CELEX: 62004CJ0170
Fri rörlighet för varor
Artiklarna 28 EG, 30 EG och 31 EG
Nationella bestämmelser angående ett förbud mot att privatpersoner importerar alkoholdrycker
Bestämmelse som rör det svenska handelsmonopolet för alkoholdrycker och dess funktionssätt
Bedömning
Åtgärd som står i strid med artikel 28 EG
Åtgärden grundas på intresset att skydda människors hälsa och liv
Proportionalitetsprövning

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 28 EG, 30 EG och 31 EG.
Begäran har framställts i ett mål mellan K. Rosengren, B. Morelli, H. Särman, M. Åkerström, Å. Kempe, A. Kempe, M. Kempe,
B. Rosengren, M. Lindberg, J. Pierre och T. Staf, å ena sidan, och Riksåklagaren, å andra sidan, angående beslag av kartonger
med vin som importerats i strid med alkohollagen (1994:1738) av den 16 december 1994.

Tillämpliga nationella bestämmelser
I 1 kap. alkohollagen , med rubriken ”Inledande bestämmelser”, föreskrivs att lagen gäller tillverkning, marknadsföring och
införsel av alkoholdrycker och handel med sådana varor.
8 § i detta kapitel har följande lydelse:
”… Med försäljning förstås varje form av tillhandahållande av dryck mot ersättning.
Försäljning till konsument benämns detaljhandel eller, om den sker för förtäring på stället, servering. Annan försäljning
benämns partihandel.”
4 kap. alkohollagen har rubriken ”Partihandel m.m.”. I 4 kap. 1 och 2 §§ i nämnda lag föreskrivs följande:
”1 § Partihandel med spritdrycker, vin eller starköl får bedrivas endast av den som har godkänts som upplagshavare eller registrerats
som varumottagare för sådana varor enligt 9 eller 12 § lagen (1994:1564) om alkoholskatt [av den 15 december 1994]. Av detta
följer att rätten till partihandel endast avser den dryck som omfattas av godkännandet som upplagshavare eller registreringen
som varumottagare enligt bestämmelserna i lagen om alkoholskatt.
Utöver vad som anges i första stycket får partihandel med spritdrycker, vin och starköl bedrivas av detaljhandelsbolaget i
enlighet med vad som anges i 5 kap. 1 § tredje stycket.
Trots bestämmelserna i första stycket får innehavare av serveringstillstånd sälja enstaka varor som omfattas av tillståndet
till någon som har rätt att bedriva partihandel med sådana varor.
2 § Spritdrycker, vin och starköl får föras in till landet endast av den som enligt 1 § första stycket är berättigad att bedriva
partihandel med sådana varor samt av detaljhandelsbolaget för att kunna fullgöra den skyldighet som anges i 5 kap. 5 §.
Utöver vad som anges i första stycket får spritdrycker, vin och starköl föras in
…
2.      av resande som har fyllt 20 år eller person, som utför arbete på transportmedel och som har uppnått nämnda ålder, för eget
eller familjens bruk eller som gåva till närstående för dennes eller dennes familjs personliga bruk,
…
4.      av en enskild person eller i yrkesmässig befordran för en enskild person som har fyllt 20 år och som flyttar till Sverige,
om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk,
5.      av en enskild person eller i yrkesmässig befordran för en enskild person som har fyllt 20 år och som har förvärvat dryckerna
genom arv eller testamente, om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk, och
6.      som enstaka gåvoförsändelse under yrkesmässig befordran från en enskild person i ett annat land till en enskild person i Sverige,
som har fyllt 20 år, om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk.
…”
I 5 kap. alkohollagen, med rubriken ”Detaljhandel”, föreskrivs att detaljhandel i Sverige med vin, starköl och spritdrycker
skall bedrivas av ett särskilt för ändamålet bildat statligt bolag. Detta bolag är det av svenska staten helägda Systembolaget
Aktiebolag (nedan kallat Systembolaget).
Bestämmelser om Systembolagets verksamhet och drift samt om kontroll av bolaget har fastställts i ett avtal som ingåtts med
staten.
I 5 kap. 5 § alkohollagen föreskrivs följande:
”Spritdrycker, vin eller starköl som inte hålls i lager skall på begäran anskaffas, om inte detaljhandelsbolaget finner att
det finns hinder mot det.”
I 10 kap. 10 § alkohollagen föreskrivs att olovlig införsel av alkoholdrycker är straffbar enligt lagen (2000:1225) om straff
för smuggling av den 30 november 2000. Däri föreskrivs att vin som olovligen förts in skall förklaras förverkat om det inte
är uppenbart oskäligt.

Tvisten vid Högsta domstolen och tolkningsfrågorna
Klagandena i målet vid Högsta domstolen hade, från sina bosättningsorter i Sverige, beställt kartonger med vin på postorder
direkt från producenten. Vinet var producerat i Spanien.
Kartongerna, som hade förts in i Sverige utan att de anmälts till tullen, togs i beslag på grund av att de importerats i strid
med alkohollagen.
Göteborgs tingsrätt fastställde beslutet om beslag av varorna i dom av den 3 januari 2002. Klagandena i målet vid Högsta domstolen
överklagade nämnda dom till Hovrätten för Västra Sverige, som lämnade överklagandet utan bifall.
Klagandena överklagade domen till Högsta domstolen. Den fastslog att det för dess avgörande var nödvändigt att fastställa
huruvida den svenska lagstiftningen är förenlig med EG‑fördraget vad gäller det principiella förbudet mot att en privatperson
direktimporterar alkoholdrycker till Sverige utan att själv transportera dryckerna.
Högsta domstolen beslutade under dessa omständigheter att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)      Kan det anses att [förbudet mot att privatpersoner direktimporterar genom beställningar] utgör en del i detaljhandelsmonopolets
funktionssätt och att det på den grunden inte hindras av artikel 28 EG utan skall prövas endast enligt artikel 31 EG?
2)      Om frågan under 1 besvaras jakande, är [förbudet] i så fall förenligt med de villkor för statliga handelsmonopol som anges
i artikel 31 EG?
3)      Om frågan under 1 besvaras nekande, skall artikel 28 EG tolkas så, att den i princip utgör hinder för det aktuella [förbudet],
trots den skyldighet för Systembolaget som föreligger att på begäran anskaffa alkoholdrycker som inte finns i lager?
4)      Om frågan under 3 besvaras jakande, kan ett sådant [förbud] då anses befogat och proportionellt för att skydda människors
hälsa och liv?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första frågan
Högsta domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida en sådan nationell bestämmelse om förbud mot att
privatpersoner importerar alkoholdrycker som den som föreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen, i samband med en
prövning av dess förenlighet med gemenskapsrätten, skall bedömas mot bakgrund av artikel 31 EG, som rör statliga handelsmonopol,
eller mot bakgrund av artikel 28 EG, i vilken föreskrivs ett förbud mot samtliga kvantitativa importrestriktioner och åtgärder
med motsvarande verkan.
Den nationella åtgärd som är aktuell i målet vid Högsta domstolen utgör en av bestämmelserna i alkohollagen, varigenom det
även har inrättats ett handelsmonopol med en ensamrätt avseende detaljhandeln med alkoholdrycker i Sverige. Systembolaget
har givits detta monopol.
Med hänsyn till domstolens rättspraxis skall bestämmelserna om monopolet och dess funktionssätt prövas mot bakgrund av artikel 31
EG, som är den specialbestämmelse som är tillämplig på ett statligt handelsmonopols utövande av sin ensamrätt (dom av den
17 februari 1976 i mål 91/75, Miritz, REG 1976, s. 217, punkt 5, av den 20 februari 1979 i mål 120/78, Rewe-Zentral, kallad
Cassis de Dijon, REG 1979, s. 649, punkt 7, svensk specialutgåva, volym 4, s. 377, av den 13 mars 1979 i mål 91/78, Hansen,
REG 1979, s. 935, punkterna 9 och 10, av den 14 december 1995 i mål C‑387/93, Banchero, REG 1995, s. I‑4663, punkt 29, och
av den 23 oktober 1997 i mål C‑189/95, Franzén, REG 1997, s. I‑5909, punkt 35).
Den inverkan som andra nationella bestämmelser, vilka kan skiljas från monopolets funktionssätt även om de påverkar detsamma,
har på handeln inom gemenskapen skall däremot undersökas mot bakgrund av artikel 28 EG (se domen i det ovannämnda målet Franzén,
punkt 36).
Domstolen skall följaktligen pröva huruvida det förbud som är aktuellt i målet vid Högsta domstolen rör monopolet eller dess
funktionssätt.
Det skall inledningsvis erinras om att monopolets särskilda funktion enligt alkohollagen består i en ensamrätt att sälja alkoholdrycker
till konsumenter i Sverige, med undantag för restaurangbranschen. Det framgår att ensamrätten inte omfattar import av nämnda
drycker.
Den åtgärd som är aktuell i målet vid Högsta domstolen påverkar visserligen den fria rörligheten för varor inom Europeiska
gemenskapen, i och med att den reglerar importen av alkoholdrycker till Sverige. Åtgärden som sådan reglerar emellertid inte
monopolets utövande av sin ensamrätt att bedriva detaljhandel med alkoholdrycker i Sverige.
Åtgärden rör således inte monopolets utövande av sin särskilda funktion, och den kan följaktligen inte anses avse monopolets
existens.
Vidare framgår det av de uppgifter som framkommit i målet att Systembolaget, i enlighet med 5 kap. 5 § alkohollagen, i princip
är skyldigt att importera samtliga alkoholdrycker, på konsumentens begäran och bekostnad. Det förbud mot att privatpersoner
importerar alkoholdrycker som följer av 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen innebär följaktligen att konsumenter som önskar
köpa sådana drycker är hänvisade till monopolet. Förbudet kan härigenom komma att påverka monopolets funktionssätt.
En sådan åtgärd utgör dock ingen egentlig reglering av monopolets funktionssätt, eftersom den inte hänför sig till villkoren
för detaljhandeln med alkoholdrycker i Sverige. I synnerhet har inte åtgärden till syfte att reglera vare sig monopolets system
för urval av varor, dess försäljningsorganisation eller saluföringen och marknadsföringen av de varor som distribueras av
monopolet.
Dessutom är förbudet en följd av bestämmelser i alkohollagens fjärde kapitel, som avser partihandel. Domstolen har redan fastslagit
att bestämmelserna i detta kapitel, enligt vilka endast den som har tillstånd att bedriva partihandel får importera alkoholdrycker,
inte hör till de åtgärder som reglerar monopolets funktionssätt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet
Franzén, punkterna 34, 67 och 70).
Under sådana omständigheter kan inte ett sådant förbud anses utgöra en bestämmelse som rör monopolet eller dess funktionssätt.
Artikel 31 EG saknar följaktligen betydelse vid prövningen av huruvida en sådan åtgärd är förenlig med gemenskapsrätten och
särskilt med fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor.
Den första frågan skall följaktligen besvaras på följande sätt. En sådan nationell bestämmelse om förbud mot att privatpersoner
importerar alkoholdrycker som den som föreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen skall bedömas mot bakgrund av artikel 28 EG
och inte mot bakgrund av artikel 31 EG.

Den andra frågan
Den andra frågan har ställts endast för det fall domstolen skulle fastslå att det förbud som är aktuellt i målet vid Högsta
domstolen skall bedömas mot bakgrund av artikel 31 EG.
Med beaktande av svaret på den första frågan saknas anledning att besvara den andra frågan.

Den tredje frågan
Högsta domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida ett sådant förbud mot att privatpersoner importerar
alkoholdrycker som det som föreskrivs i alkohollagen utgör en kvantitativ importrestriktion i den mening som avses i artikel 28
EG, även om Systembolaget enligt nämnda lag på begäran skall anskaffa och således, i förekommande fall, importera de berörda
dryckerna.
Det skall i detta avseende påpekas att den fria rörligheten för varor mellan medlemsstaterna utgör en grundläggande princip
i EG‑fördraget som kommer till uttryck genom förbudet i artikel 28 EG mot kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med
motsvarande verkan mellan medlemsstaterna (dom av den 10 januari 2006 i mål C‑147/04, De Groot en Slot Allium och Bejo Zaden,
REG 2006, s. I‑245, punkt 70).
Förbudet mot åtgärder med motsvarande verkan som de kvantitativa restriktioner som anges i artikel 28 EG riktar sig mot alla
handelsregler antagna av medlemsstaterna som direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt kan hindra handeln inom gemenskapen
(se, bland annat, dom av den 11 juli 1974 i mål 8/74, Dassonville, REG 1974, s. 837, punkt 5, svensk specialutgåva, volym 2,
s. 343, av den 23 september 2003 i mål C‑192/01, kommissionen mot Danmark, REG 2003, s. I‑9693, punkt 39, av den 2 december 2004
i mål C‑41/02, kommissionen mot Nederländerna, REG 2004, s. I‑11375, punkt 39, och domen i det ovannämnda målet De Groot en
Slot Allium och Bejo Zaden, punkt 71).
Det skall inledningsvis konstateras att bestämmelserna i 5 kap. 5 § alkohollagen, i den lydelse som var i kraft vid tiden
för omständigheterna i målet vid Högsta domstolen, gav Systembolaget möjlighet att avslå en konsuments begäran om anskaffning
och således, i förekommande fall, import av drycker som inte ingick i Systembolagets sortiment. Det förbud mot att privatpersoner
direktimporterar alkoholdrycker till Sverige utan att de själva transporterar dryckerna, som inte kompenseras av en skyldighet
för Systembolaget att i samtliga fall importera sådana drycker när berörda personer begär detta, utgör under sådana omständigheter
en kvantitativ importrestriktion.
Oberoende av den möjlighet som nämns i föregående punkt är det nämligen obestritt att konsumenter som använder sig av Systembolagets
tjänster för att anskaffa alkoholdrycker som måste importeras drabbas av ett flertal olägenheter som de inte skulle ha haft
om de själva hade importerat dryckerna.
Det framgår närmare bestämt av de uppgifter som lämnats under det skriftliga förfarandet och vid förhandlingen att berörda
konsumenter måste fylla i ett beställningsformulär i en av Systembolagets butiker, återkomma för att skriva under beställningen
när leverantörens anbud har godtagits och sedan hämta ut varorna efter det att de har importerats. En sådan beställning godtas
dessutom endast om den avser import av ett visst minsta antal flaskor. Konsumenten har ingen kontroll över vare sig omständigheterna
för transporten eller hur de beställda flaskorna förpackas och han kan inte välja vilken typ av flaskor som skall beställas.
Det framgår dessutom att det pris som vid samtliga importer faktureras köparen även omfattar, utöver den kostnad som leverantören
fakturerat för dryckerna, ersättning för Systembolagets administrativa kostnader och transportkostnader samt en marginal på
17 procent som köparen i princip inte hade varit tvungen att betala om han själv hade direktimporterat varorna.
Den tredje frågan skall följaktligen besvaras på följande sätt. Ett sådant förbud mot att privatpersoner importerar alkoholdrycker
som det som föreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen utgör en kvantitativ importrestriktion i den mening som avses
i artikel 28 EG, även om detaljhandelsmonopolets innehavare enligt nämnda lag på begäran skall anskaffa och således, i förekommande
fall, importera de berörda dryckerna.

Den fjärde frågan
Högsta domstolen har ställt den fjärde frågan för att få klarhet i huruvida ett sådant förbud mot att privatpersoner importerar
alkoholdrycker som det som föreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen kan anses befogat för att skydda människors
hälsa och liv enligt artikel 30 EG.
Det är riktigt att åtgärder som utgör kvantitativa importrestriktioner i den mening som avses i artikel 28 EG kan grundas
bland annat på hänsyn till intresset att skydda människors hälsa och liv, såsom föreskrivs i artikel 30 EG (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovannämnda målet Franzén, punkt 75).
Det följer av fast rättspraxis att människors hälsa och liv intar den främsta platsen bland de värden och intressen som skyddas
genom artikel 30 EG, och att det ankommer på medlemsstaterna att, inom de gränser som uppställs genom fördraget, fastställa
på vilken nivå de vill säkerställa detta skydd (se dom av den 11 december 2003 i mål C‑322/01, Deutscher Apothekerverband,
REG 2003, s. I‑14887, punkt 103 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har redan fastställt att bestämmelser som har till syfte att genom styrning av alkoholkonsumtionen förebygga de
samhälleliga, sociala och medicinska skadeverkningarna av alkoholhaltiga ämnen, och därigenom motverka alkoholmissbruk, bidrar
till att skydda folkhälsan och allmän ordning i enlighet med artikel 30 EG (se dom av den 28 september 2006 i mål C‑434/04,
Ahokainen och Leppik, REG 2006, s. I‑9171, punkt 28).
Det är likväl nödvändigt, såsom föreskrivs i artikel 30 EG, att den berörda åtgärden varken utgör ett medel för godtycklig
diskriminering eller innefattar en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.
Domstolen konstaterar i detta avseende att det inte har framkommit några uppgifter i målet som ger anledning att anse att
de folkhälsoskäl som åberopats av den svenska regeringen, under de omständigheter som anges i punkterna 44 och 48 i förevarande
dom, har missbrukats och utnyttjats för att diskriminera varor från andra medlemsstater eller indirekt skydda vissa inhemska
produkter (dom av den 8 mars 2001 i mål C‑405/98, Gourmet International Products, REG 2001, s. I‑1795, punkt 32 och där angiven
rättspraxis).
En nationell reglering eller praxis som kan ha eller har en restriktiv inverkan på importen är dessutom endast förenlig med
fördraget om den är nödvändig för att effektivt kunna skydda människors hälsa och liv. En nationell reglering eller praxis
kan inte grundas på det undantag som föreskrivs i artikel 30 EG när människors hälsa och liv kan ges ett lika effektivt skydd
genom åtgärder som i mindre omfattning hindrar handeln inom gemenskapen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda
målet Deutscher Apothekerverband, punkt 104).
Den svenska regeringen har anfört att det förbud som är aktuellt i målet vid Högsta domstolen grundas på behovet av en allmän
begränsning av alkoholkonsumtionen.
Domstolen konstaterar emellertid att förbudet mot att privatpersoner direktimporterar alkoholdrycker visserligen begränsar
konsumenternas inköpskällor och i viss mån kan bidra till att förebygga skadeverkningarna av nämnda drycker, genom att anskaffningen
försvåras. Enligt 5 kap. 5 § alkohollagen kan konsumenterna likväl alltid begära att Systembolaget anskaffar dessa varor.
Såsom framgår av punkt 33 i förevarande dom var enligt 5 kap. 5 § alkohollagen, i den lydelse som var i kraft vid tiden för
omständigheterna i målet vid Högsta domstolen, skyldigheten att på begäran anskaffa alkoholdrycker förenad med en möjlighet
för Systembolaget att avslå en sådan begäran. I nämnda artikel preciserades emellertid inte vilka skäl som kunde ligga till
grund för ett sådant avslag. Det har under alla omständigheter inte framkommit några uppgifter i målet som tyder på att Systembolaget
i praktiken har avslagit en begäran om anskaffning på grundval av en viss högsta mängd beställd alkohol eller ens på grundval
av en kvantitativ gräns för de mest alkoholhaltiga dryckerna.
Under sådana omständigheter framstår förbudet mot att privatpersoner direktimporterar alkoholdrycker som ett sätt att främja
en distributionskanal för dessa varor genom att styra efterfrågan på drycker som måste importeras till Systembolaget. Med
hänsyn till det åberopade syftet, det vill säga en allmän begränsning av alkoholkonsumtionen för att skydda människors hälsa
och liv, kan förbudet däremot inte anses ändamålsenligt för att uppnå syftet, eftersom dess effekt i detta hänseende snarare
är marginell.
Den svenska regeringen har även gjort gällande att det förbud som är aktuellt i målet vid Högsta domstolen har till syfte
att skydda ungdomar från alkoholkonsumtionens skadeverkningar genom att styra efterfrågan till Systembolaget. Systembolaget,
som är skyldigt att kontrollera kundernas ålder, får nämligen sälja alkoholdrycker endast till personer som har fyllt 20 år.
I 4 kap. 2 § andra stycket alkohollagen föreskrivs även att resande som inte har fyllt 20 år, till skillnad från äldre personer,
inte får importera alkohol till Sverige.
Det kan inte bestridas att det förbud som är aktuellt i målet vid Högsta domstolen skall anses befogat med hänsyn till det
i artikel 30 EG angivna syftet att skydda folkhälsan, om det visar sig vara ett effektivt sätt att hindra att ungdomar köper
alkoholdrycker och, således, att minska risken för att de blir konsumenter av sådana drycker.
När ett sådant förbud som det som föreskrivs i de nationella bestämmelser som är aktuella i målet vid Högsta domstolen utgör
ett undantag från principen om fri rörlighet för varor, ankommer det emellertid på de nationella myndigheterna att visa att
bestämmelserna överensstämmer med proportionalitetsprincipen, det vill säga att de är nödvändiga för att uppnå det åberopade
syftet och att syftet inte skulle kunna uppnås genom förbud eller begränsningar som är mindre omfattande eller som påverkar
handeln inom gemenskapen i mindre utsträckning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juli 1994 i mål C‑17/93, Van
der Veldt, REG 1994, s. I‑3537, punkt 15, domarna i de ovannämnda målen Franzén, punkterna 75 och 76, och Ahokainen och Leppik,
punkt 31).
Det importförbud som är aktuellt i målet vid Högsta domstolen skall dock tillämpas på envar, oavsett ålder. Det är således
uppenbart att förbudet går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet att skydda ungdomar från alkoholkonsumtionens
skadeverkningar.
Vad gäller behovet av en ålderskontroll har den nationella lagstiftningen till syfte att inrätta ett centraliserat och sammanhängande
distributionssystem för alkoholdrycker genom att, som en följd av det förbud som är aktuellt i målet vid Högsta domstolen,
förbehålla Systembolagets butiker försäljningen av importerade alkoholdrycker. Monopolets anställda skall härigenom, i enlighet
med det eftersträvade målet, på ett konsekvent sätt kunna förvissa sig om att varorna endast lämnas ut till personer som har
fyllt 20 år.
Det framgår dock av de uppgifter som framkommit i målet att Systembolaget visserligen i princip använder sig av sådana metoder
för varudistribution och ålderskontroller av köparna, men att det förekommer andra system för distribution av alkoholdrycker
som innebär att ansvaret för nämnda kontroll överförs till tredje man. Det är närmare bestämt obestritt att Systembolaget
godtar att ålderskontrollen kan genomföras i samband med att ett av de många ombuden levererar alkoholdrycker utanför Systembolagets
lokaler, såsom exempelvis i livsmedelsbutiker eller i bensinstationer. Dessutom är förekomsten av en sådan kontroll inte i
sig klart fastställd eller möjlig att kontrollera, särskilt när Systembolaget levererar alkoholdrycker – enligt uppgift från
den svenska regeringen – ”med post eller allmänt kommunikationsmedel till lämplig hållplats eller station”.
Vid detta förhållande säkerställs inte till fullo att ålderskontrollen av de personer till vilka alkoholdrycker lämnas ut
är fullkomligt effektiv under alla omständigheter, och det syfte som eftersträvas med det aktuella systemet uppnås således
endast delvis.
Frågan kvarstår huruvida målet att skydda ungdomars hälsa kan uppnås på ett minst lika effektivt sätt genom tänkbara åtgärder
som inte undergräver principen om fri rörlighet för varor i samma utsträckning och som kan ersätta det aktuella förbudet.
Europeiska gemenskapernas kommission har oemotsagd gjort gällande att ålderskontroller kan genomföras genom en deklaration
i vilken de importerade dryckernas adressat, på ett formulär som bifogas varorna i samband med importen, intygar att han har
fyllt 20 år. De uppgifter som framkommit i målet tyder inte i sig på att ett sådant system, förenat med lämpliga straffrättsliga
sanktioner vid överträdelser, nödvändigtvis vore mindre effektivt än det system som tillämpas av Systembolaget.
Det är således inte styrkt att det förbud som är aktuellt i målet vid Högsta domstolen står i proportion till syftet att skydda
ungdomar mot alkoholkonsumtionens skadeverkningar.
Under sådana omständigheter skall den fjärde frågan besvaras på följande sätt. Ett sådant förbud mot att privatpersoner importerar
alkoholdrycker som det som föreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen kan inte anses grundat på hänsyn till intresset
att skydda människors hälsa och liv enligt artikel 30 EG, eftersom
–        det inte är ändamålsenligt för att uppnå syftet att allmänt begränsa alkoholkonsumtionen, och
–        det inte står i proportion till syftet att skydda ungdomar mot alkoholkonsumtionens skadeverkningar.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid Högsta domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer
det på Högsta domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra
än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
1)
En sådan nationell bestämmelse om förbud mot att privatpersoner importerar alkoholdrycker som den som föreskrivs i 4 kap.
2 § första stycket alkohollagen av den 16 december 1994 skall bedömas mot bakgrund av artikel 28 EG och inte mot bakgrund
av artikel 31 EG.
2)
Ett sådant förbud mot att privatpersoner importerar alkoholdrycker, som det som föreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen,
utgör en kvantitativ importrestriktion i den mening som avses i artikel 28 EG, även om detaljhandelsmonopolets innehavare
enligt nämnda lag på begäran skall anskaffa och således, i förekommande fall, importera de berörda dryckerna.
3)
Ett sådant förbud mot att privatpersoner importerar alkoholdrycker som det som föreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen
kan inte anses grundat på hänsyn till intresset att skydda människors hälsa och liv enligt artikel 30 EG, eftersom
–
det inte är ändamålsenligt för att uppnå syftet att allmänt begränsa alkoholkonsumtionen, och
–
det inte står i proportion till syftet att skydda ungdomar mot alkoholkonsumtionens skadeverkningar.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: svenska.