CELEX: 61990TJ0026
Stål: kvoteoverskridelser
virkning af en annulationsdom
hensyntagen til tab lidt som følge af annulerede retsforskrifter
afslag på forlods kvoteanvendelse
begrundelse
kvoteordningens ophør
berettiget forventning
administrativ procedure
fuld prøvelsesret

Sagens faktiske omstaendigheder
1 Overvaagningsordningen og systemet med produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og staalindustrien blev indfoert den 1. oktober 1980 ved Kommissionens beslutning nr. 2794/80/EKSF af 31. oktober 1980 (EFT L 291, s. 1), som blev udstedt i medfoer af EKSF-traktatens artikel 58. Den blev forlaenget for 1986 og 1987 ved Kommissionens beslutning nr. 3485/85/EKSF af 27. november 1985 (EFT L 340, s. 5, herefter benaevnt "beslutning nr. 3485/85"), og for de seks foerste maaneder af 1988 ved Kommissionens beslutning nr. 194/88/EKSF af 6. januar 1988 (EFT L 25, s. 1, herefter benaevnt "beslutning nr. 194/88"). Ifoelge saavel artikel 5 i beslutning nr. 3485/85 som artikel 5 i beslutning nr. 194/88 skulle Kommissionen for hvert kvartal fastsaette produktionskvoterne for hver virksomhed og den del af disse kvoter, som kunne leveres paa det faelles marked. Ifoelge begge beslutningers artikel 11, stk. 3, litra e), kunne Kommissionen under visse betingelser give virksomhederne tilladelse til forlods anvendelse af kvoterne for det efterfoelgende kvartal.
2 Det fremgaar af betragtningerne til beslutning nr. 194/88, at Kommissionen under hensyn til de davaerende markedsforhold fandt det noedvendigt at liberalisere markedet efter den 30. juni 1988 for saa vidt angaar produkter i gruppe Ia og gruppe Ib.
3 Endvidere fremgaar det af Kommissionens beslutning nr. 1433/87/EKSF af 20. maj 1987 (EFT L 136, s. 37, herefter benaevnt "beslutning nr. 1433/87"), som blev truffet i medfoer af artikel 18 i beslutning nr. 3485/85, at virksomhederne paa visse betingelser for en naermere angivet produktionsgruppe for hvert kvartal kunne tilpasse det saakaldte I:P-forhold ° dvs. forholdet mellem den del af produktionskvoterne, som var bestemt til at skulle leveres paa det faelles marked (herefter benaevnt "leveringskvoten"), og produktionskvoterne ° ved at aendre en del af produktionskvoterne til leveringskvoter i forholdet 1:0,85. Adgangen til at foretage denne tilpasning blev forlaenget ved artikel 17 i beslutning nr. 194/88.
4 Ved telex af 6. april 1988 meddelte sammenslutningen af staalproducenter, Eurofer, som det sagsoegende selskab er medlem af, sine medlemmer, at der ifoelge en telefonsamtale med en kontorchef ved Kommissionens GD III ikke i andet kvartal 1988 var mulighed for en forlods anvendelse af kvoterne for tredje kvartal 1988, da kvoteordningen ville blive bragt til ophoer den 30. juni 1988.
5 Ved skrivelse af 31. maj 1988 meddelte Kommissionen sagsoegeren selskabets kvoter for andet kvartal 1988, som var fastsat i medfoer af artikel 5 i beslutning nr. 194/88.
6 Ved to efterfoelgende beslutninger, som blev meddelt den 30. maj og den 12. oktober 1988, justerede Kommissionen de kvoter, der var tildelt sagsoegeren, under hensyn til artikel 17 og artikel 10, stk. 1, i beslutning nr. 194/88. Ved skrivelse af 24. juni 1988 gav Kommissionen desuden i medfoer af artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88 tilladelse til, at der i foerste kvartal 1988 forlods blev anvendt kvoter for andet kvartal 1988.
7 Ved skrivelse af 9. juni 1988 anmodede sagsoegeren i medfoer af artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88, Kommissionen om tilladelse til i andet kvartal 1988 forlods at anvende kvoterne for tredje kvartal 1988, dog hoejst 20% heraf.
8 Den 24. juni 1988 foreslog Kommissionen Raadet at bringe kvoteordningen til ophoer i medfoer af EKSF-traktatens artikel 58, stk. 3. Betingelsen i denne traktatbestemmelse om, at der skal vaere enstemmighed i Raadet for at traeffe en anden beslutning, var ikke opfyldt.
9 Kvoteordningen ophoerte derfor den 30. juni 1988.
10 Ved dom af 14. juli 1988 i de forenede sager 33/86, 44/86, 110/86, 226/86 og 285/86, Stahlwerke Peine-Salzgitter og Hoogovens Groep mod Kommissionen (Sml. s. 4309, herefter benaevnt "dommen af 14. juli 1988"), annullerede Domstolen artikel 5 i beslutning nr. 3485/85 "for saa vidt som den ikke hjemler mulighed for at fastsaette leveringskvoter paa et grundlag, som Kommissionen finder rimeligt for de virksomheder, for hvilke forholdet mellem produktionskvoten og leveringskvoten ligger vaesentligt under faellesskabsgennemsnittet". Domstolen fastslog, at bestemmelsen var behaeftet med magtfordrejning.
11 Ved skrivelse af 2. august 1988 besvarede en kontorchef ved GD III Finsider' s skrivelse af 9. juni 1988 saaledes:
"Jeg skal herved meddele Dem, at det efter naevnte bestemmelse (artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88) er muligt at foretage en forlods anvendelse af kvoter paa den betingelse, at der er tildelt kvoter for de foelgende kvartaler. Da kvoteordningen imidlertid ophoerte med udgangen af juni maaned, kan artikel 11, stk. 3, litra e), ikke laengere finde anvendelse."
12 Ved skrivelse af 20. september 1988 protesterede sagsoegerne udtrykkeligt mod skrivelsen af 2. august 1988 og gjorde gaeldende, at den forlods kvoteanvendelse, som det havde anmodet om, beroede paa markedets saesonbetonede karakter, og at Kommissionen hidtil havde taget hensyn hertil. Sagsoegeren fandt det uforstaaeligt, at der ikke blev taget hensyn til den saesonbetonede udvikling, som selskabets leveringer altid havde fulgt i de foregaaende aar, saaledes at mulighederne efter kvoteordningen blev forringet netop paa et tidspunkt, hvor markedet blev liberaliseret.
13 Ved skrivelse af 23. februar 1989 meddelte Kommissionen sagsoegeren, at den i medfoer af EKSF-traktatens artikel 36 havde indledt en procedure over for selskabet om bestemmelse af sanktioner for de overskridelser i strid med kvoteordningen, som selskabet havde foretaget i loebet af andet kvartal 1988.
14 Under et moede med Kommissionens repraesentanter den 3. marts 1989 fik sagsoegerens repraesentanter lejlighed til at fremfoere selskabets synspunkter vedroerende de haevdede kvoteoverskridelser.
15 Ved skrivelse af 15. marts 1989 kritiserede sagsoegeren Kommissionen for, at den hverken havde taget hensyn til de forlods kvoteanvendelser, som det havde anmodet om for andet kvartal 1988, eller til den vanskelige situation, som selskabet befandt sig i efter, at den i artikel 17 i beslutning nr. 194/88 fastsatte ordning for konvertering af produktionskvoter til leveringskvoter, var blevet indfoert.
16 Under et moede med Kommissionens repraesentanter den 24. maj 1989 uddybede selskabet disse argumenter naermere. En af selskabets repraesentanter anmodede ved denne lejlighed udtrykkeligt Kommissionen om at fremlaegge alle de oplysninger og beregninger, som de paastaaede kvoteoverskridelser var baseret paa.
17 Ved skrivelse af 5. juni 1989 meddelte Kommissionen sagsoegeren sin beslutning om at tildele selskabet supplerende kvoter for foerste og andet kvartal 1988 i medfoer af artikel 7 i beslutning nr. 194/88.
18 Ved skrivelse af 12. juni 1989 meddelte sagsoegeren paa Kommissionens opfordring denne en raekke oplysninger vedroerende Italsider' s relative andele paa faellesmarkedet. Det fremgik heraf, at sagsoegeren relativt set havde lidt et betydeligt tab mellem 1986 og tredje kvartal 1988.
19 Ved dom af 14. juni 1989 i de forenede sager 218/87 og 223/87, 72/88 og 92/88, Hoogovens Groep og Federacciai mod Kommissionen (Sml. s. 1711, herefter benaevnt "dommen af 14. juni 1989") annullerede Domstolen dels artikel 5 i beslutning nr. 194/88 efter paastand herom fra Hoogovens Groep BV, dels beslutning nr. 1433/87 efter paastand herom fra Hoogovens Groep BV og Federacciai, der er en sammenslutning af staalproducenter, som sagsoegeren er medlem af. Sidstnaevnte beslutning blev efterfoelgende optaget som artikel 17 i beslutning nr. 194/88. Domstolens begrundelse for annullationen var, at disse retsforskrifter ikke, som Kommissionen selv erkendte, opfyldte de krav, som var noedvendige for at sikre en rimelig fordeling af kvoterne.
20 Ved skrivelse af 19. juni 1989 tilsendte Kommissionen sagsoegeren referaterne af moederne den 3. marts og 24. maj 1989.
21 Ved skrivelse af 14. juli 1989 anmodede Assider' s advokater (hvilken sammenslutning sagsoegeren ogsaa er medlem af) Kommissionen om et moede for at faa oplyst om og paa hvilket grundlag Kommissionen agtede at erstatte Finsider det tab, det havde lidt som foelge af den ordning med konvertering af kvoter, som Domstolen havde annulleret ved dom af 14. juni 1989. Sagsoegeren anslog dette tab til mere end 25 000 tons pr. kvartal.
22 Ved skrivelse af 1. august 1989 henledte sagsoegeren Kommissionens opmaerksomhed paa foelgerne af dommen af 14. juni 1989 og anmodede den om at "tage spoergsmaalet om de kvoter op til fornyet overvejelse, som 'selskabet ville have faaet tildelt' , saafremt den annullerede beslutning ikke var blevet truffet".
23 Ved skrivelse af 10. august 1989 besvarede Kommissionen sagsoegerens skrivelse af 14. juli 1989. Den anfoerte heri, at den ikke forstod, hvorledes selskabet kunne anslaa tabet som foelge af artikel 17 i beslutning nr. 194/88 til 25 000 tons. Endvidere henledte den sagsoegerens opmaerksomhed paa, at den som foelge af dommen af 14. juli 1988, hvortil der henvises i dommen af 14. juni 1989, af strukturelle grunde havde maattet foretage en justering af I:P-forholdet fra den 1. januar 1986, og at denne justering havde medfoert en vaesentlig stoerre nedsaettelse af Finsider' s leveringer paa det faelles marked.
24 I skrivelse af 8. september 1989 anfoerte Assider, at det af Finsider-koncernen anslaaede tab paa over 25 000 tons pr. kvartal udelukkende vedroerte den i dommen af 14. juni 1989 omhandlede periode, nemlig perioden mellem den 1. januar 1987 og den 30. juni 1988. Ifoelge Assider kunne den paa dommen af 14. juli 1988 beroede justering af I:P-forholdet med virkning fra den 1. januar 1986 ikke goeres gaeldende over for sagsoegeren, da selskabet ikke var part i de sager, hvori der var afsagt annullationsdom paa grund af formfejl.
25 Ved skrivelse af 7. december 1989 meddelte Kommissionen sagsoegeren, at de spoergsmaal, som var rejst i skrivelserne af 14. juli og 8. september 1989 havde sammenhaeng med Finsider' s kvoteoverskridelser i 1988, og at Kommissionen ville overveje, hvilke foelger der burde drages af Domstolens domme. Kommissionen erklaerede sig rede til at droefte den paataenkte helhedsloesning med Finsider' s ledelse under et moede i januar 1990.
26 Den 24. januar 1990 afholdtes et moede i Bruxelles, som parterne har betegnet som "uformelt", og hvori sagsoegerens og Kommissionens repraesentanter deltog.
27 Ved skrivelse af 7. februar 1990 meddelte sagsoegeren Kommissionen, at det ifoelge selskabet ikke kunne antages, at foelgerne af dommen af 14. juni 1989 udelukkende vedroerte de kvoteoverskridelser, som selskabet skulle have begaaet i andet kvartal 1988. De paastaaede kvoteoverskridelser ° som sagsoegeren paa det bestemteste bestred ° kunne hoejst udgoere et yderligere element i problematikken med henblik paa at opnaa en ordning med Kommissionen og dermed undgaa en ny tvist. Under alle omstaendigheder var problemet med opfyldelsen af naevnte dom mere omfattende og vedroerte ikke blot foerste kvartal 1988, men hele 1987. Sagsoegeren konkluderede i den forbindelse, at selskabet tilsluttede sig det forslag om afholdelse af et moede, som var fremsat i skrivelsen af 7. december 1989.
28 Ved skrivelse af 5. marts 1990 anmodede sagsoegeren paa ny om, at der blev fastsat en dato for afholdelse af et moede mellem sagsoegerens og Kommissionens repraesentanter.
29 Ved skrivelse af 7. marts 1990 meddelte Kommissionen sagsoegeren, at den havde raadfoert sig med sin Juridiske Tjeneste, som var enig i den opfattelse, der var fremfoert i Kommissionens skrivelse af 10. august 1989. I oevrigt oplyste Kommissionen, at dens kompetente tjenestegrene allerede havde haft flere droeftelser med sagsoegerens repraesentanter om de problemer, selskabet havde rejst, og at det hverken var noedvendigt eller tjente noget formaal paa ny at droefte de samme problemer.
30 I sin skrivelse af 20. marts 1990 anfoerte sagsoegeren, at selskabet overvejede muligheden for at anlaegge sag ved Domstolen med henblik paa erstatning for det lidte tab.
31 Ved skrivelse af 28. marts 1990, som indgik hos sagsoegeren den 11. april, underrettede Kommissionen selskabet om dens beslutning af 21. marts 1990 om at paalaegge selskabet en boede i medfoer af EKSF-traktatens artikel 58 for kvoteoverskridelser i andet kvartal 1988 vedroerende produktgrupperne Ia og Ib. Boeden var fastsat til 2 153 550 ECU eller 18,75 ECU pr. ton overskridelse.
Retsforhandlinger
32 Dette er baggrunden for sagen, som er anlagt ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. maj 1990.
33 Ved skrivelse fra justitssekretaeren af 27. september 1991 er Kommissionen blevet opfordret til at besvare nogle spoergsmaal fra Retten.
34 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 21. oktober 1991 har Kommissionen besvaret de af Retten stillede spoergsmaal.
35 Paa grundlag af besvarelsen af spoergsmaalene og paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
36 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 4. december 1991, hvor Retten var sammensat af afdelingsformanden, D. A. O. Edward, og dommerne R. García-Valdecasas, K. Lenaerts, H. Kirschner og R. Schintgen.
37 Dommer D. A. O. Edward er blevet forhindret i at deltage i sagens voteringer efter at vaere tiltraadt som dommer ved Domstolen den 10. marts 1992. Dette medfoerte, at Retten herefter var sammensat af et lige antal dommere.
38 Ifoelge artikel 18 i EKSF-statutten for Domstolen, som ifoelge samme statuts artikel 44 finder tilsvarende anvendelse paa Retten, kan Rettens afgoerelser kun traeffes gyldigt af et ulige antal dommere, ligesom afdelingernes afgoerelser kun er gyldige, hvis de traeffes af mindst tre dommere. Det er som foelge heraf fastsat i procesreglementets artikel 32, stk. 1, at naar der findes et lige antal dommere, deltager den dommer, som i henhold til procesreglementets artikel 6 har den laveste anciennitet, ikke i raadslagningen og afstemningen.
39 De tre dommere, som har undertegnet den afsagte dom, har herefter deltaget i voteringen.
40 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Vedroerende bevismidler: Kommissionen tilpligtes at fremlaegge dels de beregninger, som ligger til grund for den under sagen anfaegtede boede, dels noten fra F. til Narjes' kabinet om muligheden for at anvende ordningen med forlods kvoteanvendelse i fjerde kvartal 1987.
° Vedroerende realiteten: Den anfaegtede beslutning fra Kommissionen af 21. marts 1990 annulleres tillige med det eventuelle (stiltiende) afslag paa ansoegningen om forlods anvendelse af kvoter i andet kvartal 1988.
° Subsidiaert: Den anfaegtede beslutning aendres saaledes, at stoerrelsen af de paastaaede kvoteoverskridelser (som er udtrykt i tons) nedsaettes efter billighed, og saaledes at boeden som foelge heraf nedsaettes.
° Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Paastanden om annullation af beslutningen om at paalaegge en boede afvises fra realitetspaakendelse, idet den er baseret paa artikel 5 i beslutning nr. 194/88.
° De oevrige paastande, som maatte blive taget under realitetspaakendelse, forkastes som ubegrundede.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Realiteten
41 Sagsoegeren har fremfoert tre anbringender til stoette for sin annullationspaastand. Det foerste anbringende er, at den af Kommissionen fastslaaede kvoteoverskridelse mangler retsgrundlag. Herom anfoerer sagsoegeren naermere, at Domstolen ved dommen af 14. juni 1989 med tilbagevirkende gyldighed annullerede kvotefastsaettelsesordningen for den omhandlede periode. Kommissionen har imidlertid ikke truffet foranstaltninger til opfyldelse af annullationsdommen, idet den ikke udstedte en anden beslutning i stedet for den annullerede. Det andet anbringende er, at Kommissionens stiltiende afslag paa i medfoer af artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88 at give sagsoegeren tilladelse til en forlods anvendelse af kvoter for tredje kvartal 1988, er retsstridigt, da afslaget for det foerste er ubegrundet (anbringendets foerste del), for det andet beror paa en fejlagtig fortolkning af den omhandlede bestemmelse (anbringendets anden del) og for det tredje strider mod princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (anbringendets tredje del). Det tredje anbringende er, at EKSF-traktatens artikel 36 er tilsidesat, da Kommissionen ikke har oplyst sagsoegeren om de beregninger, som den paalagte boede var baseret paa. Subsidiaert har sagsoegeren nedlagt paastand om nedsaettelse af boeden efter billighed under hensyn til de vanskeligheder, som er opstaaet i den foreliggende sag ved anvendelse af kvoteordningen.
Den principale paastand
Foerste anbringende
42 Herom har sagsoegeren anfoert, at annullationen af artikel 5 og 17 i beslutning nr. 194/88 ved dommen af 14. juni 1989 medfoerte, at de kriterier, som eventuelle kvoteoverskridelser skulle vurderes paa grundlag af, blev ophaevet med tilbagevirkende gyldighed. Foelgelig kunne selskabet ikke have begaaet nogen kvoteoverskridelse, medmindre Kommissionen havde truffet foranstaltninger til opfyldelse af annullationsdommen ved at indfoere en ny kvotefastsaettelsesordning. Dette var imidlertid ikke tilfaeldet, da Kommissionen afholdt sig fra at traeffe nogen formel beslutning herom under iagttagelse af den procedure og de garantier, som er fastsat i EKSF-traktatens artikel 58, stk. 2.
43 Hvad angaar annullationen af artikel 5 anfoerer sagsoegeren, at Kommissionens fortolkning af dommene af 14. juli 1988 og 14. juni 1989 er ufuldstaendig og uacceptabel. Ved den foerste dom kendte Domstolen artikel 5 i beslutning nr. 3485/85 ugyldig under hensyn til, at Kommissionen selv var af den opfattelse, at det ikke paa grundlag af denne bestemmelse var muligt at foretage en rimelig fordeling af kvoterne for de virksomheder, som havde et saerligt ugunstigt I:P-forhold (dvs. som laa ti point under faellesskabsgennemsnittet). Ifoelge sagsoegeren fastslog Domstolen hermed ikke, at Kommissionens vurdering var lovlig i forhold til de oevrige virksomheder. Ved den anden dom bekraeftede Domstolen den foerste dom for saa vidt angaar artikel 5 i beslutning nr. 194/88 med den tilfoejelse (praemis 21), "at det tilkommer Kommissionen at udstede de noedvendige bestemmelser paa eget ansvar til opfyldelse af naervaerende dom med henblik paa en tilpasning af I:P-forholdet i det omfang, hvori det af hensyn til situationen paa eksportmarkederne er noedvendigt for at sikre en rimelig fordeling af kvoterne". Kommissionen har imidlertid ikke paa noget tidspunkt foretaget en saadan tilpasning.
44 Sagsoegeren er enig med Kommissionen i, at der ikke kan rejses krav om en efterfoelgende kvotetilpasning som foelge af dommen af 14. juni 1989 over for de virksomheder, som herved ville have faaet nedsat deres kvoter, men mener dog, at en formel beslutning var noedvendig for at genindfoere basisreglerne i artikel 5 i den annullerede beslutning og for i forhold til de naevnte virksomheder at opretholde de kvoter, disse oprindeligt havde faaet tildelt.
45 Sagsoegeren er derfor af den opfattelse, at selskabet har en retlig interesse i at kunne paaberaabe sig annullationen af artikel 5, da denne har til foelge, at ogsaa den beslutning, som sagsoegeren anfaegter, og hvorved selskabet blev paalagt en boede som foelge af dets paastaaede overtraedelse af denne retsstridige bestemmelse, maa annulleres.
46 Vedroerende artikel 17 i beslutning nr. 194/88 tilfoejer sagsoegeren, at Kommissionen ved beregningen af den paastaaede kvoteoverskridelse burde have taget hensyn til de kvotenedsaettelser, selskabet var blevet paalagt paa grund af denne bestemmelse, som selskabet havde paastaaet og opnaaet annulleret ved Domstolens dom. Sagsoegeren anslaar sit tab som foelge heraf til 150 000 tons. Saafremt Kommissionen havde taget hensyn til dette tab, havde den ikke haft grundlag for at fastslaa den paastaaede kvoteoverskridelse. Ved at undlade at tage hensyn dertil har Kommissionen efter sagsoegerens opfattelse tilsidesat EKSF-traktatens artikel 34, stk. 1.
47 Sagsoegeren anfoerer endvidere, at det under sanktionsproceduren udtrykkeligt havde anmodet Kommissionen om at tage hensyn til alle annullationsdommens konsekvenser for kvoterne. Kommissionen havde selv anslaaet nedsaettelsen af sagsoegerens leveringskvoter for perioden mellem foerste kvartal 1986 og andet kvartal 1988 til 167 862 tons (jf. svarskriftets bilag 6, foerste tabel). Sagsoegeren kritiserer derfor Kommissionen for, dels at den begraensede virkningerne af annullationsdommen til andet kvartal 1988 og ikke tog hensyn til hele den omhandlede periode, dels at den udelukkende tog produktgrupperne Ia og Ib i betragtning og ikke gruppe II, hvori tabet udgjorde 5 705 tons.
48 Sagsoegeren erkender, at naevnte procedure, som var ivaerksat over for selskabet, udelukkende vedroerte andet kvartal 1988. Da dette imidlertid var det sidste kvartal, hvorunder kvoteordningen var i kraft, og dommen af 14. juni 1989 blev afsagt efter ordningens ophaevelse, var Kommissionen efter sagsoegerens opfattelse ifoelge EKSF-traktatens artikel 34, stk. 1, forpligtet til at tage hensyn til samtlige de fordelagtige virkninger af dommen. Den eneste maade, hvorpaa Kommissionen kunne yde sagsoegeren erstatning in natura af det tab, selskabet havde lidt paa grund af de annullerede bestemmelser, var nemlig at foretage en udligning mellem tabet og den paastaaede kvoteoverskridelse.
49 Heroverfor har Kommissionen anfoert, at sagsoegeren ikke har godtgjort at have retlig interesse i at paaberaabe sig annullationen af artikel 5. Saafremt Retten nemlig giver sagsoegeren medhold i hans argumenter, maa der foretages en aendret beregning af sagsoegerens oprindelige kvoter efter de principper, som Domstolen fastlagde i dommen af 14. juli 1988, hvortil der henvises i dommen af 14. juni 1989. Disse kvoter ville imidlertid vaere mindre end de kvoter, som er fastsat paa grundlag af den annullerede bestemmelse. Kommissionen anfoerer herved, som Domstolen selv fremhaevede i dommen, at artikel 5 i beslutning nr. 194/88 var en gentagelse af artikel 5 i beslutning nr. 3485/85, og at foerstnaevnte artikel 5 blev annulleret af samme grunde som sidstnaevnte. Annullationen gik saaledes ikke videre, end det var noedvendigt for paa ny at tilvejebringe rimelige leveringskvoter for de virksomheder, hvis I:P-forhold laa kendeligt under faellesskabsgennemsnittet. Hvad angaar de oevrige virksomheder, saasom sagsoegeren, hvis I:P-forhold laa over faellesskabsgennemsnittet, havde den oprindelige fastsaettelse af kvoterne fortsat gyldighed efter princippet om velerhvervede rettigheder, fordi en aendret fordeling af kvoterne ville have medfoert en efterfoelgende nedsaettelse af de kvoter, som disse virksomheder oprindeligt havde faaet tildelt.
50 Hvad angaar annullationen af artikel 17 anfoerer Kommissionen, at den ikke var forpligtet til at anerkende kvoteforhoejelser i forhold til de kvoter, som oprindeligt var fastsat, og som var anvendt som grundlag for fastsaettelse af boeden. Det var udelukkende for at fjerne et punkt i sagen, som kunne give anledning til konflikt, at Kommissionen alligevel tildelte Finsider forhoejelserne for andet kvartal 1988, hvilket Kommissionen havde forklaret selskabets repraesentanter under moedet den 24. januar 1990.
51 Endelig anfoerer Kommissionen, at dommen af 14. juni 1989 ikke indebaerer nogen aendring af de kvoter, som blev tildelt sagsoegeren, og at denne dom ikke beroerer de individuelle beslutninger, der blev truffet herom, og som ikke blev anfaegtet inden udloebet af fristen i EKSF-traktatens artikel 33, sidste punktum. Kommissionen havde udelukkende vaeret forpligtet til formel vedtagelse af andre beslutninger, saafremt den ifoelge dommen af 14. juni 1989 havde vaeret tvunget til at aendre Finsider' s kvoter, men den var ikke, som haevdet af sagsoegeren, forpligtet hertil for at "genindfoere og opretholde" de endelige beslutninger, der var truffet i medfoer af den annullerede bestemmelse.
52 Vedroerende det anfoerte skal Retten indledningsvis konstatere, at Domstolen ved dommen af 14. juni 1989 annullerede artikel 5 og 17 i beslutning nr. 194/88. Domskonklusionen loed saaledes: "Artikel 5 og 17 i Kommissionens beslutning nr. 194/88/EKSF af 6. januar 1988 om forlaengelse af overvaagningsordningen og systemet med produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og staalindustrien annulleres". Under naervaerende sag maa det derfor foerst afgoeres, hvilken virkning denne annullationsdom har for sagsoegeren for hver af de to annullerede bestemmelsers vedkommende.
53 Hvad angaar artikel 5 maa det herved undersoeges, om denne retsforskrift kan anses for annulleret i det omfang, den udgoer det retlige grundlag for de individuelle beslutninger om fastsaettelse af sagsoegerens kvoter. Herom henvises til praemisserne i dommen (dom af 26.4.1988, forenede sager 97/86, 193/86, 99/86 og 215/86, Asteris m.fl. og Graekenland mod Kommissionen, Sml. s. 2181, praemis 27). I dommens praemis 26, som indeholder den eneste begrundelse for annullationen af beslutning nr. 194/88, hedder det: "Artikel 5 i beslutning nr. 194/88/EKSF er en gentagelse af artikel 5 i beslutning nr. 3485/85/EKSF. Foelgelig maa den annulleres af de samme grunde, som foerte til, at sidstnaevnte bestemmelse blev annulleret ved dommen af 14. juli 1988." Det fremgaar af denne begrundelse, at man maa henholde sig til praemisserne i dommen af 14. juli 1988 for at kunne fastlaegge virkningen af dommen af 14. juni 1989.
54 I praemisserne til dommen af 14. juli 1988 (praemis 27 og 28) hedder det: "Ved ikke at foretage den aendring i I:P-forholdet, som Kommissionen fandt noedvendig for at fastsaette kvoterne paa et rimeligt grundlag i henhold til artikel 58, stk. 3, har den forfulgt et andet formaal end at gennemfoere denne bestemmelse, og har dermed begaaet magtfordrejning. Da Kommissionen konstaterede, at det var noedvendigt at rette op paa det uafbalancerede I:P-forhold, som kendetegnede den saerlige situation for virksomhederne, herunder sagsoegerne, maa det antages, at der er begaaet magtfordrejning i forhold til sagsoegerne. Artikel 5 i den generelle beslutning nr. 3485/85 findes derfor at vaere behaeftet med magtfordrejning i forhold til sagsoegerne og vil derfor vaere at annullere". Paa grundlag af disse praemisser afsagde Domstolen en dom med saalydende konklusion [domskonklusionens punkt 1)]: "1) Artikel 5 i Kommissionens beslutning nr. 3485/85 af 27. november 1985 annulleres, for saa vidt som den ikke hjemler mulighed for at fastsaette leveringskvoter paa et grundlag, som Kommissionen finder rimeligt for de virksomheder, for hvilke forholdet mellem produktionskvoten og leveringskvoten ligger vaesentligt under faellesskabsgennemsnittet."
55 Retten finder ikke, at det af den omstaendighed, at konklusionen i dommen af 14. juni 1989 ikke udgoer nogen ordret gentagelse af konklusionen i dommen af 14. juli 1988 kan udledes, at annullationen i den foerste dom af artikel 5 i beslutning nr. 194/88 var mere vidtgaaende end annullationen i den anden af artikel 5 i beslutning nr. 3485/85. Den eneste begrundelse, som anfoeres i dommen af 14. juni 1989 for at annullere den enslydende bestemmelse i artikel 5 er nemlig en henvisning til praemisserne i dommen af 14. juli 1988. Da dommen af 14. juni 1989 foelgelig ikke indeholder nogen yderligere begrundelse i forhold til dommen af 14. juli 1988, som kan stoette den antagelse, at annullationen af artikel 5 var mere vidtgaaende, maa annullationen af artikel 5 i beslutning nr. 194/88 ved dommen af 14. juni 1989 antages at have samme omfang som annullationen af artikel 5 i beslutning nr. 3485/85 ved dommen af 14. juli 1988.
56 I den forbindelse bemaerkes, at Domstolen, da den annullerede artikel 17 og afslog at annullere artikel 6 i beslutning nr. 194/88, noedvendigvis maa have lagt til grund, at artikel 5 i denne beslutning stadig udgjorde Kommissionens hjemmel til fastsaettelse af kvoter, idet de foerstnaevnte retsforskrifter ikke har noget selvstaendigt indhold i forhold til artikel 5, men alene fastlaegger de kriterier, som skal anvendes ved beregningen af de kvoter, Kommissionen skal fastsaette i medfoer af artikel 5.
57 Af det anfoerte foelger, at artikel 5 ikke kan anses for annulleret i det omfang, den udgoer hjemmelen for Kommissionens befoejelse til at fastsaette kvartalsvise kvoter for jern- og staalvirksomhederne, men udelukkende i det omfang, hvori de heri indeholdte kriterier for beregningen af kvoterne ikke gav mulighed for at fastsaette leveringskvoterne paa et efter Kommissionens opfattelse rimeligt grundlag for de virksomheder, hvis I:P-forhold laa vaesentligt under faellesskabsgennemsnittet.
58 Retten maa i saa henseende fastslaa, at det er ubestridt mellem parterne, at sagsoegeren ikke hoerte til de producenter, hvis I:P-forhold var lavere end faellesskabsgennemsnittet. Hertil kommer, at selskabet ikke under sagen har gendrevet Kommissionens udsagn om, at selskabet ikke kan have lidt noget kvotetab paa grund af artikel 5 i beslutning nr. 194/88.
59 Da Kommissionen traf de foranstaltninger i henhold til EKSF-traktatens artikel 34, som var noedvendige til opfyldelse af dommen om annullation af artikel 5, var den derfor hverken forpligtet til over for sagsoegeren at fastsaette nye kriterier for kvotefastsaettelse i en generel beslutning eller traeffe nye individuelle beslutninger. Sagsoegeren befandt sig nemlig i en modsat situation af de virksomheder, som med deres sagsanlaeg udvirkede, at artikel 5 blev annulleret ved dommen af 14. juni 1989. Uanset hvilken loesning, Kommissionen havde valgt, ville det derfor have medfoert ringere kvoter for sagsoegeren. Parterne er paa dette punkt med rette enige om, at princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder er til hinder for et saadant resultat, og Domstolens dom af 14. juni 1989 kan da heller ikke tages til indtaegt herfor. Denne dom kunne derfor ikke, i det omfang den annullerede artikel 5, materielt paavirke indholdet af de individuelle beslutninger om fastsaettelse af sagsoegerens kvoter for andet kvartal 1988.
60 I oevrigt maa de individuelle beslutninger om fastsaettelse af sagsoegerens kvoter for andet kvartal 1988 betragtes som endelige, da sagsoegeren ikke indbragte noget annullationssoegsmaal til proevelse heraf inden udloebet af den frist, som er fastsat i EKSF-traktatens artikel 33.
61 Det fremgaar af Domstolens faste praksis (jf. den foerste dom herom af 8.3.1960, sag 3/59, Tyskland mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-64, s. 169, org. ref.: Rec. s. 120, paa s. 134, og dom af 10.12.1986, sag 41/85, Sideradria-Industria metallurgica mod Kommissionen, Sml. s. 3917, praemis 5), at en sagsoeger ikke under et annullationssoegsmaal til proevelse af en individuel beslutning ved hjaelp af en ulovlighedsindsigelse (i medfoer af EKSF-traktatens artikel 36, stk. 3) kan goere gaeldende, at andre individuelle beslutninger, som er rettet til sagsoegeren, er ugyldige, naar disse er blevet endelige som foelge af, at soegsmaalsfristen i EKSF-traktatens artikel 33 er udloebet.
62 Disse beslutninger maa derfor laegges til grund ved beregningen af de kvoteoverskridelser, som Kommissionen har foreholdt sagsoegeren.
63 Hvad angaar foelgerne af, at artikel 17 i beslutning nr. 194/88 er annulleret, goer sagsoegeren i det vaesentlige gaeldende, at Kommissionen med urette har undladt at foretage en udligning i medfoer af EKSF-traktatens artikel 34, stk. 1, mellem, paa den ene side, det tab, som sagsoegeren led paa grund af artikel 17 med hensyn til andre kvartaler eller produkter end dem, de paagaeldende kvoteoverskridelser vedroerte ° hvilket tab er anerkendt af Kommissionen, og som sagsoegeren ikke bestrider beregningen af ° og, paa den anden side, de fastslaaede kvoteoverskridelser.
64 Herom bemaerkes, at Kommissionen ikke findes at have vaeret forpligtet til at foretage en saadan udligning. Spoergsmaalet om foelgerne af annullationsdommen af 14. juni 1989 er reguleret ved EKSF-traktatens artikel 34, stk. 1. Ifoelge denne bestemmelse skal Kommissionen dels traeffe de foranstaltninger, som Domstolens annullationsafgoerelser medfoerer, dels, saafremt en virksomhed har lidt en direkte og saerlig skade som foelge af en beslutning, der af Domstolen er fundet behaeftet med en mangel, der begrunder ansvar for Faellesskabet, under anvendelse af de befoejelser, der er tillagt den i henhold til EKSF-traktaten, traeffe forholdsregler, som er egnet til at sikre en rimelig genopretning af den skade, der er en direkte foelge af den annullerede beslutning, og, om fornoedent, tilstaa en passende erstatning. Hvis Kommissionen undlader inden en rimelig frist at traeffe de forholdsregler, som fuldbyrdelsen af annullationsafgoerelsen indebaerer, kan der anlaegges erstatningssag ved Domstolen. Derimod er spoergsmaalet om boedestraf som foelge af en overtraedelse af beslutninger, der er truffet i medfoer af kvoteordningen, reguleret ved EKSF-traktatens artikel 58, stk. 4, hvorefter Kommissionen kan paalaegge virksomheder, som overtraeder saadanne beslutninger, truffet af Kommissionen, boeder op til et beloeb svarende til vaerdien af den uretmaessige produktion. Forud herfor skal Kommissionen give virksomheden lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger. Beslutningen om at paalaegge saadanne boeder kan indbringes for Domstolen under et soegsmaal, hvor Domstolen har fuld proevelsesret.
65 Det fremgaar af disse to procedurers saerskilte karakter, og den handlefrihed, som tilkommer Kommissionen med hensyn til, hvorledes den under den foerste procedure vil traeffe de noedvendige forholdsregler til opfyldelse af annullationsdommene, at Retten ikke under den anden procedure kan give Kommissionen paalaeg om, hvilke foranstaltninger denne skal traeffe til opfyldelse af en annullationsdom. Dette spoergsmaal henhoerer under den foerste procedure. Foelgelig var Kommissionen ikke forpligtet til, for saa vidt angaar andre kvartaler end andet kvartal 1988 og andre produktgrupper end grupperne Ia og Ib, at tage hensyn til de for sagsoegeren fordelagtige foelger af, at artikel 17 i beslutning nr. 194/88 blev annulleret. Det er ubestridt mellem parterne, at Kommissionen for saa vidt angaar det naevnte kvartal og de naevnte produktgrupper tog hensyn til de for sagsoegeren fordelagtige foelger af denne annullation ved for de to produktgruppers vedkommende at nedsaette de oprindeligt beregnede kvoteoverskridelser. I den forbindelse boer det fremhaeves, at den anfaegtede retsakt hvad angaar dette beregningselement udtrykkeligt henviser til "Domstolens praksis".
66 Foelgelig har Kommissionen i forhold til sagsoegeren korrekt opfyldt dommen af 14. juni 1989 ved kun at drage foelgerne heraf for saa vidt angaar det andet kvartal 1988 og de foernaevnte produktgrupper, saavel hvad angaar annullationen af artikel 5 som af artikel 17 i beslutning nr. 194/88, hvorfor sagsoegerens indsigelse maa forkastes.
Andet anbringende
Anbringendets foerste del: utilstraekkelig begrundelse
67 Sagsoegeren har herom anfoert, at selskabet i sin skrivelse af 15. marts 1989 gjorde gaeldende, at Kommissionen ikke ved beregningen af de kvoteoverskridelser, som blev foreholdt Finsider, tog hensyn til de kvoteforhoejelser, som selskabet burde have faaet tildelt som foelge af de forlods kvoteanvendelser, som det havde anmodet om. I den anfaegtede beslutning besvarede Kommissionen ikke dette punkt i selskabets skrivelse, men anfoerte alene, "at kvoteordningen er kvartalsvis og bindende og indebaerer ikke nogen automatisk ret til forlods kvoteanvendelse". En saa mangelfuld begrundelse indebaerer efter sagsoegerens opfattelse, at beslutningen maa anses for retsstridig, da selskabet ikke var klar over, om spoergsmaalet stadig stod aabent, eller om Kommissionen med denne udtalelse afslog selskabets anmodning om en forlods kvoteanvendelse. I fald det sidste maa antages, er beslutningen overhovedet ikke begrundet.
68 Kommissionen anfoerer, at dens beslutning af 21. marts 1990 var i fuld overensstemmelse med dens praksis om ikke at give tilladelse til forlods kvoteanvendelser for andet kvartal 1988. I sin begrundelse henledte den alene Finsider' s opmaerksomhed paa, at selskabet ikke, saa laenge det ikke havde nogen automatisk ret til en forlods kvoteanvendelse, kunne rejse krav om medregning heraf i dets favoer, naar det ikke havde faaet tildelt en saadan kvoteandel.
69 Kommissionen anfoerer videre, at det under den administrative procedure havde givet Finsider en klar redegoerelse for grundene til afslaget paa at yde selskabet forlods kvoteanvendelse, navnlig i skrivelsen af 2. august 1988 og under moedet den 24. maj 1989. Ifoelge Domstolens faste praksis (jf. dom af 7.4.1987, sag 32/86, Sisma mod Kommissionen, Sml. s. 1645) afhaenger begrundelsespligtens omfang af den paagaeldende retsakts karakter og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget. Individuelle beslutninger kan derfor betragtes som tilstraekkeligt begrundede, saafremt adressaten i kraft af sin deltagelse i proceduren forud for retsaktens udfaerdigelse har opnaaet alle de oplysninger, som er noedvendige for at kunne vurdere dens berettigelse, og saafremt Faellesskabets retsinstanser har mulighed for at udoeve deres fulde legalitetskontrol paa grundlag af de dokumenter, som er tilsendt adressaten.
70 Ifoelge Domstolens faste praksis (se herom bl.a. foernaevnte dom af 7.4.1987, sag 32/86, praemis 8, 9 og 10) er formaalet med forpligtelsen til at begrunde en individuel beslutning at goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at efterproeve beslutningens lovlighed samt give den paagaeldende tilstraekkelige oplysninger til, at denne kan fastslaa, om der er grundlag for beslutningen, eller om der muligvis foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes. Omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget.
71 Den i sagen anfaegtede beslutning udgoer et stiltiende, men klart afslag paa sagsoegerens ansoegning om forlods kvoteanvendelser, idet den angiver omfanget af den konstaterede kvoteoverskridelse og den sats, der er anvendt ved beregningen af den under proceduren paalagte boede. Kommissionens begrundelse for afslaget fremgaar af betragtningerne til den anfaegtede beslutning. Heri henvises foerst til moedet af 24. maj 1989, som blev afholdt mellem parternes repraesentanter, og hvorunder en af Kommissionens repraesentanter understregede, at "artikel 11, stk. 3, litra e), indeholder mulighed for at yde en forlods kvoteanvendelse, men ikke for at faa tildelt en supplerende kvote. I den foreliggende sag ville der vaere tale om tildeling af en supplerende kvote, da det var det sidste kvartal, hvorunder kvoteordningen blev anvendt". Videre anfoeres det i betragtningerne, efter en omtale af sagsoegerens indvending om, at "Kommissionen i sine beregninger ikke har taget hensyn ... til tilpasningerne i henhold til artikel 7 og artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88/EKSF ...", at "kvoteordningen er kvartalsvis og bindende og ikke giver nogen automatisk ret til forlods kvoteanvendelser".
72 Denne begrundelse boer endvidere ses i den sammenhaeng, hvori den anfaegtede beslutning blev vedtaget. Herved maa det navnlig fremhaeves, at Kommissionen i sin skrivelse af 2. august 1988 havde forklaret grundene til, at den ikke paataenkte at give tilladelse til forlods kvoteanvendelser for andet kvartal 1988. Indholdet af denne beslutning var i oevrigt i forvejen meddelt sagsoegeren ved det telex, som Eurofer tilsendte sine medlemmer den 6. april 1988 efter en telefonsamtale mellem en af Eurofer' s ansatte og en kontorchef ved Kommissionens GD III.
73 Af det anfoerte foelger, at foerste del af dette anbringende maa forkastes.
Anbringendets anden del: fejlagtig fortolkning af artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88
74 Sagsoegeren har herom anfoert, at afslaget paa ansoegningen om en forlods kvoteanvendelse strider mod artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88. Ifoelge denne bestemmelse kan Kommissionen, "dersom en virksomhed ikke paaregner at udnytte sine kvoter i det kvartal, for hvilket de er fastsat, ... paa de i litra d) naevnte betingelser tillade virksomheder af foelgende kvartalskvoter at anvende en maengde svarende til hoejst 20% af kvoterne for indevaerende kvartal". Sagsoegeren anfoerer, at virksomheden ifoelge betingelserne i litra d) skal godtgoere, at nedsaettelsen i loebet af det efterfoelgende kvartal skyldes "force majeure" eller "en produktionsstandsning i reparationsoejemed, der har strakt sig over mindst fire uger i traek". Efter sagsoegerens opfattelse boer det navnlig tages i betragtning, at beslutning nr. 194/88 skulle anvendes for "perioden fra den 1. januar til den 30. juni 1988" (jf. beslutningens artikel 18, stk. 2). Den fortolkning, som Kommissionen har anlagt, medfoerer imidlertid, at artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88 blev sat ud af kraft inden for et af de to kvartaler, hvorunder beslutningen fandt anvendelse. Paa grund af denne fortolkning blev muligheden for forlods kvoteanvendelser begraenset til halvdelen af den periode, hvorunder beslutningen var i kraft. Denne fortolkning strider mod princippet om retsakters effektivitet samt mod EKSF-traktatens artikel 14, stk. 2, hvorefter "beslutninger er bindende i alle enkeltheder".
75 Endvidere fremhaever sagsoegeren, at begrundelsen for ordningen med de forlods kvoteordninger er at undgaa, at de virksomheder, som paa grund af force majeure eller virksomhedslukninger paataenker at nedsaette deres produktion og leveringer i et efterfoelgende kvartal, lider et saerligt tab paa grund af kvoteordningens anvendelse. En ansoegning om forlods kvoteanvendelser boer derfor imoedekommes, og saafremt de naevnte forhindringer indtraeder i loebet af det efterfoelgende kvartal, og saafremt de begraenser de producerede og leverede maengder. Denne regel gaelder ogsaa, selv om forhindringerne sker i loebet af det foerste kvartal, hvorunder kvoteordningen er ophaevet og markedet liberaliseret, eftersom den forlods kvoteanvendelse, som hoejst kan udgoere 20%, beregnes paa grundlag af kvoterne for det "indevaerende kvartal" og ikke paa grundlag af kvoterne for det efterfoelgende kvartal. Derfor kunne ordningen med forlods kvoteanvendelser ogsaa anvendes for det sidste kvartal, hvorunder kvoteordningen var i kraft. Sagsoegeren tilfoejer, at det ville vaere inkonsekvent paa det tidspunkt, da markedet blev liberaliseret at goere den sidste anvendelse af kvoteordningen mere rigoristisk end paa det tidspunkt, da ordningen var i kraft. Saafremt kvoteordningen var blevet opretholdt i yderligere et kvartal, og saafremt Finsider havde haft den samme produktion og leveret den samme (nedsatte) maengde i tredje kvartal 1988, ville man ikke have anfaegtet virksomhedens ret til forlods kvoteanvendelser for andet kvartal.
76 I den foreliggende sag ansoegte sagsoegeren om forlods kvoteanvendelser paa grund af den saesonbestemte nedsaettelse af efterspoergslen, som i lighed med de foregaaende aar forventedes i det tredje kvartal 1988. Denne nedgang i efterspoergslen indtraf da ogsaa i tredje kvartal. Finsider' s produktion og leveringer paa markedet faldt nemlig, selv efter liberaliseringen af markedet, med omkring 20%, saavel i forhold til foerste kvartal 1988 som i forhold til de to foregaaende aar 1986 og 1987. Finsider underrettede regelmaessigt Kommissionen herom, saaledes som denne havde anmodet om.
77 Kommissionen har heroverfor anfoert, at det fremgaar af selve ordlyden af artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88, at det er en betingelse for at give tilladelse til en forlods kvoteanvendelse i loebet af et bestemt kvartal, at der findes kvoter for det efterfoelgende kvartal. I modsat fald kan reglen ikke anvendes. Kvoteordningen ophoerte imidlertid med virkning fra den 1. juli 1988, hvorfor der ikke fandtes nogen kvoter for tredje kvartal 1988. Foelgelig var den noedvendige betingelse for at give tilladelse til en forlods kvoteanvendelse i andet kvartal 1988 ikke opfyldt.
78 Kun denne fortolkning kan efter Kommissionens opfattelse sikre en rimelig fordeling mellem virksomhederne af byrderne som foelge af krisen. Princippet om lige byrdefordeling kraever, at den samlede produktion for den periode, hvorunder kvoteordningen finder anvendelse, fordeles mellem virksomhederne ved hjaelp af et system med tildeling af kvartalsvise kvoter paa grundlag af den enkelte virksomheds referencemaengder. Hvis man havde givet en virksomhed tilladelse til at forhoeje de samlede kvoter, som den successivt havde faaet tildelt med en forlods kvoteanvendelse af dens produktion for det foerste kvartal efter ordningens ophoer, som ikke var kvotebegraenset, ville virksomheden for kriseperioden som helhed have opnaaet en stoerre samlet kvote, end den havde ret til efter sine referencemaengder. Kommissionen ville desuden hverken have nogen kontrol eller sanktionsbefoejelse vedroerende de angivne produktionsnedsaettelser i dette kvartal, eftersom udnyttelsen af den forlods kvoteanvendelse saavel faktisk som retligt fuldstaendigt ville afhaenge af de virksomheder, som havde profiteret heraf.
79 Retten bemaerker hertil, at artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88 skal fortolkes ud fra sin sammenhaeng og navnlig formaalet med artikel 11. Formaalet med den kvoteordning, som EKSF-traktatens artikel 58 indeholder hjemmel til at indfoere, er at imoedegaa den situation, hvor en nedgang i efterspoergslen paa kul eller staal medfoerer en aabenbar krise, som ikke kan imoedegaas med de midler, der er fastsat i EKSF-traktatens artikel 57. Med henblik herpaa kan Kommissionen fastsaette kvoter paa et rimeligt grundlag. Formaalet med en kvoteordning er altsaa at sikre, at byrderne som foelge af krisen fordeles rimeligt mellem de forskellige producenter, saaledes at de produktionsnedskaeringer, som er noedvendige for at genoprette ligevaegten mellem udbud og efterspoergsel, fordeles rimeligt mellem dem.
80 Dette var baggrunden for, at Kommissionen ved artikel 5 i beslutning nr. 194/88 for foerste halvdel af 1988 fik tillagt befoejelse til at fastsaette kvartalsvise kvoter for de enkelte virksomheder under anvendelse af forskellige kriterier. Formaalet med artikel 11 i samme beslutning er at tilvejebringe en vis smidighed i kvoteordningen ved at muliggoere naermere angivne kvoteoverskridelser for bestemte produktgrupper eller bestemte perioder paa den betingelse, at overskridelserne udlignes ved, at kvoten for en bestemt produktgruppe eller en bestemt periode ikke udnyttes fuldt ud. Ifoelge artikel 11, stk. 1, kan kvoterne inden for bestemte produktgrupper saaledes overskrides i et vist begraenset omfang, saafremt de udlignes inden for andre produktgrupper. Paa samme maade kan der ifoelge artikel 11, stk. 3, litra a), b), c) og d), foretages kvoteoverfoersler til en senere periode for de virksomheder, som ikke har udnyttet deres produktions- eller leveringskvoter i en bestemt periode fuldt ud. Ifoelge artikel 11, stk. 4, kan virksomhederne endvidere paa visse betingelser udveksle kvoter eller dele af kvoter indbyrdes eller saelge dem.
81 Af de anfoerte betragtninger fremgaar, at det vaesentligste kendetegn ved de bestemmelser, som er gentaget i artikel 11 i beslutning nr. 194/88 er, at tilladelsen til begraensede kvoteoverskridelser betinges af, at overskridelserne udlignes ved, at kvoterne for en anden produktgruppe eller periode ikke udnyttes fuldt ud.
82 Det er paa denne baggrund, at artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88 skal vurderes. Denne lyder saaledes:
"Dersom en virksomhed ikke paaregner at udnytte sine kvoter i det kvartal, for hvilket de er fastsat, kan Kommissionen paa de i litra d) naevnte betingelser tillade virksomheder af foelgende kvartals kvoter at anvende en maengde svarende til hoejst 20% af kvoterne for indevaerende kvartal."
Denne bestemmelse er indsat efter bestemmelserne i artikel 11, stk. 3, litra a)-d), som omhandler den modsatte situation af en forlods anvendelse, nemlig en overfoersel til senere kvartaler.
83 Efter Rettens opfattelse forudsaetter bestemmelsen derfor, at kvoteoverskridelsen for det paagaeldende kvartal kan udlignes ved, at kvoten for det efterfoelgende kvartal ikke udnyttes fuldt ud. I modsat fald vil princippet om, at byrderne som foelge af krisen skal fordeles ligeligt mellem producenterne, blive tilsidesat, hvilket princip fremgaar af opbygningen af EKSF-traktatens artikel 58, navnlig af henvisningen i stk. 2 til de principper, som er fastlagt i EKSF-traktatens artikel 2, 3 og 4, og isaer i artikel 4, litra b), der indeholder et forbud mod forholdsregler, som medfoerer en forskelsbehandling af producenter.
84 Det fremgaar af det anfoerte, at den anfaegtede beslutning ikke er baseret paa en fejlagtig fortolkning af artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88.
85 Endvidere boer det fremhaeves, at betragtningerne til beslutning nr. 194/88 indeholder foelgende udtalelse:
"Selv om Kommissionen maa konstatere, at der fortsat er en overkapacitet for saa vidt angaar vaerker, der fremstiller varmtvalsede bredbaand, betegnes situationen for varmtvalsede coils (gruppe Ia) og koldtvalsede coils (gruppe Ib) generelt som tilfredsstillende under de nuvaerende konjunkturer. En oejeblikkelig tilbagevenden til markedsreglerne kunne dog fremkalde et for brat prisfald. Det forekommer derfor berettiget, at disse produkter forbliver omfattet af kvotesystemet i endnu to kvartaler, idet der i det andet kvartal foretages en lempelse af kvoterne som forberedelse til den liberalisering efter den 30. juni 1988, som Kommissionen skoenner noedvendig under de nuvaerende markedsforhold."
Dette er begrundelsen for, at der blev optaget foelgende bestemmelse i beslutningens artikel 8, stk. 2:
"For andet kvartal 1988 fastsaettes den del af kvoterne, der kan leveres paa det faelles marked saaledes, at de ligger 2% hoejere end det niveau, der svarer til en vurdering af markedet (efterspoergslen)."
Heraf fremgaar, at sagsoegeren ikke kan betragte den maade, hvorpaa Kommissionen anvendte ordningen med forlods kvoteanvendelse i sidste kvartal, som ganske vist var mere rigoristisk end den maade, hvorpaa den blev anvendt i de foregaaende kvartaler, isoleret fra den maade, hvorpaa kvoteordningen som helhed blev anvendt i det sidste kvartal, hvorunder der skete en generel "lempelse" af kvoterne. Sagsoegeren kan derfor ikke med foeje goere gaeldende, at Kommissionens handlemaade var inkonsekvent, da den anvendte kvoteordningen mere rigoristisk i det sidste kvartal end i de foregaaende kvartaler.
86 Herefter kan heller ikke den anden del af anbringendet tages til foelge.
Anbringendets tredje del: tilsidesaettelse af en berettiget forventning
87 Sagsoegeren har herom anfoert, at afslaget paa ansoegningen om en forlods kvoteanvendelse strider mod selskabets berettigede forventning om konsekvens i Kommissionens handlemaade, ligesom det er i modstrid med de beslutninger, som Kommissionen traf de foregaaende aar i tilsvarende tilfaelde. Sagsoegeren henviser navnlig til et fortilfaelde, hvor selskabet fik tilladelse til forlods anvendelse af kvoter til "lange" produkter for fjerde kvartal 1987, selv om disse produkter blev trukket ud af kvoteordningen med virkning fra den 1. januar 1988. Dette fortilfaelde maa tillaegges saa meget mere vaerdi, som det blev skabt, efter at GD III havde taget klar stilling til problemet som helhed (jf. note fra F. til davaerende kommissionsmedlem, viceformand Narjes' kabinet, efter samstemmende udtalelse fra Den Juridiske Tjeneste, hvilken note sagsoegeren har anmodet Retten om at tilpligte fremlagt).
88 Sagsoegeren goer videre gaeldende, at selskabet indgav ansoegningen om forlods kvoteanvendelse den 9. juni 1988, dvs. paa et tidspunkt, hvor man endnu ikke vidste, hvad der ville ske med kvoteordningen, idet beslutningen om dens ophoer foerst blev truffet den 24. juni 1988.
89 Sagsoegeren slutter heraf, at Kommissionen med sit stiltiende afslag paa de forlods kvoteanvendelser, som sagsoegeren havde ansoegt om for andet kvartal 1988 har tilsidesat selskabets berettigede forventning om konsekvens i Kommissionens handlemaade.
90 Heroverfor anfoerer Kommissionen indledningsvis, at Domstolen gentagne gange har fastslaaet (dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Société française des Biscuits Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395), at erhvervsdrivende ikke kan have nogen berettiget forventning om, at en bestemt situation opretholdes, naar Faellesskabets institutioner kan aendre denne situation ved beslutninger, truffet som led i deres skoensmaessige befoejelser.
91 Desuden bestrider Kommissionen, at Finsider den 21. april 1988 fik tilladelse til en forlods kvoteanvendelse af fjerde kvartal 1987 for saa vidt angaar de "lange" produkter, som udgik af kvoteordningen den 1. januar 1988. Ifoelge Finsider' s ansoegning af 16. december 1987 om forlods kvoteanvendelse ansoegte selskabet kun om disse kvoter, "saafremt kvoteordningen i henhold til artikel 58 forlaenges ud over den 31. december 1987". I sit svar tog Kommissionen til efterretning, at sagsoegeren havde ansoegt om forlods anvendelse af produktionskvoter, som skulle "fradrages i selskabets kvoter for foerste kvartal 1988" og godkendte denne forlods kvoteanvendelse paa den betingelse, at de forlods anvendte maengder ogsaa "blev fradraget i selskabets kvoter for foerste kvartal 1988". Ifoelge den antagelse, som Kommissionen lagde til grund den 21. april 1988 var ansoegningen altsaa begraenset til de kvoter, som selskabet havde faaet tildelt for foerste kvartal 1988, og som ikke omfattede de "lange" produkter, der paa det tidspunkt ikke laengere var omfattet af ordningen. Beslutningen om de forlods kvoteanvendelser blev derfor truffet ud fra den forudsaetning, at ansoegningen alene vedroerte kvoterne for foerste kvartal 1988, da de forlods anvendte kvoter kun kunne fradrages under denne forudsaetning. Den opfattelse, at der skulle kunne foretages forlods kvoteanvendelser for produkter, som udgik af kvoteordningen den 1. januar 1988, var foelgelig ikke taget i betragtning hverken i Finsider' s ansoegning eller i Kommissionens beslutning.
92 Videre anfoerer Kommissionen, at beslutningen om at bringe kvoteordningen til ophoer ikke paa davaerende tidspunkt var én ud af flere muligheder, men et bevidst politisk valg, som Kommissionen havde givet klart udtryk for blandt andet i betragtningerne til beslutning nr. 194/88, jf. beslutningens punkt 1, sidste afsnit.
93 Paa denne baggrund burde enhver paapasselig erhvervsdrivende havde taget den mulighed i betragtning, at kvoteordningen blev bragt til ophoer, og at Kommissionen ville indtage en holdning i overensstemmelse med den saaledes aendrede retlige situation.
94 I den foreliggende situation havde Kommissionen desuden fra begyndelsen af andet kvartal 1988 gennem Eurofer givet alle de paagaeldende virksomheder klar meddelelse om, at den paa grund af kvoteordningens snarlige ophoer ikke ville give tilladelse til forlods kvoteanvendelse i loebet af andet kvartal. Ifoelge Kommissionen vidste Finsider derfor med sikkerhed fra begyndelsen af andet kvartal 1988, at Kommissionen ikke ville tildele selskabet nogen kvoter forlods, medmindre Raadet enstemmigt modsatte sig Kommissionens forslag om liberalisering af markedet.
95 Gennem den meddelelse, der var tilsendt Eurofer, vidste Finsider derfor ikke blot, at Kommissionen ville afslaa at give tilladelse til forlods kvoteanvendelser inden for det sidste kvartal, hvor ordningen var i kraft, men selskabet var endda enig i denne fortolkning, da det selv fra december 1987 havde accepteret, at ordningen blev anvendt paa denne maade.
96 Endelig finder Kommissionen, at selskabets begaering om, at der under sagen fremlaegges en udtalelse fra en af Kommissionens tjenestegrene, som udgoer en forberedende retsakt og er et fortroligt dokument, ikke boer imoedekommes.
97 Hertil bemaerkes foerst, at det sagsoegende selskab ikke med foeje kan goere gaeldende, at det blev overrasket over, at kvoteordningen blev bragt til ophoer, da Kommissionen klart havde angivet i betragtningerne til sin beslutning nr. 194/88, at den for visse produkters vedkommende ville opretholde kvoteordningen i yderligere to kvartaler, men samtidig ville foretage "en lempelse af kvoterne (i det andet kvartal) for at forberede liberaliseringen (af markedet) efter den 30. juni 1988".
98 Hvad angaar retsvirkningerne af kvoteordningens ophoer fremhaeves, at Kommissionens afslag paa at give sagsoegeren tilladelse til de forlods kvoteanvendelser, som selskabet havde ansoegt om for andet kvartal 1988, ikke udgoer noget brud i forhold til Kommissionens hidtidige politik. Sagsoegeren havde aldrig, som haevdet af selskabet, forlods faaet tildelt kvoter af fjerde kvartal 1987 for de produktgrupper, hvor kvoterne var blevet afskaffet med virkning fra foerste kvartal 1988. Det fremgaar af Kommissionens beslutning af 21. april 1988, naar denne sammenholdes med sagsoegerens ansoegning om forlods kvoteanvendelse, at ansoegningen ganske vist ogsaa omfattede produkter i gruppe IV og VI ° for hvilke produkter det ved artikel 4 i den generelle beslutning nr. 194/88 af 6. januar 1988 blev bestemt, at kvoteordningen ikke skulle forlaenges ° men at ansoegningen herom ifoelge sin ordlyd blev indgivet, "saafremt kvoteordningen i henhold til artikel 58 forlaenges ud over den 31. december 1987".
99 Foelgelig maa det antages, at sagsoegerens ansoegning var begraenset til de produktgrupper, for hvilke kvoteordningen blev forlaenget. Den svarskrivelse, hvormed Kommissionen gav tilladelse til de forlods kvoteanvendelser, som der var ansoegt om, kan derfor kun have omfattet de produkter, som endnu var omfattet af kvoteordningen. Denne fortolkning bekraeftes i oevrigt af svarskrivelsens punkt 2, hvori det hedder: "De maengder, som er omfattet af den forlods kvoteanvendelse, skal fradrages i selskabets kvoter for foerste kvartal 1988." Et saadant fradrag kunne alene gaelde de produkter, som endnu var omfattet af kvoteordningen.
100 Da sagsoegeren desuden selv gjorde sin ansoegning om forlods kvoteanvendelse for fjerde kvartal 1987 betinget af, at kvoteordningen blev forlaenget ud over den 31. december 1987, erkendte selskabet dermed allerede paa davaerende tidspunkt, at det ikke var muligt at faa tildelt forlods kvoteanvendelser, saafremt kvoteordningen ophoerte.
101 Endelig viser den omstaendighed, at sagsoegeren i staevningen (paa s. 3) angav, at skrivelsen af 2. august 1988 "gentog den fortolkning, hvorefter artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88 forudsaetter, at kvoteordningen opretholdes", at selskabet var bekendt med denne fortolkning af bestemmelsen forud for skrivelsen af 2. august 1988, og at fortolkningen ikke var ny for selskabet.
102 Af det anfoerte foelger, at Kommissionen hverken aendrede den praksis, den hidtil havde fulgt, da den afslog at tildele sagsoegeren de forlods kvoteanvendelser, selskabet havde ansoegt om, eller overrasket sagsoegeren hermed, hvorfor den ikke har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Herefter maa ogsaa den tredje del af dette anbringende forkastes.
103 Sagsoegerens begaering om, at F.' s note vedroerende fortolkningen af artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88 fremlaegges under sagen, findes at vaere irrelevant i denne forbindelse, og boer afslaas.
Tredje anbringende
104 Herunder har sagsoegeren, saafremt Retten, hvad angaar den paalagte boede, finder, at Kommissionens interne beregninger er tilstraekkelige til at drage foelgerne for sagsoegerens kvoter af dommen af 14. juni 1989, anfoert, at disse beregninger, som sagsoegeren ikke har kendskab til, i hvert fald ikke paa noget tidspunkt er blevet bragt til selskabets kundskab trods dets gentagne anmodninger herom, Kommissionens loefter og selskabets gentagne anmodninger om afholdelse af et moede med henblik paa afklaring af de foelger for sagsoegerens kvoter, som burde drages af dommen af 14. juni 1989.
105 Sagsoegeren goer i den forbindelse gaeldende, at selskabet ikke har kunnet faa kendskab til de interne beregninger, som Kommissionen maa have ajourfoert paa foranledning af dommen af 14. juni 1989, og paa grundlag af hvilke Kommissionen ved den anfaegtede beslutning paalagde selskabet en boede. Dette indebaerer ifoelge sagsoegeren en klar tilsidesaettelse af EKSF-traktatens artikel 36, stk. 1, hvorefter Kommissionen, foer den traeffer bestemmelse om sanktioner, skal "give vedkommende lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger".
106 Kommissionen anfoerer, at den ikke havde nogen som helst forpligtelse til at droefte sine beregninger med sagsoegeren, da den dels havde forklaret sagsoegeren, hvorfor den ikke tog hensyn til de forlods kvoteanvendelser og foelgerne af en eventuel tilsidesaettelse af artikel 15 B i beslutning nr. 3485/85, dels havde accepteret at tildele selskabet alle de senere kvoter, som dette havde anmodet om af andre grunde. Den omstaendighed, at Kommissionen efter EKSF-traktatens artikel 36, stk. 1, er forpligtet til at give den paagaeldende virksomhed mulighed for at fremsaette sine bemaerkninger, inden den paalaegger en boede, betyder ikke, at Kommissionen ogsaa er forpligtet til, foer den traeffer sin beslutning, at fremlaegge resultatet af sine beregninger for den paagaeldende, naar Kommissionen har indhentet alle de oplysninger hos sagsoegeren, som kan paavirke resultat af disse beregninger.
107 Hvad angaar beslutningens begrundelse tilfoejer Kommissionen, at sagsoegeren selv har fremlagt en skrivelse af 10. august 1989, hvori generaldirektoer Braun forklarede Finsider, at den aendring, som selskabet havde anmodet om, "ville have medfoert en betydelig stoerre nedsaettelse for (selskabet) af leveringerne paa det faelles marked". I oevrigt var sagsoegeren fuldt bekendt med de oekonomiske beregninger, som bedoemmelsen af den omhandlede kvoteoverskridelse var baseret paa, da disse tal allerede havde vaeret genstand for indgaaende analyse og droeftelser paa foranledning af de retssager, som laa til grund for dommen af 14. juni 1989. Endvidere var hele denne problematik paa ny blevet droeftet under moedet den 24. januar 1990, hvori saavel sagsoegerens som Kommissionens repraesentanter deltog.
108 Det bemaerkes, at Kommissionen ved sin skrivelse af 23. februar 1989 gav sagsoegeren lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger vedroerende den anfoerte kvoteoverskridelse. I skrivelsen forklarede Kommissionen de beregninger, paa grundlag af hvilke den fandt at maatte konstatere, at sagsoegeren havde gjort sig skyldig i en kvoteoverskridelse for andet kvartal 1988. Efter denne skrivelse fik sagsoegeren lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger under moederne den 3. marts 1989, den 24. maj 1989 og den 24. januar 1990 samt i sine skrivelser af 15. marts, 12. juni, 14. juli, 1. august og 8. september 1989 samt 7. februar 1990. Ved udstedelsen af den anfaegtede retsakt tog Kommissionen hensyn til sagsoegerens bemaerkninger hvad angaar anvendelsen af artikel 7 i beslutning nr. 194/88, saaledes som Kommissionen meddelte ved skrivelse af 5. juni 1989. Derimod afslog Kommissionen med rette at tage hensyn til de forlods kvoteanvendelser, som selskabet havde ansoegt om i henhold til artikel 11, stk. 3, litra e), i beslutning nr. 194/88, saaledes som det fremgaar af referatet af moedet den 24. maj 1989. Ligeledes afslog Kommissionen med rette under den administrative procedure at tage hensyn til virkningerne af annullationsdommen af 14. juni 1989, idet dommen ikke vedroerte andet kvartal 1988 og de i naervaerende sag omhandlede produktgrupper (gruppe Ia og Ib). Desuden har parterne under den mundtlige forhandling samstemmende forklaret, at Kommissionen under det uformelle moede den 24. januar 1990 viste sagsoegeren de beregninger, den havde foretaget for at kunne fastslaa stoerrelsen af de kvoter, sagsoegeren var gaaet glip af paa grund af anvendelsen af artikel 17 i beslutning nr. 194/88, som Domstolen senere annullerede, navnlig hvad angaar de her i sagen omhandlede produktgrupper og det her omhandlede kvartal (jf. svarskriftet, bilag 6, foerste tabel).
109 Det bemaerkes, at der paa baggrund af disse omstaendigheder ikke kan antages at vaere sket nogen tilsidesaettelse af EKSF-traktatens artikel 36, stk. 1, uanset det havde vaeret oenskvaerdigt, at sagsoegeren havde modtaget udtrykkelig underretning om de sidstnaevnte beregninger, da disse skulle laegges til grund ved bestemmelsen af de fastslaaede kvoteoverskridelser.
110 Endelig bemaerkes, at sagsoegeren ikke har fremfoert noget, som kan rejse tvivl om rigtigheden af de beregninger, Kommissionen foretog for at kunne bestemme omfanget af de fastslaaede kvoteoverskridelser, og at sagsoegeren under de mundtlige forhandlinger navnlig har erkendt rigtigheden af de beregninger, som Kommissionen foretog for at bestemme omfanget af de kvoter, som sagsoegeren gik glip af som foelge af artikel 17.
111 Herefter maa anbringendet forkastes, ligesom begaeringen om, at Kommissionen som led i bevisoptagelsen tilpligtes at fremlaegge de beregninger, som den anfaegtede boede var baseret paa, findes at vaere uden genstand.
Den subsidiaere paastand
112 Sagsoegeren har subsidiaert nedlagt paastand om, at der foretages en rimelig nedsaettelse af den paalagte boede af hensyn til de vanskeligheder, som var forbundet med anvendelsen af kvoteordningen i det sidste kvartal, hvorunder ordningen var i kraft. Ordningens opretholdelse medfoerte nemlig en forholdsmaessig betydelig nedskaering for Finsider' s vedkommende og dermed en betydelig nedsaettelse af selskabets leveringskvoter. Dette burde der vaere taget hensyn til ved fastsaettelsen af boeden, hvis stoerrelse i forhold til de paastaaede kvoteoverskridelser forekommer helt urimelig.
113 Kommissionen anfoerer, at den gav Finsider den gunstigst mulige behandling efter de gaeldende retsforskrifter. Hvis Kommissionen til fulde havde draget foelgerne for sagsoegerens vedkommende af, at saavel artikel 5 i beslutning nr. 3485/85 som artikel 5 i beslutning nr. 194/88 var blevet annulleret, skulle der have vaeret foretaget en vaesentlig nedsaettelse af de samlede kvoter, som var blevet tildelt Finsider for ti kvartaler (nemlig fra foerste kvartal 1986 til andet kvartal 1988), saaledes som det fremgaar af den anden tabel i svarskriftets bilag 6. Heraf slutter Kommissionen, at Finsider allerede har opnaaet vaesentlige kvotefordele, som goer det ubilligt at foretage den nedsaettelse af boeden, sagsoegeren har anmodet om.
114 Retten finder ikke under denne sag, hvori den har fuld proevelsesret, at den boede, sagsoegeren er paalagte, boer nedsaettes. Den skal herved fremhaeve, at sagsoegeren ikke har kunnet gendrive den argumentation, Kommissionen har fremfoert, og hvorefter selskabet drog fordel af, at artikel 5 i beslutning nr. 194/88 blev annulleret ° hvilken fordel udgoer en velerhvervet rettighed ° og at denne fordel oversteg det tab, selskabet led ved, at artikel 17 i beslutning nr. 194/88 blev annulleret. Allerede denne fordel, som samtlige de virksomheder, hvis I:P-forhold laa over faellesskabsgennemsnittet, har kunnet drage af annullationen, medfoerer nemlig en ulige fordeling mellem virksomhederne af de byrder, som krisen medfoerte. Det tilkommer ikke Retten at forvaerre denne situation ved at udoeve sin fulde proevelsesret i den retning, som sagsoegeren har anmodet om.
115 Det skal i oevrigt bemaerkes, at den boede, sagsoegeren er paalagt, udgoer 18,75 ECU pr. ton kvoteoverskridelse. Denne boede er vaesentligt lavere end det beloeb, som er fastsat i artikel 12 i beslutning nr. 194/88, hvorefter de "virksomheder, som overskrider deres produktionskvoter eller den del af disse kvoter, som kan leveres paa det faelles markedet, paalaegges en boede, der som hovedregel beloeber sig til 75 ECU pr. ton overskridelse".
116 Foelgelig kan paastanden om boedens nedsaettelse ikke efterkommes.
117 Af samtlige de anfoerte betragtninger foelger, at sagsoegte som helhed maa frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
118 Ifoelge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegeren har tabt sagen, og Kommissionen har nedlagt paastand om, at sagsoegeren betaler sagens omkostninger, tilpligtes sagsoegeren at betale omkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Foerste Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.