CELEX: 62008CJ0522
Sähköinen viestintä
Telepalvelut
Direktiivi 2002/21/EY
Direktiivi 2002/22/EY
Palvelusopimuksen tekemisen ehdoksi ei saa asettaa muita palveluja koskevan sopimuksen tekemistä
Laajakaistainen internetyhteys

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) (EYVL L 108, s. 33; jäljempänä puitedirektiivi)
ja yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (EYVL L 108, s. 51; jäljempänä yleispalveludirektiivi)
tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa osapuolina ovat Telekomunikacja Polska SA w Warszawie (jäljempänä TP) ja
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (sähköisen viestinnän viraston pääjohtaja, jäljempänä UKE:n pääjohtaja) ja joka koskee
sitä, että TP:tä kiellettiin asettamasta palvelusopimuksen tekemisen ehdoksi sitä, että loppukäyttäjä tekee muita palveluja
koskevan sopimuksen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Puitedirektiivi ja yleispalveludirektiivi
Puitedirektiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä perustetaan yhdenmukaistettu järjestelmä sähköisten viestintäpalvelujen, sähköisten viestintäverkkojen
sekä niiden liitännäistoimintojen ja -palvelujen sääntelylle. Siinä säädetään kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävistä
ja määritellään joukko menettelyjä, joilla varmistetaan, että sääntelyjärjestelmää sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla
[unionissa].”
Puitedirektiivin 2 artiklan g alakohdan mukaan kansallisella sääntelyviranomaisella tarkoitetaan ”elintä tai elimiä, joiden
hoidettavaksi jäsenvaltio on antanut tässä direktiivissä tai erityisdirektiiveissä tarkoitetut sääntelytehtävät”.
Puitedirektiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä
määriteltyjä sääntelytehtäviään hoitaessaan kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla pyritään 2, 3 ja 4 kohdassa säädettyihin
tavoitteisiin. Toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia näihin tavoitteisiin nähden.
– –
4.       Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä Euroopan unionin kansalaisten etuja muun muassa:
– –
b)      varmistamalla kuluttajille korkeatasoinen suoja heidän asioidessaan palvelujen tarjoajien kanssa erityisesti siten, että käytettävissä
on yksinkertaisia ja kustannuksiltaan edullisia riitojenratkaisumenettelyjä, joista vastaa asianomaisista osapuolista riippumaton
elin;
– –”
Puitedirektiivin 15 artikla koskee markkinoiden määrittelyssä noudatettavaa menettelyä. Kyseisen artiklan 3 kohdassa säädetään
seuraavaa:
”Kansallisten sääntelyviranomaisten on, suositus ja suuntaviivat mahdollisimman tarkasti huomioon ottaen, määriteltävä kilpailulainsäädännön
periaatteiden mukaisesti kansallisia olosuhteita vastaavat merkitykselliset markkinat, erityisesti alueellaan vallitsevat
merkitykselliset maantieteelliset markkinat. Kansallisten sääntelyviranomaisten on noudatettava 6 ja 7 artiklassa tarkoitettuja
menettelyjä ennen kuin ne määrittelevät markkinoita, jotka poikkeavat suosituksessa esitetyistä.”
Puitedirektiivin 16 artiklassa, joka koskee markkina-analyysissä noudatettavaa menettelyä, säädetään seuraavaa:
”1.       Mahdollisimman pian suosituksen tai sen ajan tasalle saattamisen jälkeen kansallisten sääntelyviranomaisten on suoritettava
analyysi merkityksellisistä markkinoista ottamalla suuntaviivat mahdollisimman tarkasti huomioon. Jäsenvaltioiden on varmistettava,
että tämä analyysi suoritetaan tarvittaessa yhteistyössä kansallisten kilpailuviranomaisten kanssa.
2.       Jos kansallisen sääntelyviranomaisen on [yleispalveludirektiivin] 16, 17, 18 tai 19 artiklan tai [sähköisten viestintäverkkojen
ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) (EYVL L 108, s. 7; jäljempänä käyttöoikeusdirektiivi)] 7 tai 8 artiklan nojalla
tehtävä päätös siitä, asettaako, pitääkö voimassa, muuttaako tai poistaako se tiettyjä yrityksiä koskevia velvollisuuksia,
niiden on 1 kohdassa tarkoitetun markkina-analyysinsä perusteella määriteltävä, vallitseeko merkityksellisillä markkinoilla
todellinen kilpailu.
– –
4.       Jos kansallinen sääntelyviranomainen toteaa, ettei merkityksellisillä markkinoilla vallitse todellista kilpailua, sen on määriteltävä
yritykset, joilla kyseisillä markkinoilla on huomattava markkinavoima 14 artiklan mukaisesti, ja kansallisen sääntelyviranomaisen
on asetettava tällaisille yrityksille tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja asianmukaisia erityisiä sääntelyvelvollisuuksia
tai, jos niitä jo on, pidettävä tällaiset velvollisuudet edelleen voimassa tai muutettava niitä.
– –”
Yleispalveludirektiivin 10 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että nimettyjen yritysten tarjotessa 4, 5, 6 ja 7 artiklassa sekä 9 artiklan 2 kohdassa
tarkoitettujen lisäksi muita toimintoja ja palveluja, yritykset määrittelevät ehtonsa siten, ettei tilaajan tarvitse maksaa
tarpeettomista tai pyydetyn palvelun kannalta aiheettomista toiminnoista tai palveluista.”
Yleispalveludirektiivin 17 artiklan, jonka otsikkona on ”Vähittäispalvelujen sääntely”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että
a)      jos kansallinen sääntelyviranomainen toteaa 16 artiklan 3 kohdan mukaisesti toteutetun markkina-analyysin tuloksena, että
[puitedirektiivin] 15 artiklan mukaisesti määritellyillä tietyillä vähittäismarkkinoilla ei ole todellista kilpailua, ja
b)      jos kansallinen sääntelyviranomainen päätyy siihen, että [käyttöoikeusdirektiivissä] tai tämän direktiivin 19 artiklassa säädettyjen
velvollisuuksien avulla ei saavuteta [puitedirektiivin] 8 artiklassa määriteltyjä tavoitteita,
2.      Edellä 1 kohdassa säädetyn mukaisesti asetettavien velvollisuuksien on perustuttava havaitun ongelman luonteeseen ja niiden
on oltava oikeasuhteisia ja perusteltuja [puitedirektiivin] 8 artiklan tavoitteisiin nähden. Asetettaviin velvollisuuksiin
voi sisältyä vaatimuksia siitä, että huomattavan markkinavoiman omaaviksi todetut yritykset eivät peri kohtuuttomia hintoja,
eivät estä markkinoille pääsyä tai rajoita kilpailua asettamalla hinnat liian alhaisiksi, eivät suosi epäasianmukaisesti tiettyjä
loppukäyttäjiä tai niputa palveluja kohtuuttomasti yhteen. Kansalliset sääntelyviranomaiset voivat loppukäyttäjien etujen
suojelemiseksi ja todellisen kilpailun edistämiseksi soveltaa tällaisiin yrityksiin asianmukaisia vähittäishintakattoja koskevia
toimenpiteitä, toimenpiteitä yksittäisten hinnoittelujen valvomiseksi tai toimenpiteitä hintojen määrittämiseksi kustannuslähtöisesti
tai vastaavilla markkinoilla käytettävän hinnoittelun mukaisesti.”
Yleispalveludirektiivin 20 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että kyseistä artiklaa sovelletaan sopimusten alalla rajoittamatta
kuluttajansuojaa koskevien unionin sääntöjen ja unionin lainsäädännön mukaisten kansallisten sääntöjen soveltamista.
Direktiivi 2005/29/EY
Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston
direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin
ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY
(sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL L 149, s. 22) 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
– –
d) ’elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisillä kaupallisilla menettelyillä’ – – elinkeinonharjoittajan tointa, mainitsematta
jättämistä, käyttäytymistä tai edustamista, kaupallista viestintää, mukaan lukien mainontaa ja markkinointia, joka liittyy
välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille;
– –”
Saman direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa palveluiden tarjonnan vapautta eivätkä tavaroiden vapaata liikkumista tämän direktiivin
yhdenmukaistamisen alaan kuuluvista syistä.”

Kansallinen säännöstö
Puolan 16.7.2004 annetun televiestintälain (ustawa – Prawo telekomunikacyjne; Dz. U., nro 171, järjestysnumero 1800) 46 §:n
2 momentissa, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä televiestintälaki), säädetään seuraavaa:
”2.       Loppukäyttäjien suojelemiseksi UKE:n pääjohtaja voi päätöksellään asettaa teleyritykselle, jolla on vähittäispalvelumarkkinoilla
huomattava markkinavoima, seuraavat velvollisuudet:
– –
5)       olla velvoittamatta loppukäyttäjää käyttämään palveluja, jotka ovat tälle tarpeettomia.
– –”.
Televiestintälain 57 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”1. Palveluntarjoaja ei saa asettaa yleisesti saatavilla olevien televiestintäpalvelujen, yleiseen televiestintäverkkoon liittyminen
mukaan lukien, toimitussopimuksen tekemisen ehdoksi
1)       loppukäyttäjän tekemää sopimusta muista palveluista tai laitteen hankkimista tietyltä tavarantoimittajalta.
– –”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
UKE:n pääjohtaja velvoitti 28.12.2006 tehdyllä päätöksellä TP:n lopettamaan rikkomiset, joissa oli kyse siitä, että TP edellytti
puhelinpalvelusopimuksen tekemistä ehtona laajakaistaista neostrada tp ‑internetyhteyspalvelua koskevan sopimuksen tekemiselle.
TP teki asian uudelleen tarkastelua koskevan pyynnön UKE:n pääjohtajalle, joka 28.12.2007 tehdyllä päätöksellään pysytti ensiksi
mainitun päätöksen.
TP valitti 13.4.2007 Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawiehin (Varsovan voivodikunnan hallintotuomioistuin) ja vaati
UKE:n pääjohtajan molempien päätösten kumoamista ja väitti, että niissä oli virheellisesti sovellettu televiestintälain 57
§:n 1 momentin 1 kohtaa, vaikka kyseinen säännös on ristiriidassa yleispalveludirektiivin kanssa. Wojewódzki Sąd Administracyjny
w Warszawie hylkäsi valituksen ja totesi, ettei UKE:n pääjohtaja ollut tehnyt virhettä soveltaessaan mainittua säännöstä.
TP teki 8.1.2008 viimeksi mainitusta päätöksestä kassaatiovalituksen Naczelny Sąd Administracyjnyyn, joka päätti lykätä asian
käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Sallitaanko yhteisön oikeudessa jäsenvaltioiden ottavan käyttöön kaikkia televiestintäpalveluyrityksiä koskeva kielto, jonka
mukaan palvelusopimuksen solmimisen ehtona ei saa vaatia toisen palvelun ostamista (tuotesidonta), ja tarkemmin sanottuna,
eikö tällainen toimenpide ylitä sitä, mikä on tarpeen televiestintäpaketin direktiivien [käyttöoikeusdirektiivi, sähköisiä
viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/20/EY
(valtuutusdirektiivi) (EYVL L 108, s. 21), puitedirektiivi ja yleispalveludirektiivi] tavoitteiden saavuttamiseksi?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen annetaan myönteinen vastaus, onko kansallisella sääntelyviranomaisella yhteisön oikeuden mukaan
toimivalta valvoa televiestintälain 57 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitetun kiellon noudattamista?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko yhteiseen sähköisen viestinnän sääntelyjärjestelmään
kuuluvia direktiivejä tulkittava niin, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle,
jossa kielletään asettamasta palvelusopimuksen tekemisen ehdoksi sitä, että loppukäyttäjä tekee muita palveluja koskevan sopimuksen.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että pääasiassa kyseessä oleva riita pohjautuu TP:n esittämiin väitteisiin, joiden mukaan
televiestintälain 57 §:n 1 momentin 1 kohta on ristiriidassa erityisesti puitedirektiivin 15 ja 16 artiklan ja yleispalveludirektiivin
10–17 artiklan kanssa. Pääasian valittaja väittää, että mainitut säännökset ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa
kielletään kaikilta palveluntarjoajilta tuotesidonta arvioimatta kilpailun tasoa markkinoilla ja riippumatta niiden asemasta
kyseisillä markkinoilla.
Tästä seuraa, että vastauksen antaminen esitettyyn kysymykseen edellyttää puitedirektiivin ja yleispalveludirektiivin merkityksellisten
säännösten tulkintaa.
Puitedirektiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan kyseisellä direktiivillä on tarkoitus perustaa yhdenmukaistettu järjestelmä sähköisten
viestintäpalvelujen, sähköisten viestintäverkkojen sekä niiden liitännäistoimintojen ja -palvelujen sääntelylle. Mainitussa
direktiivissä säädetään kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävistä ja määritellään joukko menettelyjä, joilla varmistetaan,
että sääntelyjärjestelmää sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla unionissa. Puitedirektiivissä annetaan kansallisille sääntelyviranomaisille
siten erityisiä sähköisen viestinnän markkinoiden sääntelytehtäviä.
Puitedirektiivin 15 artiklan ja erityisesti sen 3 kohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on tiiviissä yhteistyössä
Euroopan komission kanssa määriteltävä merkitykselliset markkinat sähköisen viestinnän alalla. Saman direktiivin 16 artiklan
mukaan kansalliset sääntelyviranomaiset suorittavat tällä tavoin määriteltyjä markkinoita koskevan analyysin ja arvioivat,
vallitseeko merkityksellisillä markkinoilla todellinen kilpailu. Mikäli tietyillä markkinoilla ei vallitse todellista kilpailua,
asianomaisen kansallisen sääntelyviranomaisen on asetettava ennalta sääntelyvelvollisuuksia sellaisille yrityksille, joilla
on huomattava markkinavoima kyseisillä markkinoilla.
Yleispalveludirektiivin osalta on todettava, että kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan osana puitedirektiivin soveltamista
yleispalveludirektiivissä säädetään sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen tarjonnasta loppukäyttäjille. Direktiivin
tavoitteena on varmistaa hyvälaatuisten ja yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen saatavuus kaikkialla
unionissa todellisen kilpailun ja valinnanvapauden avulla sekä käsitellä tilanteita, joissa markkinat eivät tyydyttävästi
täytä loppukäyttäjien tarpeita. Yleispalveludirektiivissä vahvistetaan loppukäyttäjien oikeudet sekä yleisesti saatavilla
olevia sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja tarjoavien yritysten vastaavat velvollisuudet.
Yleispalveludirektiivin 10 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että nimettyjen yritysten tarjotessa
saman direktiivin 4, 5, 6 ja 7 artiklassa sekä 9 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen lisäksi muita toimintoja ja palveluja,
yritykset määrittelevät ehtonsa siten, ettei tilaajan tarvitse maksaa tarpeettomista tai pyydetyn palvelun kannalta aiheettomista
toiminnoista tai palveluista.
Kyseisen direktiivin 17 artikla koskee vähittäispalvelujen sääntelyä. Mainitun artiklan 1 kohdan mukaan kansallisen sääntelyviranomaisen
on asetettava asianmukaiset sääntelyvelvollisuudet yrityksille, joilla on todettu olevan tietyillä vähittäismarkkinoilla huomattava
markkinavoima, jos kansallinen sääntelyviranomainen toteaa markkina-analyysin tuloksena, että kyseisillä vähittäismarkkinoilla
ei vallitse todellista kilpailua, ja jos se päätyy siihen, että käyttöoikeusdirektiivissä tai yleispalveludirektiivissä säädettyjen
velvollisuuksien avulla ei saavuteta puitedirektiivin 8 artiklassa määriteltyjä tavoitteita.
Tältä osin yleispalveludirektiivin 17 artiklan 2 kohdassa säädetään erityisesti, että kyseisen artiklan 1 kohdan mukaisesti
asetettaviin velvollisuuksiin voi sisältyä vaatimuksia siitä, että tässä artiklassa tarkoitetut yritykset eivät niputa palveluja
kohtuuttomasti yhteen. Kun kansallinen sääntelyviranomainen on todennut, että tietyillä markkinoilla ei vallitse kilpailua,
se voi tämän säännöksen perusteella näin ollen asettaa sellaisille yrityksille, joilla on todettu olevan huomattava markkinavoima
kyseisillä markkinoilla, sääntelyvelvollisuuden, jonka mukaan kyseiset yritykset eivät saa sitoa palveluja kohtuuttomasti
toisiinsa.
Näin ollen on tutkittava, vaikuttaako pääasian kohteena olevan kaltainen kansallinen säännöstö edellä mainituissa puitedirektiivin
ja yleispalveludirektiivin säännöksissä kansalliselle sääntelyviranomaiselle annettuun toimivaltaan.
Tältä osin on todettava ensinnäkin, että tällainen säännöstö, jolla yleisesti ja syrjimättömällä tavalla kielletään tuotesidonta,
ei vaikuta puitedirektiivin 15 ja 16 artiklan mukaiseen asianomaisen kansallisen sääntelyviranomaisen toimivaltaan määritellä
sähköisen viestinnän eri palvelujen markkinat ja suorittaa markkina-analyysi. Tällainen säännöstö ei myöskään vaikuta kyseisen
kansallisen sääntelyviranomaisen puitedirektiivin 16 artiklan ja yleispalveludirektiivin 17 artiklan mukaiseen toimivaltaan
asettaa markkina-analyysiin suoritettuaan ennalta sääntelyvelvollisuuksia yrityksille, joilla on huomattava markkinavoima
kyseisillä markkinoilla.
Toiseksi on todettava, kuten UKE:n pääjohtaja ja Puolan hallitus korostivat, että televiestintälain 57 §:n 1 momentin 1 kohdassa
säädetyllä kiellolla pyritään tehostettuun kuluttajansuojaan kuluttajien ja televiestintäpalvelujen tarjoajien välisissä suhteissa.
Vaikka kansallisten sääntelyviranomaisten on tehtäviään hoitaessaan puitedirektiivin 8 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisesti
edistettävä Euroopan unionin kansalaisten etuja varmistamalla kuluttajille korkeatasoinen suoja, on todettava, ettei puitedirektiivissä
eikä yleispalveludirektiivissä säädetä niiden seikkojen täydellisestä yhdenmukaistamisesta, jotka koskevat kuluttajansuojaa.
Yleispalveludirektiivin 20 artiklassa, joka koskee kuluttajien ja sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien välillä tehtyjä
sopimuksia, nimittäin säädetään, että kyseistä säännöstä sovelletaan rajoittamatta kuluttajansuojaa koskevien unionin sääntöjen
ja unionin lainsäädännön mukaisten tätä alaa koskevien kansallisten sääntöjen soveltamista.
Tästä seuraa, että puitedirektiivissä ja yleispalveludirektiivissä ei kielletä pääasiassa kyseessä olevan kaltaista kansallista
lainsäädäntöä, jossa loppukäyttäjien suojelemiseksi kielletään asettamasta palvelusopimuksen tekemisen ehdoksi sitä, että
loppukäyttäjä tekee muita palveluja koskevan sopimuksen.
Sen kysymyksen osalta, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö unionin kuluttajansuojaa koskevan säännöstön
mukainen, on muistutettava, että oikeuskäytännössä on jo todettu, että direktiiviä 2005/29 on tulkittava niin, että se on
esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta ja yksittäistapauksen konkreettisia olosuhteita
huomioon ottamatta kielletään kaikki myyjän kuluttajalle tekemät yhdistetyt tarjoukset (yhdistetyt asiat C-261/07 ja C-299/07,
VTB-VAB NV ja Galatea, tuomio 23.4.2009, 68 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Nyt esillä olevan asian osalta on tarkennettava, että kun otetaan huomioon se, että pääasiassa kyseessä olevat riidanalaiset
päätökset on tehty ennen direktiivin 2005/29 täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä, kyseistä direktiiviä sovelletaan
pääasiassa ainoastaan mainitusta ajankohdasta alkaen eli 12.12.2007 alkaen.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että puitedirektiiviä ja yleispalveludirektiiviä
on tulkittava niin, että ne eivät ole esteenä televiestintälain 57 §:n 1 momentin 1 kohdan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle,
jossa kielletään asettamasta palvelusopimuksen tekemisen ehdoksi sitä, että loppukäyttäjä tekee muita palveluja koskevan sopimuksen.
Direktiiviä 2005/29 on kuitenkin tulkittava niin, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa muutamia poikkeuksia
lukuun ottamatta ja yksittäistapauksen konkreettisia olosuhteita huomioon ottamatta kielletään kaikki myyjän kuluttajalle
tekemät yhdistetyt tarjoukset.

Toinen ennakkoratkaisukysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettu vastaus, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiiviä 2002/21/EY (puitedirektiivi) ja yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen
alalla 7.3.2002 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) on tulkittava niin,
että ne eivät ole esteenä 16.7.2004 annetun televiestintälain (ustawa – Prawo telekomunikacyjne) 57 §:n 1 momentin 1 kohdan,
sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa kielletään asettamasta
palvelusopimuksen tekemisen ehdoksi sitä, että loppukäyttäjä tekee muita palveluja koskevan sopimuksen.
Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston
direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin
ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2005/29/EY
(sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi), on kuitenkin tulkittava niin, että se on esteenä kansalliselle
lainsäädännölle, jossa muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta ja yksittäistapauksen konkreettisia olosuhteita huomioon ottamatta
kielletään kaikki myyjän kuluttajalle tekemät yhdistetyt tarjoukset.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: puola.