CELEX: 62005CJ0145
Védjegyek
A 89/104/EGK irányelv
Az 5. cikk (1) bekezdésének b) pontja
Valamely védjegy és a hasonló megjelölés közötti összetéveszthetőség értékelése szempontjából releváns időpont
A megkülönböztető képességnek a védjegyjogosult által a megjelölés használatának megkezdése után tanúsított magatartása miatti elvesztése

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december
21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1, kötet, 92. o.) 5. cikke
(1) bekezdése b) pontjának értelmezésére vonatkozik.
A kérelmet a Levi Strauss & Co. (a továbbiakban: Levi Strauss) és a Casucci SpA (a továbbiakban: Casucci) közötti jogvita
keretében terjesztették elő, annak kapcsán, hogy a Casucci olyan megjelöléssel ellátott farmernadrágokat árusított, amely
állítólag azt a védjegyet veszélyezteti, amelynek a Levi Strauss a jogosultja.

Jogi háttér
A 89/104 irányelv tizedik preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„[…] a lajstromozott védjegy által nyújtott oltalom – amelynek rendeltetése különösen annak biztosítása, hogy a védjegyet
hordozó áru vagy a védjegy alatt nyújtott szolgáltatás a védjegyjogosulttól származik – a védjegy és a megjelölés, valamint
az érintett áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén feltétlen; […] az oltalom a megjelölés és a védjegy, valamint az érintett
áruk vagy szolgáltatások hasonlósága esetére is kiterjed; […] az összetéveszthetőséggel összefüggésben a hasonlóság fogalmát
értelmezni szükséges; […] az összetéveszthetőség, amelynek értékelése számos tényezőtől – különösen a védjegy piaci ismertségétől,
attól a képzettársítástól, amelyet a használt vagy a védjegyként lajstromozott megjelölés előidéz, valamint a védjegy és a
megjelölés közötti, valamint a velük megjelölt áruk vagy szolgáltatások közötti hasonlóság mértékétől – függ, az oltalom szempontjából
különös feltételt képez; mivel az összetéveszthetőség megállapításának módja – különösen a bizonyítási teher – olyan nemzeti
eljárási szabályok hatálya alá tartozik, amelyeket ez az irányelv nem érint”.
Ugyanezen irányelv 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel szemben
felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ
[…]
b)      olyan megjelölést, amelyet a fogyasztók a védjeggyel összetéveszthetnek a megjelölés és a védjegy azonossága vagy hasonlósága,
valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja
azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.
[…]
(3) Az (1) és (2) bekezdésben szabályozott feltételek megvalósulása esetén tilos különösen
a) a megjelölés elhelyezése az árun vagy csomagolásán;
b) a megjelölést hordozó áru eladásra való felkínálása, forgalomba hozatala, valamint forgalomba hozatal céljából történő
raktáron tartása, illetve szolgáltatás felajánlása vagy annak nyújtása a megjelölés alatt;
c) a megjelölést hordozó áruk behozatala vagy kivitele;
d) a megjelölés használata az üzleti iratokon vagy a reklámozásban.
[…]”
Az említett irányelv 12. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„(2) A védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani akkor is, ha a lajstromozás napját követően
a)       a védjegyjogosult cselekménye vagy mulasztása [helyes fordítás: a védjegyjogosult tevékenysége vagy annak hiánya] következtében
a megjelölés a forgalomban azoknak az áruknak, illetve szolgáltatásoknak a szokásos nevévé [helyes fordítás: szokásos megjelölésévé]
vált, amelyekre lajstromozták;
[…].”

Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
1980-ban a Levi Strauss a Benelux államokban egy „sirály” elnevezésű ábrás védjegyet lajstromoztatott, amely egy ötszög alakú
zseb varrásmintájának közepén elhelyezkedő, középen lefelé hajló kétsoros díszítővarrást ábrázolt:
A védjegy a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, 1957. június 15‑i, felülvizsgált
és módosított Nizzai Megállapodás 25. osztályába tartozó ruházati cikkekre vonatkozott.
A Casucci a Benelux államokban olyan farmernadrágokat hozott forgalomba, amelyek a hátsó zsebén középen felfelé hajló kétsoros
díszítővarrás volt, az alábbi ábrának megfelelően:
A Levi Strauss, mivel úgy vélte, hogy a Casucci ezáltal veszélyeztette azokat a jogokat, amelyek őt a lajstromozott „sirály”
védjegy tekintetében megilletik, 1998. március 11‑én a Tribunal de commerce de Bruxelles (Brüsszeli Kereskedelmi Bíróság)
előtt keresetet indított, hogy a Casuccit az általa forgalmazott ruházati cikkek tekintetében ítélettel tiltsák el a szóban
forgó megjelölés mindennemű használatától. Ezenfelül kérte, hogy a Bíróság kötelezze kártérítés fizetésére a társaságot.
Az elsőfokú bíróság 1999. október 28‑i ítéletével elutasította a kereseti kérelmet, ezért a Levi Strauss fellebbezést nyújtott
be a Cour d’appel de Bruxelles-hez (Brüsszeli Fellebbviteli Bíróság). Ez utóbbi bíróság előtt azt állította, hogy az Európai
Közösségek Bíróságának ítélkezési gyakorlata értelmében egyrészt az összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni, figyelembe
véve különösen a védjegy és a szóban forgó megjelölés, valamint az érintett áruk közötti hasonlóság fokát, másrészt ezen összetéveszthetőség
annál nagyobb, minél erőteljesebb a korábbi védjegy megkülönböztető képessége. Jelen esetben azon a tényen kívül, hogy a Levi
Strauss védjegye és a szóban forgó megjelölés vizuális hasonlóságokat mutat, illetve hogy az érintett áruk azonosak, az is
lényeges lehet, hogy a „sirály” védjegy olyan védjegy, amely fantáziadús tartalmának és évtizedek óta tartó, széleskörű használatának
köszönhetően erőteljes megkülönböztető képességet mutat.
A Cour d’appel de Bruxelles elutasította a Levi Strauss fellebbezését, azzal az indoklással, hogy a szóban forgó megjelölés
és a „sirály” védjegy közötti hasonlóság enyhe, valamint főként azzal az indokolással, hogy ez utóbbi nem minősíthető erőteljes
megkülönböztető képességgel rendelkező védjegynek. Ugyanis e védjegy részben olyan alkotóelemekből tevődik össze, amelyek
– a széleskörű és állandó használatuk folytán – közös sajátosságokat mutatnak az érintett termékek tekintetében, és e használatnak
szükségképpen az lehet a következménye, hogy érezhetően gyengül az említett védjegy megkülönböztető képessége, mert az nem
tud magából az alkotóelemeiből vett megkülönböztető képességre szert tenni.
A Levi Strauss fellebbezést nyújtott be a Cour de cassation-hoz. E bíróság előtt arra hivatkozott, hogy a Casucci azt állítja,
hogy a „sirály” védjegy 1997-ben még erőteljes megkülönböztető képességgel rendelkezett, ezt azonban 1998-ra – abban az évben,
amikor azoknak a farmernadrágoknak az értékesítése folyt, amelyeknek a Benelux államokban történt forgalmazása maga után vonta
az említett védjegy felhígulását – elveszítette. A Levi Strauss szerint e tekintetben a Cour d’appel de Bruxelles-nek a Benelux
Bíróság „Quick”-ügyben 1994. december 13‑án hozott (A 93/3. sz.) ítéletében foglalt álláspontot kellett volna követnie, miszerint
annak értékelésénél, hogy valamely védjegy erőteljes megkülönböztető képességgel rendelkezik‑e, a bírónak abból az időpontból
kell kiindulnia, amikor a szóban forgó megjelölést használni kezdték – azaz szerinte 1997-ből –, és csak akkor lehetne másképp,
ha az érintett védjegy ezen időpontot követően részben vagy egészben elvesztette megkülönböztető képességét, de ez kizárólag
abban az esetben érvényes, ha a megkülönböztető képesség elvesztése részben vagy egészben e védjegy jogosultjának tevékenysége
vagy annak hiánya miatt következett be. Jelen esetben tehát az említett fellebbviteli bíróságnak az összetéveszthetőség értékelésekor
az ítélet meghozatalának időpontját kellett volna figyelembe vennie, és nem azt az időpontot, amikor a szóban forgó megjelölést
használni kezdték. Noha a Cour d’appel de Bruxelles megállapította, hogy az érintett védjegy alkotóelemeinek széles körben
való elterjedtségének az a következménye, hogy érezhetően gyengült a védjegy megkülönböztető képessége, azt nem állapította
meg, hogy e megkülönböztető képesség érezhető gyengülése a szóban forgó megjelölés használatának megkezdését követően, részben
vagy egészben a Levi Strauss tevékenységének vagy annak hiányának tudható be. A Levi Strauss szerint a Cour d’appel de Bruxelles
hibát követett el, amikor arra a megállapításra jutott, hogy hogy a „sirály” védjegy többé nem rendelkezik erőteljes megkülönböztető
képességgel.
E körülmények között a Cour de cassation felfüggesztette az eljárást, és a következő előzetes döntéshozatal iránti kérdéseket
terjesztette a Bíróság elé:
„1)       Valamely rendszeresen használt védjegynek a 89/104 irányelv 5. cikke (1) bekezdése szerinti oltalma kiterjedésének meghatározásakor
– a védjegy megkülönböztető képességével összefüggésben – a bíróságnak figyelembe kell‑e vennie az érintett vásárlóközönség
azon időpontbeli észlelését, amikor megkezdték annak a hasonló védjegynek vagy megjelölésnek a használatát, amely állítólagosan
veszélyezteti a védjegyhez fűződő jogokat?
2)      Nemleges válasz esetén: a bíróság figyelembe veheti‑e az érintett vásárlóközönségnek a kifogásolt használat megkezdését követő
tetszőleges időpontban jellemző észlelését? Különösen: figyelembe vehető‑e az érintett vásárlóközönségnek az ítélethozatal
időpontjában jellemző észlelése?
3)      Amikor az 1) pont alatti kritérium alkalmazásával a bíróság megállapítja, hogy a védjegyet veszélyeztetik, fő szabályként
indokolt‑e, hogy elrendelje a veszélyt jelentő védjegy használatától való eltiltást?
4)      Más következményekkel járhat‑e, ha a fellebbező védjegye részben vagy egészben azon időpontot követően veszítette el megkülönböztető
képességét, amikor megkezdték a jogosulatlan használatot, de ez kizárólag abban az esetben érvényes, ha a megkülönböztető
képesség elvesztése részben vagy egészben e védjegy jogosultjának tevékenysége vagy annak hiánya miatt következett be?”

Az előzetes döntéshozatali kérdések

Az első és a második kérdésről
E kérdésekkel, amelyeket indokolt együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy valamely
rendszeresen használt védjegynek a 89/104 irányelv 5. cikke (1) bekezdése szerinti oltalmának a kiterjedésének meghatározásakor
– a védjegy megkülönböztető képességével összefüggésben – a bíróságnak az érintett vásárlóközönség mely időpontbeli észlelését
kell figyelembe vennie: amikor megkezdték az érintett védjegyre veszélyt jelentő megjelölés használatát, az ezen időpontot
követő bármely pillanatot vagy az ítélethozatal időpontját.
Először is – azáltal, hogy jogot biztosít a védjegy jogosultjának arra, hogy összetéveszthetőség esetén minden harmadik személyt
eltiltson az azonos vagy hasonló megjelölés használatától, és azáltal, hogy felsorolja a megjelölések olyan használatait,
amelyek megtilthatóak – a 89/104 irányelv 5. cikkének célja az, hogy a védjegy veszélyeztetésére alkalmas használattal szemben
védelmet biztosítson a jogosult számára.
Ily módon a Bíróság hangsúlyozta, hogy a védjegy alapvető funkciójának biztosításához – amely funkció abban áll, hogy garantálja
a fogyasztó vagy végső felhasználó számára a védjeggyel jelölt áru vagy szolgáltatás származásának azonosíthatóságát, lehetővé
téve ezáltal számára, hogy azt az összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni a máshonnan származó áruktól és szolgáltatásoktól –
a védjegy jogosultja számára védelmet kell nyújtani azon versenytársakkal szemben, akik a védjegy helyzetét és hírnevét olyan
termékek értékesítésével akarják kihasználni, amelyek jogosulatlanul viselik a védjegyet (lásd a Bíróság C‑349/95. sz. Loendersloot-ügyben
1997. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑6227. o.] 22. pontját, valamint a C‑206/01. sz., Arsenal Football Club
ügyben 2002. november 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑10273. o.] 50. pontját). Ugyanez vonatkozik arra az esetre, amikor
az érintett megjelölések és a védjegy között – a köztük lévő hasonlóság miatt – fennáll az összetévesztés veszélye.
Ezenkívül, a tagállamok meg kell hozniuk azon intézkedéseket, amelyek kellőképpen hatékonyak az irányelv céljának elérésére,
és oly módon kell eljárniuk, hogy a nemzeti bíróságok előtt az érintettek eredményesen tudjanak hivatkozni az irányelv által
biztosított jogokra (lásd a Bíróság 14/83. sz., Von Colson és Kamann ügyben 1984. április 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1984.,
1891. o.] 18. pontját és a 222/84. sz. Johnston-ügyben 1986. május 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 1651. o.] 17. pontját).
A jogosultnak a védjegye veszélyeztetésével szembeni védelméhez való joga nem lenne sem hatékony, sem eredményes akkor, ha
nem tenné lehetővé az érintett vásárlóközönség észlelésének figyelembevételét abban az időpontban, amikor annak a hasonló
védjegynek vagy megjelölésnek a használatát megkezdték, amely az említett védjegyet veszélyeztetik.
Ugyanis ha a megjelölés használatának megkezdését követő valamely későbbi időpontban vizsgálnánk az összetéveszthetőséget,
akkor a megjelölés használója saját jogosulatlan magatartásából származóan jogosulatlan előnyre tehetne szert az oltalom alatt
álló védjegy közismertségének azon csökkenésére hivatkozva, amelyért ő maga a felelős, vagy amelynek bekövetkezéséhez ő maga
járult hozzá.
Végül, a 89/104 irányelv 12. cikke (2) bekezdésének a) pontjából következően a védjegy jogosultja elveszítheti jogait, amennyiben
a lajstromozás időpontját követően a védjegy – jogosultjának tevékenysége, illetve annak hiánya következtében – a kereskedelemben
azon áru vagy szolgáltatás szokásos megjelölésévé válik, amelynek tekintetében lajstromozták. A jogalkotó tehát a védjegy
jogosultjának és versenytársainak a megjelölések rendelkezésre állásához fűződő érdekei közötti egyensúly megteremtése érdekében
e rendelkezés elfogadásával úgy vélte, hogy az említett védjegy megkülönböztető képességének elvesztése csak abban az esetben
róható fel a védjegyjogosultnak, ha az az ő tevékenységének vagy annak hiánya miatt következett be. Így amíg nem ez a helyzet
– és különösen akkor, amikor e megkülönböztető képesség elvesztése valamely olyan harmadik személy tevékenységéhez köthető,
aki a védjegyre veszélyt jelentő megjelölést használ – a védjegy továbbra is oltalmat élvez.
Az előzőekben kifejtettekre tekintettel az első és a második kérdésre adandó válasz az, hogy a 89/104 irányelv 5. cikkének
(1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely rendszeresen használt védjegy oltalma kiterjedésének meghatározásakor – a
védjegy megkülönböztető képességével összefüggésben – a bíróságnak az érintett vásárlóközönség azon időpontbeli észlelését
kell figyelembe vennie, amikor az említett védjegyre veszélyt jelentő megjelölést használni kezdték.

A harmadik kérdésről
Ezzel a kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy főszabályként indokolt‑e elrendelni az érintett
megjelölés használatától való eltiltás akkor, amikor megállapításra került, hogy a megjelölés abban az időpontban, amikor
azt használni kezdték, veszélyt jelentett az oltalom alatt álló védjegyre.
A 89/104 irányelv 5. cikke (1) bekezdéséből, amely a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első és második kérdésre adott
válaszra tekintettel értelmezendő, az következik, hogy ha fennáll az összetévesztés veszélye a lajstromozott védjegy és a
hozzá hasonló megjelölés között abban az időpontban, amikor a megjelölést használni kezdik, a védjegy jogosultja bárkit eltilthat
e megjelölésnek az ő engedélye nélküli, gazdasági tevékenység körében történő használatától.
Tehát azzal, hogy az 5. cikk (3) bekezdése nem kimerítő jelleggel a jogosult jogainak biztosítására szolgáló bizonyos intézkedéseket
irányoz elő, a 89/104 irányelv még nem írja elő, hogy azoknak meghatározott formát kell ölteniük; az illetékes nemzeti hatóságok
e tekintetben bizonyos mérlegelési hatáskörrel rendelkeznek.
Ennek ellenére a jogoknak a jogosult által a 89/104 irányelv alapján elvárt – a jelen ítélet 16. pontjában említett – hatékony
és eredményes védelmének igénye azt is magában foglalja, hogy az illetékes bíróság olyan intézkedéseket hozzon, amelyek az
ügy körülményeire tekintettel a legalkalmasabbnak tűnnek a védjegyjogosult jogainak biztosítására és a védjegy veszélyeztetésének
orvoslására. E tekintetben megállapítandó, hogy az említett megjelölés használata beszüntetésének elrendelése különösen olyan
intézkedésnek tűnik, amely hatékony és eredményes módon biztosítja e jogokat.
Ennélfogva a harmadik kérdést úgy kell megválaszolni, hogy ha az illetékes bíróság megállapítja, hogy az érintett megjelölés
a használata megkezdésének időpontjában veszélyt jelentett a védjegyre, akkor e bíróság feladata meghozni azon intézkedéseket,
amelyek az ügy körülményeire tekintettel a legalkalmasabbnak tűnnek a védjegyjogosultnak a 89/104 irányelv 5. cikke (1) bekezdésében
foglalt jogainak biztosítására. Ezen intézkedések magukban foglalhatják többek között az említett megjelölés használata beszüntetésének
elrendelését is.

A negyedik kérdésről
A negyedik kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy indokolt‑e elrendelni az érintett megjelölés
használatától való eltiltást akkor, ha a védjegy részben vagy egészben azon időpontot követően veszítette el megkülönböztető
képességét, amikor a megjelölés használatát megkezdték, és ha a megkülönböztető képesség elvesztése részben vagy egészben
a védjegyjogosult tevékenységének vagy annak hiánya miatt következett be.
Amikor a 89/104 irányelv 5. cikke bizonyos jogokat biztosít a védjegyjogosult számára, a jogosult magatartásának függvényében
következményeket is előirányoz annak érdekében, hogy meghatározható legyen e jogok oltalmának terjedelme.
Az irányelv 9. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha a közösségi védjegy jogosultja valamely tagállamban öt egymást
követő éven át eltűrte valamely, ebben a tagállamban lajstromozott későbbi védjegy használatát, noha tudomása volt e használatról,
a továbbiakban korábbi védjegyére hivatkozva nem kérheti e későbbi védjegy törlését, továbbá nem léphet fel a későbbi védjegy
használata ellen olyan áruk, illetve szolgáltatások tekintetében, amelyekkel kapcsolatban a későbbi védjegyet használták.
Ugyanígy, az említett irányelv 10. cikke értelmében, ha a jogosult az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal
kapcsolatban a lajstromozási eljárás befejezését követően az érintett tagállamban nem kezdte meg a védjegy tényleges használatát,
vagy ha a használatot a lajstromozást követő, megszakítás nélküli ötéves időszak alatt felfüggeszti, az említett védjegyre
az ugyanezen irányelvben foglalt jogkövetkezményeket kell alkalmazni, kivéve, ha a használat elmaradása megfelelően indokolt.
Végül a 89/104 irányelv 12. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint a védjegyjogosult elveszíti jogait, ha a védjegy használatát
megszakítás nélkül öt éven át elmulasztja, vagy ha a védjegy a jogosult magatartása következtében az áru vagy a szolgáltatás
szokásos megjelölésévé válik.
E rendelkezésekből következően a 89/104 irányelvnek – általános jelleggel – az a célja, hogy egyensúlyba hozza a védjegyjogosult
érdekeit, a védjegy alapvető funkciójának biztosítása érdekében, valamint a többi gazdasági szereplő azon érdekét, hogy olyan
megjelölések álljanak rendelkezésükre, amelyek alkalmasak áruik és szolgáltatásaik jelölésére (lásd – egy önmagában álló szín
védjegyként történő lajstromozása esetén a színek rendelkezésre állásának igénye kapcsán – a Bíróság C‑104/01. sz. Libertel-ügyben
2003. május 6‑án hozott ítéletét [EBHT 2003., I‑3793. o.]).
Ebből követezően a védjegyjogosult jogainak az említett irányelv szerinti védelme nem feltétel nélküli, mivel az oltalom korlátozott,
különösen azért, hogy egyensúlyba hozza az említett érdekeket azokban az esetekben, amikor a jogosult elég ébernek tűnik ahhoz,
hogy fellépjen a védjegyére estlegesen veszélyt jelentő megjelölések más gazdasági szereplők általi használata ellen.
Az éber magatartás ezen igénye túllép a védjegyoltalom területén, és a közösségi jog más területein is alkalmazható, ha a
jogalany e jogrend alapján igényt tart valamely jogára.
A jelen ítélet 28. pontjában emlékeztettünk arra, hogy a védjegy jogosultja elveszítheti jogait, amennyiben a védjegy – jogosultjának
tevékenysége, illetve annak hiánya következtében – a kereskedelemben azon áru vagy szolgáltatás szokásos megjelölésévé válik,
amelynek tekintetében lajstromozták.
Így tehát ha egy védjegy a jogosultjának tevékenysége, illetve annak hiánya következtében elveszítette megkülönböztető képességét,
és a 89/104 irányelv 12. cikkének (2) bekezdése értelmében szokásos megjelöléssé vált, jogosultja többé nem hivatkozhat az
említett irányelv 5. cikkében számára biztosított jogokra.
A tevékenység hiánya azt is jelentheti, hogy a védjegyjogosult nem hivatkozott megfelelő időben az 5. cikkre azért, hogy az
illetékes hatóságtól a harmadik személyeknek a védjeggyel összetéveszthető megjelölés használatától való eltiltását kérje;
az ilyen kérelmek célja ugyanis pontosan az, hogy fenntartsák az említett védjegy megkülönböztető képességét.
A jelen ítélet 29. és 30. pontjában kifejtett megfontolásokra tekintettel tehát az illetékes bíróság feladata annak megállapítása,
hogy bekövetkezett‑e a – többek között az efféle mulasztáshoz kötődő – jogvesztés, akár annak az eljárásnak a keretében, amelynek
célja a 89/104 irányelv 5. cikke által biztosított kizárólagos jogok védelme, és amelyet adott esetben a védjegy jogosultja
késedelmesen indított meg. Ha az említett 12. cikk (2) bekezdése értelmében vett jogvesztés figyelembevétele valamely védjegybitorlási
eljárásban kizárólag a tagállamok nemzeti jogától függne, akkor ez az adott jogtól függően eltérő oltalmat eredményezhetne
a védjegyjogosultak számára. Így pedig nem valósulna meg az irányelv kilencedik preambulumbekezdésében „alapvető fontosságúnak”
nevezett célkitűzés, vagyis a „valamennyi tagállam jogrendszerében azonos oltal[om]” (a jogosult kizárólagos jogainak veszélyeztetésére
vonatkozó bizonyítási teher kapcsán lásd a Bíróság C‑405/03. sz., Class International ügyben 2005. október 18‑án hozott ítéletének
[az EBHT-ban még nem tették közzé] 73. és 74. pontját).
Így miután ezen jogvesztést megállapításra került, az illetékes bíróság nem rendelheti el az érintett megjelölés használatától
való eltiltást, még akkor sem, ha az említett megjelölés használata megkezdésének időpontjában a megjelölés és az érintett
védjegy között fennállt az összetévesztés veszélye.
Következésképpen a negyedik kérdést akként kell megválaszolni, hogy az érintett megjelölés használatának beszüntetését nem
kell elrendelni, mivel megállapításra került, hogy az említett védjegy – jogosultjának tevékenysége, illetve annak hiánya
következtében – elveszítette megkülönböztető képességét, és ezért az a 89/104 irányelv 12. cikkének (2) bekezdése értelmében
szokásos megjelöléssé vált, és jogosultja elveszítette a hozzá fűződő jogait.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 5. cikkének
(1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely rendszeresen használt védjegy oltalma kiterjedésének meghatározásakor – a
védjegy megkülönböztető képességével összefüggésben – a bíróságnak az érintett vásárlóközönség azon időpontbeli észlelését
kell figyelembe vennie, amikor az említett védjegyre veszélyt jelentő megjelölést használni kezdték.
2)
Ha az illetékes bíróság megállapítja, hogy az érintett megjelölés a használata megkezdésének időpontjában veszélyt jelentett
a védjegyre, akkor e bíróság feladata meghozni azon intézkedéseket, amelyek az ügy körülményeire tekintettel a legalkalmasabbnak
tűnnek a védjegyjogosultnak a 89/104 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt jogainak a biztosítására; ezen intézkedések
magukban foglalhatják többek között az említett megjelölés használatától való eltiltás elrendelését is.
3)
Mivel megállapításra került, hogy az említett védjegy – jogosultjának tevékenysége, illetve annak hiánya miatt – elveszítette
megkülönböztető képességét, és így a 89/104 irányelv 12. cikke (2) bekezdésének értelmében szokásos megjelöléssé vált, és
ezért jogosultja elveszítette a hozzá fűződő jogait, az érintett megjelölés használatától való eltiltást nem kell elrendelni.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.