CELEX: 61999CJ0179
Appel
aftaler og samordnet praksis
europæiske producenter af stålbjælker

Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 14. maj 1999 har Eurofer ASBL i medfør af artikel 49 i EKSF-statutten
for Domstolen iværksat appel af dom afsagt den 11. marts 1999 af Retten i Første Instans i sag T-136/94, Eurofer mod Kommissionen
(Sml. II, s. 263, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen for Eurofers påstand om delvis annullation
af Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedrørende
aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europæiske producenter af stålbjælker (EFT L 116, s. 1, herefter
»den anfægtede beslutning«). Ved denne beslutning fastslog Kommissionen, at appellanten havde overtrådt den nævnte traktats
artikel 65, stk. 1, og pålagde den omgående at bringe overtrædelsen til ophør.
De faktiske omstændigheder og den anfægtede beslutning
Det fremgår af den appellerede dom, at den europæiske jern- og stålindustri fra 1974 gennemgik en krise, der var karakteriseret
ved et fald i efterspørgslen, som skabte problemer i form af overudbud og overkapacitet såvel som lave priser.
Efter at have forsøgt at styre krisen ved frivilligt at lade virksomhederne påtage sig forpligtelser med hensyn til de mængder
stål, der skulle udbydes på markedet, samt minimumspriser (»Simonet-planen«), eller ved fastsættelse af orienteringspriser
og minimumspriser (»Davignon-planen«, »Eurofer I-aftalen«) fastslog Kommissionen i 1980, at der forelå en åbenbar krise i
EKSF-traktatens artikel 58’s forstand, og fastsatte bindende produktionskvoter, bl.a. for stålbjælker. Denne fællesskabsordning
ophørte den 30. juni 1988.
I god tid før denne dato havde Kommissionen meddelt, at kvoteordningen ville blive afviklet i en række meddelelser og beslutninger,
hvori den mindede om, at denne ordnings ophør betød, at der på ny ville være et marked med fri konkurrence mellem virksomhederne.
Branchen var dog stadig præget af overskudsproduktion, som efter eksperternes opfattelse burde nedskæres omfattende og hurtigt
for at gøre det muligt for virksomhederne at klare sig i konkurrencen på verdensmarkedet.
Ved kvoteordningens ophør indførte Kommissionen en overvågningsordning, i medfør af hvilken der blev indsamlet statistikker
vedrørende produktion og leverancer, foretaget en overvågning af udviklingen på markederne samt gennemført en regelmæssig
konsultation af virksomhederne vedrørende situationen og tendenserne på markedet. Branchens virksomheder, hvoraf nogle var
medlemmer af brancheorganisationen Eurofer, havde således regelmæssige kontakter med Kommissionens GD III (Generaldirektoratet
for »Det Indre Marked og Industri«) som led i konsultationsmøderne. Overvågningsordningen udløb den 30. juni 1990 og blev
erstattet med et informationssystem på individuel og frivillig basis.
I begyndelsen af 1991 gennemførte Kommissionen en række kontrolundersøgelser i et vist antal jern- og stålvirksomheder og
i virksomhedssammenslutninger i branchen. De blev tilsendt en meddelelse af klagepunkter den 6. maj 1992. Der blev afholdt
høringer i begyndelsen af 1993.
Den 16. februar 1994 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvori den fastslog, at 17 europæiske jern- og stålvirksomheder
og en af deres faglige organisationer i strid med EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, havde deltaget i en række aftaler, vedtagelser
og former for samordnet praksis vedrørende fastsættelse af priser, opdeling af markeder og udveksling af fortrolige oplysninger
om Fællesskabets marked for stålbjælker. Ved beslutningen pålagde den 14 virksomheder bøder for overtrædelser begået mellem
den 1. juli 1988 og den 31. december 1990.
Vedrørende appellanten anføres det i den anfægtede beslutnings betragtning 317:
»I modsætning til, hvad nogle af parterne har hævdet i denne sag, kan virksomhedsorganisationer overtræde EKSF-traktatens
konkurrenceregler (se artikel 48, stk. 1). Artikel 65, stk. 1, indeholder et forbud, der også gælder for vedtagelser inden
for virksomheders organisationer. Selv om artikel 65, stk. 5, kun indeholder bestemmelse om, at virksomheder kan pålægges
bøder, vil en overtrædelse begået af en organisation medføre en bøderisiko for organisationens medlemsvirksomheder. Medmindre
der foreligger særlige omstændigheder, må virksomhederne bære ansvaret for de handlinger, som en organisation under deres
kontrol begår, idet ansvaret udmåles på basis af den enkelte virksomheds indflydelse på organisationen.
I denne sag bidrog Eurofer til, at medlemsvirksomhederne kunne overtræde EKSF-traktatens artikel 65, idet organisationen deltog
i udvekslingen af nogle af de nødvendige, fortrolige oplysninger. Da disse medlemmer imidlertid allerede pålægges bøder for
de pågældende overtrædelser, herunder udvekslingen af fortrolige oplysninger i forbindelse med fastsættelsen af priser og
opdelingen af markeder, mener Kommissionen ikke, at det er nødvendigt at pålægge dem yderligere bøder for deres organisations
adfærd.«
Den anfægtede beslutnings artikel 2 og 3 lyder:
»Artikel 2
Eurofer har overtrådt EKSF-traktatens artikel 65 ved at organisere en udveksling af fortrolige oplysninger i forbindelse med
de i artikel 1 nævnte overtrædelser begået af Eurofers medlemmer.
Artikel 3
De i artikel 1 og 2 nævnte virksomheder og virksomhedsorganisationer bringer omgående de i samme artikler omhandlede overtrædelser
til ophør, såfremt de ikke allerede har gjort det. Med henblik herpå undlader de pågældende virksomheder og virksomhedsorganisationer
at gentage eller fortsætte nogen af de handlinger eller den adfærd, der er angivet i henholdsvis artikel 1 og artikel 2, eller
at træffe foranstaltninger med tilsvarende virkning.«
Retsforhandlingerne ved Retten og den appellerede dom
Den 1. april 1994 anlagde appellanten sag ved Retten med påstand om delvis annullation af den anfægtede beslutning.
Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen for appellantens søgsmål.
Parternes påstande
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Idet der i det hele henvises til de i første instans nedlagte påstande, annulleres den anfægtede beslutnings artikel 2 samt
den del af beslutningens artikel 3, der vedrører appellanten.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Appelanbringenderne
Appellanten har fremført fire anbringender til støtte for appellen:
1)
EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, er tilsidesat som følge af en fejlagtig fortolkning af det i denne bestemmelse anvendte
begreb »vedtagelser inden for virksomheders organisationer«.
2)
EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, er tilsidesat, idet der er givet en urigtig og selvmodsigende begrundelse, hvorved Retten
har overskredet sin saglige kompetence, med hensyn til konstateringen i den anfægtede beslutnings artikel 2, hvorefter appellanten
organiserede en udveksling af fortrolige oplysninger i forbindelse med de overtrædelser, der er begået af sammenslutningens
medlemmer.
3)
EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, er overtrådt, og grænserne for Rettens saglige kompetence er overskredet som følge af
en urigtig fortolkning af den betingelse, der fremgår af anvendelsen i denne bestemmelse af udtrykket »har til formål«, for
så vidt som dette begreb er anvendt på de angiveligt konkurrencebegrænsende følger af den af appellanten organiserede udveksling
af oplysninger.
4)
Tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, og artikel 65, stk. 1, som følge af en urigtig fortolkning af den betingelse,
der fremgår af anvendelsen i den sidstnævnte bestemmelse af udtrykkene »begrænse eller fordreje den normale konkurrence«,
og fordi der er givet en selvmodsigende begrundelse for anvendelsen af betingelsen på den af appellanten organiserede udveksling
af oplysninger.
De præmisser i den appellerede dom, der kritiseres i forbindelse med det enkelte anbringende, vil blive angivet i forbindelse
med omtalen af det pågældende anbringende.
Appellen
Det første anbringende skal behandles først, derefter undersøges det andet og det fjerde anbringende sammen, og endelig omtales
det tredje anbringende.
Det første anbringende
Med det første anbringende gøres det gældende, at Retten har tilsidesat EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, som følge af en
urigtig fortolkning af det i denne bestemmelse anvendte begreb »vedtagelser inden for virksomheders organisationer«.
Ifølge appellanten antog Retten med urette i den appellerede doms præmis 109-120, at der forelå en vedtagelse inden for virksomheders
organisationer, selv om der ikke var blevet truffet nogen formel beslutning af appellantens organer. Dermed tog Retten ikke
hensyn til begrebet »vedtagelser inden for virksomheders organisationer« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, der alene omfatter
vedtagelser, der også er bindende for de medlemmer af organisationen, der stemte imod, da de blev vedtaget, som ikke har tilkendegivet
en stillingtagen hertil, eller som ikke var til stede ved vedtagelsen. Det nævnte begreb er rent subsidiært i forhold til
begrebet aftale mellem virksomheder i den forstand, at når der foreligger en sådan aftale, skal det ikke undersøges, om der
tillige foreligger en organisationsvedtagelse.
Det var endvidere også med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 130 anvendte EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1,
på de aktiviteter, der udføres inden for en organisation af virksomheder, og at den i dommens præmis 137-139 bekræftede, at
Kommissionen havde kompetence til at vedtage den anfægtede beslutnings artikel 2, selv om en organisation ikke kan tilsidesætte
forbuddet mod karteller, medmindre den handler som en virksomhed.
Kommissionen anser det første klagepunkt for ubegrundet, eftersom det var på grundlag af en række faktiske oplysninger, som
appellanten ikke har bestridt, at Retten i den appellerede doms præmis 110-118 konkluderede, at der forelå en vedtagelse fra
appellanten. I øvrigt fastslog Retten i dommens præmis 112 og 204, at der forelå en af appellanten tilrettelagt informationsudveksling,
som fandt sted sideløbende med den udveksling af oplysninger, der blev gennemført mellem virksomhederne inden for det udvalg,
der gik under navnet »Stålbjælkeudvalget«. Retten antog således med føje, at der såvel forelå en organisationsvedtagelse som
en aftale mellem virksomheder. Ifølge Kommissionen kan EKSF-traktatens artikel 65 ikke fortolkes således, at den udelukkende
forbyder en organisationsvedtagelse, såfremt der ikke foreligger en aftale mellem virksomheder på området, i mangel af hvilken
kun de vedtagelser, der ikke er blevet truffet enstemmigt af de virksomheder, der udgør organisationen, vil kunne være vedtagelser
inden for organisationer i denne bestemmelses forstand.
Som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 131, finder EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, ligeledes anvendelse på
de aktiviteter, der er særlige for virksomheders organisationer, og ikke kun på deres aktiviteter, der ligner virksomheders
aktiviteter, da bestemmelsens udtrykkelige henvisning til disse organisationer ellers ville have været overflødig.
Domstolens bemærkninger
EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, forbyder udtrykkeligt vedtagelser inden for virksomheders organisationer, som har til
formål direkte eller indirekte at hindre, begrænse eller fordreje den normale konkurrence på det fælles marked.
Den finder således anvendelse på organisationer i det omfang, deres egen aktivitet eller den, der udøves af de virksomheder,
som er tilsluttet, tilsigter at fremkalde de virkninger, som artiklen omhandler (dom af 19.3.1964, sag 67/63, Sorema mod Den
Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 469, org.ref.: Rec. s. 293, på s. 317).
Det fremgår på ingen måde af denne bestemmelse, at det forbud, den fastsætter i forhold til virksomheders organisationer,
kun skulle finde anvendelse subsidiært, dvs. hvis en aftale mellem virksomheder ikke har kunnet påvises.
EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, nævner heller ikke, at den kun finder anvendelse på aktiviteterne i en organisation af
virksomheder, i det omfang organisationen handler som en virksomhed. Hvis en organisation af virksomheder handlede som en
virksomhed, ville den under alle omstændigheder blive betragtet som en sådan ved anvendelsen af den nævnte bestemmelse, hvilket
ville overflødiggøre et forbud, der specielt vedrører de nævnte organisationer.
Det var følgelig med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 130-133 fandt, at en organisation af virksomheder kunne
være omfattet af forbuddet i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, og i dommens præmis 137-139 afviste appellantens argument
om, at Kommissionen ikke havde været beføjet til at vedtage den anfægtede beslutnings artikel 2.
Vedrørende spørgsmålet, om der foreligger en vedtagelse inden for en virksomhedsorganisation, der kan tilregnes appellanten,
skal det bemærkes, at Retten antog dette, efter at den i den appellerede dom havde undersøgt appellantens vedtægter (præmis
111), samt dens virksomhed med indsamling, opstilling og udsendelse af de i sagen omhandlede oplysninger (præmis 112), efter
at den under henvisning til personalets adfærd havde antaget, at der forelå en tilladelse fra de herfor kompetente organer
eller i hvert fald et udtrykkeligt eller stiltiende samtykke fra medlemmerne (præmis 113), og efter at have gjort opmærksom
på, at de virksomheder, der havde deltaget i den omtvistede informationsudveksling, var appellantens medlemmer (præmis 114).
Under hensyn til de påviste omstændigheder i det hele var det med føje, at Retten i den appellerede doms præmis 115 fandt,
at Kommissionen i den anfægtede beslutning kunne konkludere, at den omtvistede informationsudveksling ikke kunne være blevet
gennemført uden en »vedtagelse« fra appellanten.
Det første anbringende er følgelig ugrundet.
Det andet og det fjerde anbringende
Med det andet anbringende gøres det gældende, at EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, er tilsidesat som følge af en urigtig
og selvmodsigende begrundelse, hvorved Retten har overskredet sin saglige kompetence, med hensyn til konstateringen i den
anfægtede beslutnings artikel 2, hvorefter appellanten organiserede en udveksling af fortrolige oplysninger i forbindelse
med de overtrædelser, der blev begået af organisationens medlemmer.
Med det fjerde anbringende gøres det gældende, at EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, og artikel 65, stk. 1, er tilsidesat
som følge af en urigtig fortolkning af den betingelse, der fremgår af anvendelsen i den sidstnævnte bestemmelse af udtrykkene
»begrænse eller fordreje den normale konkurrence«, og som følge af en selvmodsigende begrundelse i forbindelse med anvendelsen
af betingelsen på den af appellanten organiserede informationsudveksling.
Disse anbringender skal behandles sammen.
Det andet anbringende vedrører den appellerede doms præmis 169-208 og især præmis 191, der lyder:
»Den omstændighed, at den omtvistede ordning senest blev indført i 1986 i forbindelse med den kvoteordning, som sagsøgeren
dengang administrerede, viser faktisk, at ordningen oprindelig havde til formål at kontrollere overholdelsen af de kvoter,
der var tildelt hver af de deltagende virksomheder, i en situation hvor Kommissionen fulgte en politik vedrørende stabilisering
af de »traditionelle handelsstrømme« [...]. Den omstændighed, at den omtvistede udveksling fortsatte efter kvoteordningens
ophør den 30. juni 1988 (jf. dokument nr. 3482 og 3483), gjorde det muligt for virksomhederne at kontrollere, i hvilket omfang
hver enkelt af dem fortsat respekterede de traditionelle markeder, der var grundlaget for kvoteordningen. En sådan informationsudveksling
førte i sagens natur til at opretholde afskærmningen af markederne med henvisning til de traditionelle handelsstrømme.«
Appellanten foreholder Retten, at den i den appellerede doms præmis 191 har overskredet grænserne for sin saglige kompetence
ved at henvise til nye faktiske omstændigheder og navnlig ved at fastslå, at kvoteordningen blev fortsat, selv om denne ordning
ophørte den 30. juni 1988, og at denne konstatering ikke finder støtte i de faktiske omstændigheder, således som de fremgår
af den anfægtede beslutning eller af den appellerede dom selv.
Appellanten kritiserer endvidere Retten for at modsige sig selv, når den i den appellerede doms præmis 179 og 202 fastslår,
at den af appellanten organiserede informationsudveksling udgjorde en selvstændig overtrædelse, og i dommens præmis 191, at
den nævnte udveksling blev brugt til at kontrollere overholdelsen af kvoterne.
Med det fjerde anbringende, som vedrører den appellerede doms præmis 185-196, kritiserer appellanten på ny Retten, fordi den
i dommens præmis 202 betegnede den af appellanten organiserede informationsudveksling som en selvstændig overtrædelse, hvorimod
den i dommens præmis 191 begrundede, at der forelå en konkurrencebegrænsning, med henvisning til, at denne informationsudveksling
var blevet brugt til at overvåge en aftale om respekt for de nationale markeder, hvorved Retten således anerkendte, at den
nævnte udveksling havde accessorisk og ikke selvstændig karakter.
Appellanten bestrider endvidere, at informationsudvekslingen som sådan har kunnet begrænse konkurrencen. De udvekslede oplysninger
var således hverken tilstrækkeligt aktuelle eller tilstrækkeligt detaljerede, navnlig vedrørende de omhandlede produkter og
købere, til at kunne begrænse de pågældende virksomheders handlefrihed.
Kommissionen bemærker indledningsvis, at appellanten har misforstået den appellerede doms præmis 191, hvori det ikke angives,
at virksomhederne forlængede kvoteordningen ud over den 30. juni 1988. Den angives simpelt hen i den nævnte præmis, at den
omtvistede informationsudveksling gjorde det muligt for virksomhederne at kontrollere, i hvilket omfang hver enkelt af dem
fortsat respekterede de traditionelle markeder, der havde været grundlaget for denne ordning.
For så vidt angår appellantens argumentation om, at Retten begik en fejl ved at betegne den omtvistede informationsudveksling
som en selvstændig overtrædelse, har Kommissionen gjort gældende, at den må afvises fra realitetsbehandling, idet den anfægter
fastlæggelsen og vurderingen af de faktiske omstændigheder – navnlig vedrørende produkternes ensartede karakter – som i den
appellerede doms præmis 185-194 var Rettens grundlag for at fastslå, at de udvekslede oplysninger var egnet til at påvirke
deltagernes adfærd mærkbart.
Kommissionen har endvidere gjort gældende, at appellanten kun angiver en selvmodsigelse i begrundelsen i forhold til den appellerede
doms præmis 191, som virksomheden misforstår. Uafhængigt af, at der forelå en aftale om priserne og om opdeling af markederne,
var den omtvistede informationsudveksling i sig selv egnet til mærkbart at påvirke virksomhedernes adfærd på markedet.
Domstolens bemærkninger
Ifølge retspraksis vedrørende markedet for traktorer (Rettens domme af 27.10.1994, sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford
mod Kommissionen, Sml. II, s. 905, og sag T-35/92, Deere mod Kommissionen, Sml. II, s. 957, samt Domstolens domme af 28.5.1998,
sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111, og sag C-8/95 P, New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. I, s. 3175),
hvori Retten og Domstolen for første gang undersøgte en informationsudvekslingsaftale i henhold til EF-traktaten – og hvis
generelle synspunkter kan overføres på EKSF-traktaten – er en sådan aftale i strid med konkurrencereglerne, såfremt den formindsker
eller fjerner usikkerhedsgraden vedrørende det relevante markeds funktion og følgelig begrænser konkurrencen mellem virksomhederne
(jf. navnlig Domstolens dom i sagen Deere mod Kommissionen, præmis 90).
De for begrebet samordnet praksis forudsatte kriterier koordination og samarbejde, som langt fra stiller krav om udarbejdelse
af en egentlig »plan«, skal nemlig forstås ud fra den grundtanke, der ligger bag EF- og EKSF-traktatens konkurrencebestemmelser,
hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhængigt skal tage stilling til den politik, han vil føre på det fælles marked, og de
vilkår, han vil tilbyde sin kundekreds (Domstolens dom i sagen Deere mod Kommissionen, præmis 86 og den deri nævnte retspraksis).
Selv om dette krav om uafhængighed ganske vist ikke udelukker de erhvervsdrivendes ret til rationelt at tilpasse sig deres
konkurrenters konstaterede eller antagelige adfærd, udelukker det imidlertid kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt
mellem sådanne erhvervsdrivende, som har til formål eller til følge, at der opstår konkurrencevilkår, som ikke svarer til
det pågældende markeds normale vilkår i betragtning af produkternes eller de præsterede tjenesteydelsers art, størrelsen og
antallet af virksomheder på markedet samt dettes omfang (Domstolens dom i sagen Deere mod Kommissionen, præmis 87 og den deri
nævnte retspraksis).
Med henblik på at fastslå, om den informationsudvekslingsordning, som appellanten havde organiseret i denne sag, havde til
følge at begrænse konkurrencen, undersøgte Retten en række omstændigheder. Den nævnte således i den appellerede dom, at de
meddelte oplysninger var fortrolige (præmis 186), at disse oplysninger alene blev formidlet til et bestemt antal producenter
(præmis 187), at de omhandlede produkter var ensartede (præmis 188), at markedet havde en oligopolistisk karakter (præmis
189), at de omtvistede oplysninger muliggjorde et nøje kendskab til hver enkelt af konkurrenternes markedsandele (præmis 190)
og dermed gjorde det muligt at overvåge disses virksomhed (præmis 191), at disse oplysninger gav anledning til diskussioner
og til kritik (præmis 192), samt at oplysningerne havde aktualitet (præmis 194).
På grundlag af disse omstændigheder fandt Retten i den appellerede doms præmis 195, at de oplysninger, som virksomhederne
modtog som led i den omtvistede informationsudvekslingsordning, var egnet til mærkbart at påvirke deres adfærd.
Det bemærkes, at de vurderinger, der er foretaget i den appellerede doms præmis 186-195, er faktiske vurderinger, der ikke
er undergivet Domstolens prøvelse i forbindelse med en appelsag. Det skal således understreges, at som det fremgår af artikel
32d, stk. 1, KS, og artikel 51 i EF-statutten for Domstolen, er appel begrænset til retsspørgsmål. Retten er derfor enekompetent
til at fastlægge og vurdere de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere beviserne, med det forbehold, at
disse omstændigheder og beviser ikke er forkert gengivet (jf. i denne retning dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen
mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 49 og 66, af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P,
C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis
194, og af 10.12.2002, sag C-312/00 P, Kommissionen mod Camar og Tico, Sml. I, s. 11355, præmis 69).
På grundlag af disse faktiske vurderinger var det med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 196 konkluderede, at
den omtvistede informationsudvekslingsordning havde til formål at hindre, begrænse eller fordreje den normale konkurrence
i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand, idet den gjorde det muligt for de deltagende producenter at sætte et indbyrdes
praktisk samarbejde i stedet for de normale konkurrencerisici.
Hvad særligt angår den appellerede doms præmis 191 kan det ikke heraf udledes – i modsætning til hvad appellanten gør gældende
– at Retten dér fastslog, at kvoteordningen var blevet videreført efter den 30. juni 1988. Det nævnte sted anfører Retten
således blot, at den omtvistede informationsudvekslingsordning gjorde det muligt for virksomhederne gensidigt at overvåge
hinanden, og at denne udveksling i sig selv og efter selve sin art førte til opretholdelse af afskærmningen af markederne
med henvisning til de traditionelle handelsstrømme.
Da den nævnte præmis under ingen omstændigheder nævnte en aftale vedrørende kvoter og blot omhandlede virkningerne af informationsudvekslingen
som sådan, konkluderede Retten i den appellerede doms præmis 202 uden at modsige sig selv, at den omtvistede informationsudveksling
udgjorde en selvstændig overtrædelse.
Det følger af det anførte, at det andet og det fjerde anbringende til dels må afvises, til dels er ugrundede.
Det tredje anbringende
Med det tredje anbringende gøres det gældende, at EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, er tilsidesat, og at grænserne for Rettens
saglige kompetence er overskredet som følge af en urigtig fortolkning af den betingelse, der fremgår af anvendelsen i denne
bestemmelse af udtrykket »har til formål«, ved anvendelsen af betingelsen på de angiveligt konkurrencebegrænsende følger af
den af appellanten organiserede informationsudveksling.
Ifølge appellanten begik Retten en retlig fejl, idet den tog hensyn til informationsudvekslingens virkninger for konkurrencen
(den appellerede doms præmis 191, 195 og 196), selv om EKSF-traktatens artikel 65 kun omhandler aftaler, der »har til formål«
at begrænse konkurrencen, hvilket såvel i den tyske version af denne traktat (»abzielen«) som i dens franske version forudsætter,
at der forfølges et mål. Retten har dermed tilsidesat traktatens artikel 65, stk. 1.
Ifølge appellanten har Retten endvidere overskredet grænserne for sin saglige kompetence ved at erstatte udtrykket »virkninger«
af informationsudvekslingen, som benyttes i den anfægtede beslutnings betragtning 283, med en terminologi, hvorefter informationsudvekslingen
»havde til formål« at påvirke den normale konkurrence, og ved således at berigtige en retlig kvalifikation.
Kommissionen har gjort gældende, at den appellerede doms præmis 191 og 196 indeholder Rettens vurdering af tidligere fastslåede
faktiske omstændigheder.
Kommissionen bestrider, at Retten har tilsidesat EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, hvis udtryk »har til formål« svarer til
ordene »har til formål eller til følge«, der benyttes i EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF). Udtrykket »tendre à«
har dernæst tillige betydningen »have tendens til« eller »udvikle sig i retning af«. Det er derfor tilstrækkeligt, at en adfærd
objektivt har tendens til at begrænse konkurrencen, for at denne bestemmelse i EKSF-traktaten finder anvendelse.
Efter Kommissionens opfattelse kan det ikke foreholdes Retten, at den ikke nøjedes med at fastslå, at den omtvistede informationsudveksling
simpelt hen var egnet til mærkbart at påvirke virksomhedernes adfærd, men gik videre i sin undersøgelse og på grundlag af
de fastslåede omstændigheder konkluderede, at denne udveksling specifikt førte til en afskærmning af markederne (den appellerede
doms præmis 191) samt generelt til at hindre, begrænse eller fordreje den normale konkurrence (dommens præmis 196).
Domstolens bemærkninger
Som det fremgår af den appellerede doms præmis 145, gjorde appellanten for Retten gældende, at den anfægtede vedtagelse inden
for en virksomhedsorganisation havde til formål at opnå en større gennemsigtighed på markedet ved hjælp af en udveksling af
oplysninger, og at dette formål ikke kunne betegnes som konkurrencebegrænsende.
Det må imidlertid fastslås, at den af appellanten foreslåede definition af ordene »har til formål« [»tendraient à«], der findes
i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, er for snæver. Såvel det nævnte franske udtryk som det tilsvarende udtryk, der benyttes
i den tyske version af denne bestemmelse, kan således anvendes til at udtrykke, der søges opnået et vist mål, men også til
at beskrive den objektive situation, at noget går i en bestemt retning, hvad enten dette er tilstræbt eller ej.
Som det fremgår af den i nærværende doms præmis 41 og 42 omtalte retspraksis, kan den omstændighed, at formålet angiveligt
er at opnå en større gennemsigtighed på markedet, ikke udelukke, at det betragtes som konkurrencebegrænsende formål, såfremt
den påtalte adfærd formindsker eller fjerner usikkerhedsgraden vedrørende det pågældende markeds funktion og skaber omstændigheder,
hvorunder en erhvervsdrivende ikke selvstændigt tager stilling til den politik, han vil føre på dette marked.
Det var følgelig med rette, og uden at overskride sin kompetence, at Retten i den appellerede doms præmis 191 og 195 undersøgte
virkningerne af den omtvistede informationsudveksling på de erhvervsdrivendes adfærd, der deltog i denne ordning, og i dommens
præmis 196 konkluderede, at informationsudvekslingsordningen havde til formål at hindre, begrænse eller fordreje den normale
konkurrence i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand.
Følgelig er det tredje anbringende ugrundet.
Det fremgår af samtlige ovenfor anførte betragtninger, at appellen skal forkastes.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af procesreglementets artikel 118 finder tilsvarende anvendelse
i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen
har nedlagt påstand om, at omkostningerne pålægges appellanten, og denne har tabt sagen med hensyn til alle virksomhedens
anbringender, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1)
Appellen forkastes.
2)
Eurofer ASBL betaler sagens omkostninger.
Wathelet
Edward
La Pergola
Jann
von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 2. oktober 2003.
R. Grass
M. Wathelet
Justitssekretær
Formand for Femte Afdeling
–
Processprog: tysk.