CELEX: 62008CJ0219
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Libera prestare a serviciilor
Obstacol nejustificat
Detașare de lucrători resortisanți ai unor state terțe

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin impunerea, în cazul detașării de către întreprinderi comunitare a unor lucrători resortisanți ai unor state terțe, în cadrul unei prestări de servicii:
—
a unei autorizații prealabile exercitării activității economice;
—
ca permisul de ședere eliberat în statul de stabilire a angajatorului să fie valabil până la termenul de finalizare a prestării de servicii, majorat cu trei luni;
—
ca un lucrător să fie angajat al aceluiași angajator prestator de servicii de cel puțin șase luni;
Regatul Belgiei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 49 CE.
Cadrul juridic național
În temeiul Legii din 30 aprilie 1999 privind încadrarea în muncă a lucrătorilor străini (
Moniteur belge
din , p. 17800), astfel cum a fost modificată prin Decretul regal din (
Moniteur belge
din , p. 29642), lucrătorul străin și angajatorul acestuia trebuie, în prealabil, să obțină un permis de muncă și, respectiv, o autorizație de încadrare în muncă. Cu toate acestea, articolul 7 primul paragraf din legea menționată prevede:
„Regele poate, prin decret adoptat în Consiliul de Miniștri, să scutească de obligația de obținere a permisului de muncă acele categorii pe care le stabilește.”
Potrivit articolului 2 din Decretul regal din 9 iunie 1999 privind punerea în aplicare a Legii din privind încadrarea în muncă a lucrătorilor străini (
Moniteur belge
din , p. 24162), astfel cum a fost modificat prin Decretul regal din (
Moniteur belge
din , p. 9583):
„Sunt scutiți de obligația de obținere a permisului de muncă:
[…]
14°
lucrătorii care nu sunt resortisanți ai unui stat membru al Spațiului Economic European care sunt angajați de o întreprindere stabilită într-un stat membru al Spațiului Economic European care merge în Belgia pentru a presta servicii, cu condiția:
a)
ca acești lucrători să aibă, în statul membru al Spațiului Economic European în care au reședința, un drept sau o autorizație de ședere mai mare de trei luni;
b)
ca acești lucrători să fie autorizați în mod legal să lucreze în statul membru în care au reședința și ca această autorizație să fie valabilă cel puțin pe durata prestării de servicii care urmează să fie efectuată în Belgia;
c)
ca acești lucrători să fie titulari ai unui contract de muncă încheiat conform legii;
d)
ca acești lucrători să fie angajați ai întreprinderii de cel puțin șase luni fără întrerupere;
e)
ca acești lucrători să dețină, pentru a garanta întoarcerea lor în țara de origine sau în țara în care au reședința, un pașaport și un titlu de ședere valabil până la termenul de finalizare a prestării de servicii, majorat cu trei luni.”
Procedura precontencioasă
Întrucât a apreciat că, în materia detașării lucrătorilor care sunt resortisanți ai unor state terțe, angajați de o întreprindere stabilită într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei, acest stat membru încălca articolul 59 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 49 CE), Comisia a transmis statului membru menționat, la 25 martie 1997, o scrisoare de punere în întârziere, la care acest stat a răspuns prin scrisoarea din .
Prin scrisoarea din 9 septembrie 1998, Comisia a emis un aviz motivat, la care Regatul Belgiei a răspuns prin scrisoarea din .
După un nou schimb de scrisori, Comisia, prin scrisoarea din 13 iulie 2005, a emis un aviz motivat complementar, la care Regatul Belgiei a răspuns prin scrisoarea din .
Întrucât a considerat că răspunsul Regatului Belgiei nu era satisfăcător, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.
Procedura în fața Curții
Prin Ordonanța președintelui Curții din 9 octombrie 2008, s-a admis intervenția Republicii Polone în sprijinul concluziilor Comisiei. Însă, după ce a informat Curtea că renunță la intervenția sa în prezenta cauză, acest stat a fost radiat, prin Ordonanța președintelui Curții din , din calitatea de intervenient în litigiu.
Pin act depus la grefă la 24 martie 2009, Comisia a informat Curtea că, având în vedere adoptarea și comunicarea, prin scrisoarea din , de către Regatul Belgiei a Decretului regal din de modificare a articolului 2 primul paragraf punctul 14 din Decretul regal din privind punerea în aplicare a Legii din privind încadrarea în muncă a lucrătorilor străini (
Moniteur belge
din , p. 26202), renunță la acțiune în măsura în care aceasta privește al doilea și al treilea motiv invocate.
Cu privire la acțiune
În cadrul primului său motiv, referitor la necesitatea de a obține o autorizație prealabilă exercitării activității economice, devenit, în urma renunțării parțiale a Comisiei, unicul motiv al acțiunii, Comisia reproșează Regatului Belgiei că restrânge fără drept detașarea, de către întreprinderi comunitare care activează în cadrul liberei prestări a serviciilor, a unor lucrători resortisanți ai unor state terțe, atunci când aceștia sunt detașați dintr-un stat membru care nu aplică totalitatea acquis-ul Schengen sau când sunt detașați, pentru o durată mai mare de trei luni, dintr-un stat membru care aplică totalitatea acquis-ului Schengen. În astfel de situații, Regatul Belgiei ar impune lucrătorului care dorește să fie detașat în acest stat membru obținerea în prealabil a unei vize sau a unei autorizații de ședere provizorii, prin intermediul unei proceduri greoaie, destinate verificării faptului dacă detașarea lucrătorului respectă într-adevăr toate criteriile jurisprudenței care rezultă din Hotărârea din 9 august 1994, Vander Elst (
C-43/93, Rec., p. I-3803
).
Comisia apreciază că restricția privind libera prestare a serviciilor provine, în special, din faptul că autoritățile belgiene solicită lucrătorilor interesați prezentarea unor documente care să dovedească, pe de o parte, că se deplasează în Belgia în cadrul unei detașări și că, prin urmare, sunt scutiți de obținerea permisului de muncă, precum și, pe de altă parte, că dispun de mijloace de subzistență suficiente, de o locuință în Belgia și de o asigurare de călătorie, toate acestea pentru a putea obține o viză.
Regatul Belgiei nu contestă că solicită prezentarea dovezilor menționate de Comisie, dovezi care, de altfel, pot fi făcute pe orice cale legală, în special prin prezentarea unui certificat de detașare eliberat de casa de asigurări sociale a statului de origine (formularul E 101). Regatul Belgiei arată că aceste dovezi au ca scop numai demonstrarea faptului că lucrătorul detașat îndeplinește criteriile definite în Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (
JO 2000, L 239, p. 19
, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183), semnată la Schengen (Luxemburg) la și detaliate ulterior în Instrucțiunile consulare comune adresate reprezentanților diplomatici și consulari de carieră (
JO 2005, C 326, p. 1
).
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 49 CE impune nu numai eliminarea oricărei discriminări pe considerente de cetățenie sau naționalitate față de prestatorul de servicii stabilit în alt stat membru, ci, în egală măsură, și înlăturarea oricărei restricții, chiar dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre, atunci când este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii similare (a se vedea în special Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Comisia/Germania, C-244/04, Rec., p. I-885, punctul 30).
Cu toate acestea, o reglementare națională într-un domeniu care nu a făcut obiectul unei armonizări la nivel comunitar și care se aplică fără deosebire oricărei persoane sau întreprinderi care exercită o activitate pe teritoriul statului membru în cauză poate, în pofida efectului său restrictiv pentru libera circulație a serviciilor, să fie justificată în măsura în care răspunde unui motiv imperativ de interes general, acest interes nu a fost deja ocrotit prin normele aplicabile prestatorului în statul membru în care este stabilit, norma este adecvată pentru a garanta realizarea obiectivului pe care îl urmărește și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, punctul 31 și jurisprudența citată).
Mai exact, s-a statuat deja că un stat membru poate verifica dacă o întreprindere stabilită într-un alt stat membru, care detașează pe teritoriul său lucrători resortisanți ai unui stat terț, nu se folosește de libera prestare a serviciilor în alt scop decât realizarea prestării respective (Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, punctul 40 și jurisprudența citată).
În acest context, Curtea a considerat solicitarea din partea prestatorului de servicii a unei simple declarații prealabile care să ateste că legea din statul membru în care sunt angajați lucrătorii respectivi este respectată în ceea ce privește, printre altele, condițiile de ședere, de autorizare a muncii și de asigurare socială ca fiind o măsură care, în principiu, nu depășește ceea ce este necesar pentru a preveni abuzurile care pot avea loc cu ocazia punerii în aplicare a liberei prestări a serviciilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2004, Comisia/Luxemburg, C-445/03, Rec., p. I-10191, punctul 46, precum și Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, punctele 41 și 42).
Cu ocazia ședinței, Comisia a precizat că nu intenționa să conteste această jurisprudență. Aceasta a arătat totuși că faptul că autoritățile belgiene solicită lucrătorilor în cauză un formular E 101 constituie un demers mai riguros decât depunerea unei declarații prealabile a prestatorului de servicii.
Potrivit Regatului Belgiei, depunerea unui formular E 101 constituie chiar un demers mai puțin dificil pentru lucrătorul în cauză decât depunerea unei declarații prealabile a prestatorului de servicii. Cu toate acestea, statul membru respectiv a admis în mod explicit cu ocazia ședinței că, în condițiile în care dovezile solicitate de autoritățile belgiene și descrise la punctul 11 din prezenta hotărâre pot fi făcute pe orice cale legală, acestea pot fi de asemenea făcute prin depunerea unei declarații prealabile a prestatorului de servicii în sensul jurisprudenței citate la punctul 16 din prezenta hotărâre.
În aceste condiții, trebuie să se constate că nu s-a demonstrat de către Comisie că Regatul Belgiei solicită o autorizație prealabilă exercitării activității economice în situația detașării unor lucrători resortisanți ai unor state terțe de către întreprinderi comunitare în cadrul unei prestări de servicii.
În cadrul motivului invocat, Comisia reproșează de asemenea Regatului Belgiei lipsa de diligență în acordarea vizei solicitate, în condițiile în care viza nu este eliberată decât într-un termen de 48 de ore din momentul în care persoana interesată a prezentat documentele solicitate. Aceasta îi reproșează de asemenea lipsa de transparență. Mai exact, în lipsa adoptării unei circulare, deși anunțată anterior de autoritățile belgiene, operatorii economici nu ar putea cunoaște dinainte condițiile care trebuie îndeplinite pentru a furniza prestări de servicii în Belgia.
Or, în această privință, este suficient să se arate că asemenea critici, chiar dacă s-ar presupune că sunt întemeiate, nu permit să se demonstreze că Regatul Belgiei solicită o autorizație prealabilă exercitării activității economice.
Rezultă că acțiunea trebuie respinsă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În plus, în temeiul alineatului (5) primul paragraf al aceluiași articol, la cererea părții care renunță la judecată, cheltuielile de judecată se suportă de către cealaltă parte în cazul în care conduita acesteia justifică acest lucru.
În speță, Comisia a căzut în pretenții în ceea ce privește unicul motiv menținut de aceasta. În ceea ce privește renunțarea parțială la judecată din partea acesteia din urmă, aceasta este rezultatul comunicării de către Regatul Belgiei a Decretului regal din 23 aprilie 2008 ulterior introducerii prezentei acțiuni.
În aceste condiții, trebuie să se decidă că fiecare parte va suporta propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Comisia Comunităților Europene și Regatul Belgiei suportă, fiecare, propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.