CELEX: 62003CJ0109
Televiestintä
Direktiivi 98/10/EY
Puhelintoiminnalle avoin verkko
Tilaajia koskevien tietojen toimittaminen
Hintojen vahvistaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta puhelintoimintaan ja teleyleispalvelusta kilpailuympäristössä
26 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/10/EY (EYVL L 101, s. 24; jäljempänä direktiivi)
6 artiklan 3 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain KPN Telecom BV (jäljempänä KPN) ja Onafhankelijke Post en Telecommunicatie
Autoriteit (riippumaton posti‑ ja televiestintäviranomainen; jäljempänä OPTA), ja se koskee KPN:n tilaajia koskevien tiettyjen
tietojen antamista yksityisten yritysten käyttöön, jotta nämä yritykset voisivat laatia puhelinluetteloita.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä säädetään niiden ehtojen yhdenmukaistamisesta, joilla säädellään vapaata ja tehokasta pääsyä kiinteisiin
yleisiin puhelinverkkoihin ja kiinteisiin yleisiin puhelinpalveluihin sekä niiden käyttöä avoimen verkon tarjoamisen (ONP)
yleisten periaatteiden mukaisesti avoimilla ja kilpailulle avoimilla markkinoilla.
Direktiivin tarkoituksena on varmistaa, että kaikkialla yhteisössä on saatavilla laadukkaat kiinteät yleiset puhelinpalvelut,
ja määritellä ne palvelut, joihin kaikilla käyttäjillä, kuluttajat mukaan lukien, olisi oltava pääsy yleispalvelun yhteydessä
kohtuulliseen hintaan erityiset kansalliset edellytykset huomioon ottaen.”
Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaan sisältyvän määritelmän mukaan ”yleispalvelulla” tarkoitetaan ”määriteltyä tietynlaatuisten
palvelujen vähimmäismäärää, joka on kaikkien käyttäjien saatavilla käyttäjien maantieteellisestä sijainnista riippumatta erityiset
kansalliset edellytykset huomioon ottaen kohtuulliseen hintaan”.
Direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tämän artiklan säännöksiä sovelletaan, jollei henkilötietojen ja yksityisyyden suojaa koskevasta lainsäädännöstä, muun
muassa direktiivistä 95/46/EY ja direktiivistä 97/66/EY muuta johdu.
2.	Jäsenvaltioiden on varmistettava, että
a)	tilaajilla on oikeus saada luetteloteksti yleisesti saatavilla oleviin luetteloihin, tarkastaa ja tarvittaessa korjata
se tai pyytää luettelotekstin poistamista;
b)	luettelot kaikista tilaajista, jotka eivät ole kieltäneet merkitsemistään luetteloihin, mukaan lukien kiinteät, matkaviestin‑
ja henkilökohtaiset numerot, ovat käyttäjien saatavilla kansallisen sääntelyviranomaisen hyväksymässä joko painetussa tai
sähköisessä muodossa tai molemmissa ja ne saatetaan ajan tasalle säännöllisesti;
c)	vähintään yksi puhelinluettelopalvelu, jossa on kaikkien luettelotekstin antaneiden tilaajien numerot, on kaikkien käyttäjien,
myös maksullisten yleisöpuhelimien käyttäjien saatavilla.
3.	Edellä 2 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettujen palvelujen tarjoamisen varmistamiseksi jäsenvaltioiden on varmistettava,
että kaikki tilaajille puhelinnumeroita jakavat organisaatiot vastaavat kaikkiin kohtuullisiin pyyntöihin antamalla asiaankuuluvat
tiedot sovitussa muodossa oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin.
4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 2 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettua palvelua tarjoavat organisaatiot noudattavat
syrjimättömyyden periaatetta niille annettujen tietojen käsittelyssä ja esittämisessä.”
Alankomaissa direktiivin kattamista aloista on säädetty 26.10.1988 annetussa Wet op de telecommunicatievoorzieningen ‑ nimisessä
laissa (laki telepalveluista ja -laitteista, jäljempänä WTV) (Staatsblad 1988, s. 520), sekä tämän lain, erityisesti 7.1 ja
7.5 §:n, täytäntöönpanemiseksi tehdyssä Besluit ONP huurlijnen en telefonie ‑nimisessä päätöksessä (vuokralinjoja ja puhelimia
koskevia avoimia verkkoja koskeva päätös, jäljempänä BOHT; Staatsblad 1998, s. 639).
BOHT:n 43 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Sen, joka antaa käyttöön – – numeron, on pyynnöstä annettava yhteensopivassa muodossa oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin
ja syrjimättömin ehdoin nämä numerot niihin liittyvine tietoineen – – puhelinluettelojen julkaisemiseksi ja numerotiedotuspalvelujen
tarjoamiseksi.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
KPN on puhelinyleispalvelun tarjoaja Alankomaissa. Denda International vof, josta on tullut Denda Multimedia BV (jäljempänä
Denda), kotipaikka Alankomaat, ja Topware CD-Service AG (jäljempänä Topware), kotipaikka Saksa, olivat ennakkoratkaisupyynnön
esittäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettuun asiaan liittyvien tosiseikkojen tapahtumahetkellä yrityksiä, jotka julkaisivat
muun muassa paperille painettuja puhelinluetteloita samoin kuin sähköisiä puhelinluetteloita, jotka laadittiin aluksi CD-ROMille
ja jotka oli myöhemmin tarkoitus julkaista Internetissä.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että Denda ja Topware pyysivät PTT Telecom BV:tä, joka oli KPN:n edeltäjä vuoteen 1998
saakka, toimittamaan niille tietoja puhelinpalvelun tilaajista. Pelkkien perustietojen, joita olivat nimi, osoite, asuinpaikka
ja puhelinnumero ja mahdollisesti tilaajan postinumero ja ilmoitus siitä, käytettiinkö numeroa yksinomaan faksinumerona, lisäksi
nämä kaksi yritystä vaativat erityisesti luovutettaviksi lisätietoja, jotka sisältyivät KPN:n edeltäjän painaman puhelinluettelon
niin kutsuttuihin valkoisiin sivuihin, mainoksia lukuun ottamatta. Kyseessä olivat esimerkiksi tilaajien ammattia, muuta nimeä,
mainintaa jossakin toisessa kunnassa tai matkapuhelinnumeroja koskevat lisätiedot.
KPN:n edeltäjä kieltäytyi toimittamasta Dendalle ja Topwarelle näitä lisätietoja. Se kieltäytyi myös antamasta niille perustietoja
hinnalla, joka olisi ollut pienempi kuin 0,85 Alankomaiden guldenia (NLG) / tieto, mikä oli näiden yritysten mielestä täysin
liioiteltua. Kyseiset yritykset tekivät OPTA:lle kantelun, jossa ne vaativat toteamaan, että KPN:n edeltäjä oli toiminut WTV:n
ja BOHT:n vastaisesti.
OPTA päätti 29.9.1999 tekemässään päätöksessä yhtäältä, että KPN ei ollut velvollinen toimittamaan Dendalle ja Topwarelle
niiden pyytämiä lisätietoja, ja toisaalta, että KPN:n perustietojen toimittamisesta pyytämän hinnan oli oltava pienempi kuin
0,005 NLG/tieto.
KPN samoin kuin Denda ja Topware tekivät oikaisuvaatimukset tästä OPTA:n päätöksestä. OPTA muutti 4.12.2000 tekemissään kahdessa
päätöksessä aikaisemmin omaksumaansa kantaa ja totesi, että KPN:n oli toimitettava myös lisätiedot, jotka koskivat yhtä tai
useampaa matkapuhelinnumeroa, tilaajan ammattia ja mahdollista mainintaa muissa kunnissa.
KPN ja Denda valittivat näistä päätöksistä Arrondissementsrechtbank te Rotterdamiin (Alankomaat), joka hylkäsi valitukset
perusteettomina. College van Beroep voor het bedrijfsleven, joka toimii muutoksenhakutuomioistuimena, pohtii WTV:n ja BOHT:n
asiaan soveltuvien säännösten ja määräysten tulkitsemista direktiivin valossa.
Koska College van Beroep voor het bedrijfsleven katsoi, että sen käsiteltävänä olevassa asiassa oli tarpeen tulkita direktiivin
6 artiklan 3 kohtaa, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin 98/10/EY – – 6 artiklan 3 kohdassa mainittujen ’asiaankuuluvien tietojen’ tulkittava tarkoittavan ainoastaan
kyseisten organisaatioiden jakamia puhelinnumeroita sekä sen henkilön nimeä, osoitetta, kotipaikkaa ja postinumeroa, jolle
kyseinen numero on annettu, ja mahdollista mainintaa siitä, käytetäänkö numeroa (yksinomaan) faksinumerona, vai kattavatko
’asiaankuuluvat tiedot’ myös muut kyseisten organisaatioiden käytössä olevat tiedot, kuten ammattia, muuta nimeä, muuta kuntaa
tai matkapuhelinnumeroa koskevat lisätiedot?
2)
Onko ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitettuun säännökseen sisältyvän ilmaisun ’vastaavat – – kohtuullisiin pyyntöihin – –
oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin’ tulkittava tarkoittavan, että
a)
numeroiden sekä sen henkilön nimen, osoitteen, kotipaikan ja postinumeron, jolle numero on annettu, on oltava saatavilla korvausta
vastaan, joka kattaa vain tietojen saataville asettamisesta todella aiheutuvat marginaalikustannukset, ja että
b)
muut kuin a alakohdassa tarkoitetut tiedot on pidettävä saatavilla sellaista korvausta vastaan, jonka tarkoituksena on kattaa
kustannukset, joiden kyseisten tietojen toimittaja osoittaa aiheutuneen itselleen tietojen hankkimisesta tai toimittamisesta?”
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, mitkä tiedot ovat direktiivin 6 artiklan
3 kohdassa tarkoitettuja ”asiaankuuluvia tietoja”.
Aluksi on todettava, että direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa ei määritellä mitenkään tilaajia koskevien sellaisten ”asiaankuuluvien
tietojen” käsitettä, joita puhelinnumeroita jakavien organisaatioiden on toimitettava kolmansille. Tätä käsitettä on näin
ollen tulkittava siihen kuuluvassa asiayhteydessä ja direktiivin tavoitteen valossa.
Kuten direktiivin 1 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta käy ilmi, direktiivin tarkoituksena on varmistaa, että kaikkialla
yhteisössä on saatavilla laadukkaat kiinteät yleiset puhelinpalvelut, ja määritellä ne palvelut, joihin kaikilla käyttäjillä,
kuluttajat mukaan lukien, olisi oltava pääsy yleispalvelun yhteydessä kohtuulliseen hintaan ja, kuten direktiivin otsikosta
ilmenee, ”kilpailuympäristössä”.
Direktiivin tarkoituksena on näin ollen taata tasapaino yleispalvelun tarjoajan erityisten intressien ja kilpailusektorille
kuuluvien yritysten intressien sekä käyttäjien, kuluttajat mukaan luettuna, intressien välillä.
Ensiksikin yleispalvelun osalta on muistutettava, että direktiivin 2 artiklan 2 kohdan f alakohdassa olevan määritelmän mukaan
sillä tarkoitetaan määriteltyä tietynlaatuisten palvelujen vähimmäismäärää, joka on kaikkien käyttäjien saatavilla käyttäjien
maantieteellisestä sijainnista riippumatta, erityiset kansalliset edellytykset huomioon ottaen, kohtuulliseen hintaan.
Kuten komissio on todennut perustellusti, direktiivin 6 artiklan 3 kohdan alussa tehdystä toteamuksesta ”2 kohdan b ja c alakohdassa
tarkoitettujen palvelujen tarjoamisen varmistamiseksi” käy ilmi, että jäsenvaltioiden velvollisuus valvoa, että kaikki tilaajille
puhelinnumeroita jakavat organisaatiot vastaavat kaikkiin kohtuullisiin tietojensaantia koskeviin pyyntöihin, kuuluu yleispalvelun
tarjoamisen yhteyteen.
Näin ollen on selvitettävä, mitkä tiedot ovat tarpeellisia tällaisen palvelun tarjoamisen varmistamiseksi.
Tämän osalta direktiivin 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa mainitaan ainoastaan, että on laadittava luettelot kaikista tilaajista,
jotka eivät ole kieltäneet merkitsemistään luetteloihin, mukaan lukien kiinteät, matkaviestin‑ ja henkilökohtaiset numerot,
käyttäjien saataville. Kuten KPN on perustellusti todennut, tästä seuraa, että muut kuin tässä säännöksessä mainitut tiedot
eivät ole välttämättömiä puhelinluettelon laatimiseksi yleispalvelun yhteydessä.
Herää kuitenkin kysymys, onko tällainen yleispalvelun tarjoajan kilpailijoitaan kohtaan toteuttama tietojen rajoittaminen
direktiivissä säädettyä televiestintämarkkinoiden vapauttamista koskevien edellytysten mukainen. OPTAn ja Dendan mukaan tällainen
mahdollisuus on hyvin kyseenalainen, ja ne toteavat, että vain toimitettavia tietoja koskevan käsitteen laajan tulkinnan avulla
voidaan varmistaa oikeudenmukainen kilpailun taso.
KPN:n mukaan direktiivin tarkoituksena ei kuitenkaan ole, että kolmannet tahot voisivat hyötyä yleispalvelun tarjoajan ponnisteluista,
kuten esimerkiksi kustannuksia aiheuttavasta lisätietojen keräämisestä, koska tällaiset ponnistelut eivät ole osa niitä velvoitteita,
jotka sille kuuluvat tämän palvelun tarjoamisen yhteydessä sen suppeassa merkityksessä. Muunlainen direktiivin tulkinta johtaisi
kaupan vääristymiseen luetteloita toimittavien yritysten välillä, koska yhden niistä olisi autettava kilpailijoitaan ilman
että viimeksi mainituilla olisi vastavuoroista velvoitetta.
Tämän osalta on selvää, että direktiivissä viitataan useaan kertaan sen tavoitteeseen edistää kilpailumarkkinoiden avaamista
televiestintäalalla. Direktiivin seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan erityisesti luetteloiden osalta, että ”luettelopalvelujen
tarjoaminen on kilpailulle avointa toimintaa”. Lisäksi direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa tuetaan tätä tavoitetta, kun siinä
säädetään tiettyjen tilaajia koskevien tietojen antamisesta kilpailevien yritysten käyttöön.
Se, että kyseisessä jäsenvaltiossa toimii yleispalvelun tarjoajan lisäksi Dendan ja Topwaren kaltaisia muita yrityksiä, jotka
julkaisevat puhelinluetteloita, osoittaa, että sinne on todellakin kehittynyt kilpailevat luettelomarkkinat.
Ei ole kuitenkaan poissuljettua, että kieltäytyminen toimittamasta pääasiassa kyseessä olevia tietoja voi vaikuttaa niihin
olosuhteisiin, joissa tällaiset kilpailumarkkinat, joilla yritykset tarjoavat luetteloita, voivat kehittyä. Direktiivin 6
artiklan 3 kohdassa säädetään näiden ehtojen osalta, että niiden on oltava ”oikeudenmukaisia, kustannuksiin suhteutettuja
ja syrjimättömiä”. Näin ollen jos yleispalvelun tarjoaja noudattaa tässä säännöksessä mainittuja edellytyksiä, sen ei tarvitse
toimittaa kaikkia sen kilpailijoiden vaatimia lisätietoja.
Tästä seuraa, että kieltäytyminen antamasta kolmansille tahoille muita kuin direktiivin 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa
lueteltuja tietoja on yhteensopiva direktiivin yhtenä tavoitteena olevan televiestintämarkkinoiden vapauttamisen kanssa.
Lopuksi on todettava käyttäjien, mukaan luettuna kuluttajat, erityisistä intresseistä, että erityisesti nämä henkilöt voivat
direktiivin 1 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan nojalla hyötyä kilpailusta kyseisillä markkinoilla. Direktiivin seitsemännessä
perustelukappaleessa todetaankin, että käyttäjät ja kuluttajat ”haluavat kattavia luetteloja ja numeropalveluja, jotka kattavat
kaikki luetteloidut puhelimen tilaajat ja kunkin numerot (mukaan lukien kiinteät, matkaviestin‑ ja henkilökohtaiset puhelinnumerot)”,
ja nämä termit on toistettu saman direktiivin 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa.
Tällaista käyttäjien tietojensaantitarvetta vastaa myös direktiivin 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty oikeus sekä
saada luetteloteksti puhelinluetteloon että oikeus pyytää siinä mainittujen tiettyjen tietojen poistamista kokonaan tai osittain.
Lisäksi, kuten komissio on perustellusti todennut, direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa viitataan nimenomaisesti tiettyihin yhteisön
säännöksiin, jotka koskevat henkilötietojen ja yksityisyyden suojaa.
Lisäksi kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, vaikkakin eri asiayhteydessä, joka kuitenkin liittyy direktiivin 6 artiklan
2 kohdan soveltamiseen, tästä säännöksestä seuraa periaate, jonka mukaan jokainen toimija ylläpitää luetteloa sellaisista
omista asiakkaistaan, jotka eivät halua tietojaan yleiseen luetteloon, eikä ilmoita näiden asiakkaiden nimiä puhelinluettelon
julkaisijalle (asia C‑146/00, komissio v. Ranska, tuomio 6.12.2001, Kok. 2001, s. I‑9767, 68 kohta).
Näin ollen on selvää, että henkilötietojen ja yksityisyyden suoja on ensisijainen huomioon otettava tekijä määritettäessä,
mitä ovat ne tiedot, jotka toimijalla on velvollisuus antaa kilpailijansa käyttöön. Laaja tulkinta, joka edellyttäisi kaikkien
toimijan käytössä olevien tietojen antamista erotuksetta, lukuun ottamatta kuitenkaan sellaisia tilaajia koskevia tietoja,
jotka eivät halua niitä julkaistuun luetteloon, ei ole yhteensopiva näiden tietojen tai kyseisten henkilöiden yksityisyyden
suojan kanssa.
Näin ollen kyseisten palvelujen käyttäjien, kuluttajat mukaan luettuna, erityisten intressien huomioon ottaminen ei myöskään
tue ”asiaankuuluvien tietojen” käsitteen laajaa tulkintaa.
Kaikista edellä esitetyistä, kyseisiä eri intressejä koskevista toteamuksista seuraa, että direktiivin 6 artiklan 3 kohtaan
sisältyvää ilmaisua ”asiaankuuluvat tiedot” on tulkittava suppeasti. Tilaajille puhelinnumeroita jakavien organisaatioiden
on näin ollen annettava kolmansille tahoille vain tiedot, jotka koskevat sellaisia tilaajia, jotka eivät ole kieltäneet tietojensa
julkaisemista luettelossa, ja jotka ovat riittäviä, jotta puhelinluettelon käyttäjät voivat yksilöidä etsimänsä tilaajat.
Näihin tietoihin kuuluvat pääsääntöisesti tilaajien nimi, osoite ja postinumero, samoin kuin kyseisen organisaation heille
jakamat puhelinnumerot.
Joka tapauksessa, kuten komissio on huomauttanut ja julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 28 kohdassa, on mahdollista,
että kansallisella tasolla on eroavuuksia siinä, mitä puhelinpalvelujen käyttäjät pyytävät. Kun direktiivissä käytetään termiä
”asiaankuuluvat tiedot”, siinä ei pyritä yhdenmukaistamaan täydellisesti kaikkia niitä edellytyksiä, jotka voivat olla tarpeen
tilaajien yksilöimiseksi, ja jäsenvaltioilla säilyy toimivalta määrittää, onko erityisessä kansallisessa asiayhteydessä annettava
tiettyjä lisätietoja kolmansien käyttöön.
Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 6 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että ilmaisulla
”asiaankuuluvat tiedot” tarkoitetaan ainoastaan niitä tietoja, jotka koskevat sellaisia tilaajia, jotka eivät ole kieltäneet
tietojensa julkaisemista luettelossa, ja jotka ovat riittäviä, jotta puhelinluettelon käyttäjät voivat yksilöidä etsimänsä
tilaajat. Näihin tietoihin kuuluvat pääsääntöisesti tilaajien nimi, osoite ja postinumero, samoin kuin kyseisen organisaation
heille jakamat puhelinnumerot. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää, että käyttäjille on annettava muita tietoja, jos ne vaikuttavat
erityisten kansallisten olosuhteiden perusteella tarpeellisilta tilaajien yksilöimiseksi.
Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, mitkä ovat ne tilaajia koskevien asiaankuuluvien
tietojen keräilyyn, ajan tasalle saattamiseen ja toimittamiseen liittyvät kustannukset, jotka voidaan sisällyttää tietojen
käyttöön antamisesta perittävään hintaan direktiivin 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
Tämän osalta riittää kun todetaan, kuten OPTA ja Denda ovat tehneet perustellusti, että tilaajia koskevien perustietojen,
eli nimen, osoitteen ja puhelinnumeron saaminen liittyy erottamattomasti puhelinpalveluun, eikä edellytä yleispalvelun tarjoajalta
mitään erityistä ponnistusta.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 49 kohdassa, näiden tietojen hankkimisesta tai jakamisesta aiheutuvat
kustannukset, toisin kuin niiden antamisesta kolmansien tahojen käyttöön aiheutuvat kustannukset, aiheutuvat joka tapauksessa
kaikille puhelintoiminnan tarjoajille ja sisältyvät jo tällaisen palvelun kustannuksiin ja tuloihin. Näin ollen näiden tietojen
hankkimisesta tai jakamisesta aiheutuvien kustannusten siirtäminen näitä tietoja pyytäville henkilöille johtaisi kyseisten
kustannusten ylikompensaatioon.
Tästä seuraa, että kun näitä tietoja annetaan puhelinluettelomarkkinoilla toimiville kilpaileville yrityksille, yleispalvelun
tarjoaja voi laskuttaa niiltä vain näiden tietojen luovuttamiseen liittyvät ylimääräiset kustannukset, mutta ei näiden tietojen
hankkimiseen liittyviä kustannuksia.
Ratkaisu olisi kuitenkin toisenlainen, mikäli kyseessä olisivat sellaiset lisätiedot, joiden hankkimisesta on aiheutunut yleispalvelun
tarjoajalle ylimääräisiä kuluja. Tällaisessa tapauksessa mikäli viimeksi mainittu päättäisi antaa tällaisia tietoja kolmansille,
ilman että direktiivissä on asetettu sille tätä koskevaa velvoitetta, ei ole minkään direktiivin säännöksen vastaista laskuttaa
kolmansilta tällaisia ylimääräisiä kustannuksia, kunhan varmistetaan, ettei kyseisiä kolmansia tahoja kohdella syrjivästi.
Toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 6 artiklan 3 kohtaa, jossa säädetään, että asiaankuuluvat tiedot
on annettava kolmansille oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin, on tulkittava siten, että
–
kun kyseessä ovat henkilöiden nimen, osoitteen ja heille jaetun puhelinnumeron kaltaiset tiedot, yleispalvelun tarjoaja voi
laskuttaa vain näiden tietojen kolmansien tahojen käyttöön antamisesta aiheutuvat kustannukset
–
kun kyseessä ovat sellaiset lisätiedot, joiden osalta yleispalvelun tarjoajalla ei ole velvollisuutta antaa niitä kolmansille,
yleispalvelun tarjoajalla on oikeus laskuttaa tietojen käyttöön antamisesta aiheutuvien kustannusten lisäksi ne ylimääräiset
kustannukset, joita sille on aiheutunut näiden tietojen hankkimisesta, kunhan varmistetaan, ettei kolmansia tahoja kohdella
syrjivästi.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta puhelintoimintaan ja teleyleispalvelusta kilpailuympäristössä 26 päivänä helmikuuta
1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/10/EY 6 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että ilmaisulla
”asiaankuuluvat tiedot” tarkoitetaan ainoastaan niitä tietoja, jotka koskevat sellaisia tilaajia, jotka eivät ole kieltäneet
tietojensa julkaisemista luettelossa, ja jotka ovat riittäviä, jotta puhelinluettelon käyttäjät voivat yksilöidä etsimänsä
tilaajat. Näihin tietoihin kuuluvat pääsääntöisesti tilaajien nimi, osoite ja postinumero, samoin kuin kyseisen organisaation
heille jakamat puhelinnumerot. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää, että käyttäjille on annettava muita tietoja, jos ne vaikuttavat
erityisten kansallisten olosuhteiden perusteella tarpeellisilta tilaajien yksilöimiseksi.
2)
Direktiivin 98/10 6 artiklan 3 kohtaa, jossa säädetään, että asiaankuuluvat tiedot on annettava kolmansille oikeudenmukaisin,
kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin, on tulkittava siten, että
–
kun kyseessä ovat henkilöiden nimen, osoitteen ja heille jaetun puhelinnumeron kaltaiset tiedot, yleispalvelun tarjoaja voi
laskuttaa vain näiden tietojen kolmansien tahojen käyttöön antamisesta aiheutuvat kustannukset
–
kun kyseessä ovat sellaiset lisätiedot, joiden osalta yleispalvelun tarjoajalla ei ole velvollisuutta antaa niitä kolmansille,
yleispalvelun tarjoajalla on oikeus laskuttaa tietojen käyttöön antamisesta aiheutuvien kustannusten lisäksi ne ylimääräiset
kustannukset, joita sille on aiheutunut näiden tietojen hankkimisesta, kunhan varmistetaan, ettei kolmansia tahoja kohdella
syrjivästi.
Allekirjoitukset
–
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.