CELEX: 62006TJ0042
Immunitet och privilegier
Ledamot av Europaparlamentet
Beslut att inte fastställa immunitet och privilegier
Talan om ogiltigförklaring
Intresse av att få saken prövad föreligger inte längre
Anledning saknas att döma i saken
Skadeståndstalan
Parlamentets kritiserade agerande
Tillräckligt klart åsidosättande av en bestämmelse som ger enskilda rättigheter
Orsakssamband

Tillämpliga bestämmelser
1.
Protokoll om immunitet och privilegier
I artikel 9 i protokollet om Europeiska gemenskapernas immunitet och privilegier, som ursprungligen bifogades fördraget om
upprättandet av ett gemensamt råd och en gemensam kommission för Europeiska gemenskaperna, och som därefter med stöd av Amsterdamfördraget
bifogades EG-fördraget (nedan kallat protokollet), föreskrivs följande:
”Europaparlamentets ledamöter får inte förhöras, kvarhållas eller lagföras på grund av yttranden de gjort eller röster de
avlagt under utövandet av sitt ämbete.”
I artikel 10 i protokollet föreskrivs följande:
”Under Europaparlamentets sessioner skall dess ledamöter åtnjuta
a) vad avser deras egen stats territorium, den immunitet som beviljas parlamentsledamöter i deras land,
b) vad avser alla andra medlemsstaters territorium, immunitet vad gäller alla former av kvarhållande och lagföring.
Immuniteten skall även vara tillämplig på ledamöterna under resan till och från Europaparlamentets mötesplats.
Immuniteten kan inte åberopas av en ledamot som tas på bar gärning och kan inte hindra Europaparlamentet att utöva sin rätt
att upphäva en av dess ledamöters immunitet.”
2.
Parlamentets arbetsordning
I artikel 5.1 i 16:e upplagan (juli 2004) av parlamentets arbetsordning (EUT L 44, 2005, s. 1) föreskrivs att ”[l]edamöterna
åtnjuter immunitet och privilegier i enlighet med protokollet”.
I artikel 6.1 och 6.3 i parlamentets arbetsordning föreskrivs följande:
”1. Parlamentet skall vid utövandet av sina befogenheter i frågor som rör immunitet och privilegier i första hand försöka
upprätthålla parlamentets integritet som en demokratisk lagstiftande församling och befästa ledamöternas oberoende när dessa
fullgör sina åligganden.
...
3. Varje begäran om fastställelse av immunitet och privilegier som en ledamot eller en före detta ledamot lämnar in till talmannen
skall tillkännages i kammaren och hänvisas till behörigt utskott.”
I artikel 7.6 i parlamentets arbetsordning föreskrivs följande:
”Vid ärenden som rör fastställelse av immunitet eller privilegier skall utskottet ange huruvida omständigheterna innefattar
en begränsning av administrativ eller annan natur av ledamöternas rörelsefrihet under resa till eller från parlamentets mötesplats,
eller ett yttrande som gjorts eller en röst som avgivits under utövandet av ledamöternas uppdrag, eller om de kan jämföras
med andra aspekter som omfattas av artikel 10 i protokollet ... och som inte omfattas av nationell lagstiftning. Utskottet
skall föreslå att den berörda myndigheten skall uppmanas att dra nödvändiga slutsatser därav.”
3.
Artikel 26 i den franska konstitutionen
I artikel 26 i den franska konstitutionen föreskrivs följande:
”Parlamentsledamöter får inte lagföras, bli föremål för utredning, häktas, kvarhållas eller dömas på grund av yttranden de
gjort eller röster de avlagt under utövandet av sitt ämbete.
Parlamentsledamöter får i samband med anklagelser om brottmål inte häktas eller utsättas för någon annan form av frihetsberövande
eller frihetsinskränkande åtgärder, såvida inte tillstånd har utfärdats av presidiet i den parlamentsförsamling som ledamoten
tillhör. Sådant tillstånd krävs dock inte om ledamoten grips på bar gärning eller vid lagakraftvunnen dom.
Kvarhållande, frihetsberövande eller frihetsinskränkande åtgärder, samt lagföring av en parlamentsledamot ska vilandeförklaras
under parlamentets sessionsperiod om den församling som ledamoten tillhör begär detta ...”

Bakgrund till tvisten
Sökanden, Bruno Gollnisch, är ledamot av Europaparlamentet och medlem i regionstyrelsen i Rhône-Alpes (Frankrike).
Den 11 oktober 2004 höll sökanden en presskonferens i lokalerna för det politiska parti som han företräder i Lyon (Frankrike).
Vid presskonferensen behandlade sökanden i tur och ordning frågorna avseende Republiken Turkiets anslutning till Europeiska
unionen, ratificeringen av fördraget om upprättande av en konstitution för Europa, gisslandramat i Irak, den politiska och
sociala situationen och slutligen den rapport som Commission sur le racisme et le négationnisme à l’université Jean-Moulin
Lyon III (kommittén om rasism och förnekelse vid universitetet Jean-Moulin Lyon III) tillställt den franska utbildningsministern
(kallad Rousso-rapporten), bland annat avseende vissa universitetslärares politiska åsikter i samband med undervisningen om
andra världskriget i Europa.
Den 15 oktober 2004 begärde den franska justitieministern att en polisundersökning skulle inledas i fråga om vissa av sökandens
uttalanden vid denna presskonferens som ansågs utgöra en förnekelse av att den nationalsocialistiska regimen gjort sig skyldig
till brott mot mänskligheten.
I skrivelse av den 29 november 2004 instruerade åklagaren vid Cour d’appel de Lyon (överrätten i Lyon) den allmänna åklagaren
i Lyon att åtala sökanden för förnekelse av brott mot mänskligheten. Den allmänna åklagaren i Lyon väckte åtal mot sökanden
på grundval av artikel 24 a i lagen av den 29 juli 1881 om tryckfrihet (loi du 29 juillet 1881 sur la liberté de la presse)
(
Bulletin des Lois
, 1881, nr 637, s. 125). Denna bestämmelse, i vilken det föreskrivs ett straffsanktionerat förbud mot att i offentliga uttalanden
förneka att brott mot mänskligheten ägt rum, infördes genom artikel 9 i lag nr 90-615 av den 13 juli 1990 i syfte att bekämpa
varje handling grundad på rasism, antisemitism och utlänningsfientlighet (loi nº 90-615, du 13 juillet 1990, tendant à réprimer
tout acte raciste, antisémite ou xénophobe) (JORF av den 14 juli 1990, s. 8333).
Den 7 april 2005 tillställde parlamentsledamoten Luca Romagnoli parlamentets talman en skrivelse med stöd av bestämmelserna
i artikel 6.3 i parlamentets arbetsordning med ansökan om att en begäran om fastställelse av sökandens immunitet skulle hänskjutas
till utskottet för rättsliga frågor. Ansökan löd enligt följande:
”Det är ... fråga om ett uppenbart fall av
fumus persecutionis
(politisk skada), där ett rättsligt förfarande inletts mot en parlamentsledamot i oppositionsgruppen på personlig begäran
av en medlem av den verkställande makten och som dessutom är dennes motståndare på lokal nivå.
Enligt artikel 10 [första stycket a] i protokollet ... ska Bruno Gollnisch åtnjuta parlamentarisk immunitet i enlighet med
vad som föreskrivs i fransk statsrätt. I artikel 26 i den franska konstitutionen föreskrivs att den parlamentsförsamling som
ledamoten tillhör kan begära att det rättsliga förfarandet ska vilandeförklaras.
Med stöd av artikel 6.3 [i parlamentets arbetsordning] framställer jag härmed i detta syfte, med Bruno Gollnischs samtycke,
en begäran om fastställelse av hans immunitet.”
Vid parlamentets plenarsammanträde den 14 april 2005 tillkännagav parlamentets talman Luca Romagnolis skrivelse och hänsköt
begäran om fastställelse av sökandens immunitet till det behöriga utskottet för rättsliga frågor.
Vid sammanträde den 21 april 2005 utnämnde utskottet för rättsliga frågor parlamentsledamoten Wallis till föredragande i ärendet.
Den 25 april 2005 tillställde Luca Romagnoli parlamentets talman ytterligare en skrivelse efter det att sökanden fått en kallelse
att inställa sig vid Tribunal correctionnel de Lyon (brottmålsdomstol i Lyon) den 26 april 2005.
Under domstolsförhandlingen vid Tribunal correctionnel de Lyon sköts förhandlingen upp till ett senare datum, eftersom parlamentet
ännu inte hade prövat begäran om fastställelse av sökandens immunitet.
Den 9 juni 2005 skickade ordföranden för parlamentets utskott för rättsliga frågor en skrivelse till den franska justitieministern
i syfte dels att informera denne om att en begäran om fastställande av sökandens immunitet gjorts, dels att ställa vissa frågor
avseende det pågående rättsliga förfarandet mot sökanden.
I skrivelse av den 13 juli 2005 meddelade parlamentets talman Frankrikes ständiga representant vid Europeiska unionen om hur
förfarandet vid parlamentet framskridit och anmodade denne att överlämna en begäran till de rättsliga myndigheterna om att
tillfälligt skjuta upp det straffrättsliga förfarandet för att ge parlamentet möjlighet att undersöka ärendet och fatta beslut
avseende begäran om fastställelse av sökandens immunitet.
Vid sammanträde den 14 juli 2005 höll parlamentets utskott för rättsliga frågor en vägledande omröstning till följd av vilken
utskottet gav Wallis i uppdrag att upprätta ett förslag till betänkande om begäran om fastställelse av sökandens immunitet.
I skrivelse av den 18 juli 2005 besvarade den franska justitieministern skrivelsen från parlamentets talman av den 13 juli
2005 enligt följande:
”Det ankommer på den domstol som har att pröva målet att efter ett offentligt och kontradiktoriskt förfarande uttala sig avseende
huruvida de bevis som åklagaren åberopat är befintliga och tillräckliga. Den tilltalade presumeras fram till dess vara oskyldig.
Jag kan i egenskap av justitieminister inte göra någon sådan bedömning avseende denna fråga.
Det ska vidare påpekas att Bruno Gollnisch, inom ramen för brottsutredningen, trots att han inte efterkom polisens kallelse
att inställa sig, inte har anhållits eller blivit föremål för några säkerhetsåtgärder. Det är endast sådana åtgärder som,
vad gäller nationella parlamentsledamöter, i enlighet med artikel 26 i den [franska] konstitutionen, kräver tillstånd från
presidiet i den parlamentsförsamling som ledamoten tillhör.”
Efter att ha sammanträtt vid ett flertal tillfällen och undersökt tre förslag till betänkanden, antog parlamentets utskott
för rättsliga frågor Wallis fjärde förslag till betänkande den 22 november 2005 i vilket begäran om fastställelse av sökandens
immunitet avslogs.
Motiveringen i betänkandet lyder enligt följande:
”4. Sedan den första femåriga mandatperioden har Europaparlamentet i ett flertal fall fattat beslut om begäranden om upphävande
av immuniteten. Med utgångspunkt från de diskussioner i kammaren som föranletts av sådana begäranden har det etablerats vissa
allmänna principer som definitivt erkändes i den resolution som antogs av parlamentet vid plenarsammanträdet den 10 mars 1987.
Dessa grundar sig på Donnez-betänkandet om förslaget till protokoll om ändring av protokollet ... avseende Europaparlamentets
ledamöter (A2-121/86). Det kan vara värt att kort sammanfatta de principer som är relevanta i detta sammanhang, nämligen följande:
a) Parlamentarisk immunitet är inte ett privilegium som beviljas en enskild parlamentsledamot utan utgör en garanti för parlamentets
och dess ledamöters oavhängighet gentemot andra institutioner.
b) Den omständigheten att artikel 10 [första stycket] a i protokollet ... avser immunitet som beviljas parlamentsledamöter
av nationella parlament innebär inte att Europaparlamentet inte skulle ha befogenhet att upprätta egna regler för upphävande
av parlamentarisk immunitet. De beslut som parlamentet fattat har successivt lagt grunden för en samstämmig tolkning av Europaparlamentets
immunitetsbegrepp som i princip är oavhängig från den praxis som tillämpas av de nationella parlamenten. Därigenom kan man
undvika att parlamentsledamöter av olika nationalitet behandlas på olika sätt. Även om det tas hänsyn till att en parlamentsledamot
åtnjuter immunitet enligt nationell lagstiftning tillämpar Europaparlamentet sina egna principer när det beslutar om huruvida
en parlamentsledamots immunitet skall upphävas eller ej.
Europaparlamentets immunitet syftar till att tillvarata parlamentsledamöternas yttrandefrihet och slå vakt om den fria politiska
debatten. Parlamentets ansvariga utskott har därför hållit fast vid den grundläggande principen att i samtliga fall då en
anklagad ledamots agerande utgjort en del av dennes politiska verksamhet eller varit direkt kopplad till sådan verksamhet
[ska parlamentet besluta] att inte upphäva immuniteten.
Detta omfattar bland annat åsiktsyttringar som anses utgöra en del av en ledamots politiska verksamhet och som kommit till
uttryck i samband med demonstrationer, offentliga möten eller i politiska publikationer, i pressen, i en bok, på tv, vid undertecknande
av en politisk skrift och till och med i en domstol.
c) Denna princip vägs samman med andra argument om huruvida immuniteten skall upphävas eller inte, i synnerhet principen om
’
fumus persecutionis
’, d.v.s. förmodan om att inledandet av ett rättsligt förfarande ursprungligen syftar till att skada ledamotens politiska
verksamhet. I motiveringen i Donnez betänkande definieras begreppet ’
fumus persecutionis
’ i princip som att immuniteten inte upphävs om det föreligger misstanke om att det rättsliga förfarandet syftar till att
skada ledamotens politiska verksamhet.
Om ett rättsligt förfarande inleds exempelvis av en politisk motståndare och om det inte finns något som talar emot detta
skall immuniteten inte upphävas om förfarandet kan anses syfta till att skada ifrågavarande ledamot och inte till att erhålla
skadestånd. Immuniteten skall heller inte upphävas om det rättsliga förfarandet kan misstänkas ha väckts enbart i syfte att
skada ifrågavarande ledamot.
III. Motivering till förslaget till beslut
1. Utskottet för rättsliga frågor har i detalj diskuterat vilka artiklar i protokollet ... som kan tillämpas. Utskottet beslutade
att det aktuella fallet skall undersökas mot bakgrund av artikel 9 i protokollet ... i kombination med de ovannämnda principerna.
Enligt artikel 9 gäller följande: ’Europaparlamentets ledamöter får inte förhöras, kvarhållas eller lagföras på grund av yttranden
de gjort eller röster de avlagt under utövandet av sitt ämbete.’ Denna absoluta immunitet gäller enbart ’yttranden [ledamöterna]
gjort eller röster [ledamöterna] avlagt under utövandet av sitt ämbete’.
Parlamentet har konsekvent tillämpat den grundläggande principen att immuniteten under inga omständigheter får upphävas om
det som en ledamot beskylls för inträffade när vederbörande utövade politisk verksamhet i sin egenskap av ledamot av Europaparlamentet,
eller om det hade direkt samband med sådan verksamhet. Samma principer måste tillämpas när det gäller en begäran om fastställelse
av den parlamentariska immuniteten.
a) När utskottet tillämpar dessa principer konstaterar det att Gollnisch, då han uttryckte sin åsikt vid presskonferensen
den 11 oktober 2004, inte utnyttjade sin yttrandefrihet i samband med ’utövandet av sitt ämbete’ som ledamot av Europaparlamentet.
Enligt de förklaringar som Gollnisch själv givit redogjorde han för sin uppfattning i fråga om Katynmassakern som svar på
frågor från några journalister om hans ytterst kritiska yttranden om politisk inblandning i Rousso-rapporten beträffande de
politiska åsikter som akademikerna vid universitet[et] Lyon III företräder. Dessa uttalanden hade direkt samband med Gollnischs
yrkesverksamhet som professor vid universitetet Lyon III, men de hade inget samband med utövandet av hans verksamhet som ledamot
av Europaparlamentet.
Man kan således inte hävda att han agerade ’under utövandet av sitt ämbete’ som ledamot av Europaparlamentet.
b) Kraven i artikel 7.6 i arbetsordningen [för parlamentet] är uppfyllda. Enligt information från det franska justitieministeriet
hindrar det rättsliga förfarandet mot Gollnisch inte denne från att utöva sina åligganden, exempelvis genom att hindra honom
från att delta i parlamentets plenarsammanträden eller i utskottssammanträden o.s.v. Vidare framgår det av denna information
att Gollnisch inte är skyldig att närvara vid utfrågningen och att han kan företrädas av sin advokat. Dessutom kan utfrågningen
skjutas upp på begäran av Gollnisch.
2. Enligt artikel 7.2 i arbetsordningen [för parlamentet] skall utskottets förslag till beslut endast utgöra en rekommendation
om huruvida begäran om fastställelse av immunitet och privilegier skall bifallas eller avslås.
IV. Slutsatser
Med ovanstående överväganden som underlag rekommenderar utskottet för rättsliga frågor, efter att ha granskat skälen för och
emot fastställelse av immuniteten, att begäran om fastställelse av Gollnischs immunitet avslås.”
I beslut 2005/2072 (IMM) av den 13 december 2005 (nedan kallat det angripna beslutet), följde parlamentet denna rekommendation
och beslutade genom en enkel hänvisning till betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och utan att tillhandahålla någon
ytterligare motivering att ”inte fastställa [sökandens] immunitet och privilegier”.
Genom dom av den 28 februari 2008 fastställde Cour d’appel de Lyon domen av Tribunal correctionnel de Lyon i den del sökanden
dömdes till fängelse i tre månader med uppskjuten påföljd och förpliktades att betala 5 000 euro i böter, liksom en del av
de utdömda skadeståndsförpliktelserna till målsägandena i målet.
Genom dom av den 23 juni 2009 upphävde Cour de cassation (Frankrike) domen från Cour d’appel av den 28 februari 2008. Cour
de cassation fann i huvudsak att de omständigheter som sökanden klandrats för inte kunde ge upphov till rättsliga åtgärder
och avslutade därmed slutligt det straffrättsliga förfarande som inletts mot sökanden.

Förfarande och parternas yrkanden
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 13 februari 2006 väckte sökanden, med stöd av artikel 230 fjärde
stycket EG, talan om ogiltigförklaring av det angripna beslutet och om ersättning för den ideella skada som han påstår sig
ha lidit.
Genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 13 februari 2006 ansökte sökanden med stöd av artikel
242 EG om uppskov med verkställigheten av det angripna beslutet. Förstainstansrättens ordförande avslog ansökan i beslut av
den 12 maj 2006.
Genom handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 21 februari 2006 ansökte Luca Romagnoli om att få intervenera
till stöd för sökandens yrkanden. Ordföranden på förstainstansrättens tredje avdelning avslog denna ansökan i beslut av den
14 februari 2008.
Genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 28 april 2006 framställde parlamentet en invändning
om rättegångshinder i enlighet med artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler och yrkade att talan i dess helhet
skulle avvisas.
Genom handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 juni 2006 yttrade sig sökanden över parlamentets invändning
om rättegångshinder.
Förstainstansrätten (tredje avdelningen) förordnade genom beslut av den 22 januari 2008 att invändningen om rättegångshinder
skulle prövas i samband med att målet prövades i sak.
Den 14 mars 2008 inkom parlamentet med sitt svaromål.
Genom skrivelse av den 1 april 2008 anmodade förstainstansrättens kansli sökanden att inkomma med sin replik.
Sökanden inkom inte med någon replik inom den frist som fastställts. Sökanden bekräftade emellertid sedermera sitt intresse
av utgången i målet.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 28 januari 2009.
Med anledning av Cour de cassations avgörande av den 23 juni 2009 förordnade förstainstansrätten genom beslut av den 9 juli
2009 att det muntliga förfarandet skulle återupptas och uppmanade i form av en åtgärd för processledning parterna att förete
handlingar och att besvara frågor avseende nämnda dom. Parterna efterkom denna begäran.
Det muntliga förfarandet avslutades genom beslut av ordföranden vid förstainstansrättens tredje avdelning den 17 september
2009.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet,
–        fastställa att han ska erhålla 8 000 euro som ersättning för ideell skada, och
–        fastställa att han ska erhålla 4 000 euro som ersättning för kostnader för ombud och föreberedelse av talan.
Parlamentet har yrkat att tribunalen ska
–        fastslå att det inte längre finns något föremål för talan och att det saknas anledning att döma i saken till följd av Cour
de cassations dom av den 23 juni 2009,
–        i andra hand avvisa alternativt ogilla talan, och
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
1.
Yrkandet om ogiltigförklaring

Parternas argument
Sökanden har på tribunalens uppmaning att ta ställning till vilka konsekvenser domen från Cour de cassation får inom ramen
för förevarande mål, inledningsvis gjort gällande att han fortfarande har ett intresse av att det angripna beslutet ogiltigförklaras.
Anledningen till detta är för det första att undvika att det angripna beslutet bildar ett prejudikat. För det andra är det,
eftersom sökanden är föremål för ett nytt rättsligt förfarande som inletts mot honom beträffande nya omständigheter, av betydelse
att tribunalen avgör de rättsliga frågorna i det angripna beslutet så att parlamentet inte i framtiden fattar ett liknande
beslut. För det tredje har den ideella skadan som det angripna beslutet har orsakat sökanden inte i sin helhet undanröjts
genom Cour de cassations avgörande. Slutligen har sökanden lidit ekonomisk skada på grund av kostnaderna för att väcka talan
mot det angripna beslutet.
Sökanden har vidare anfört att hans talan kan tas upp till sakprövning.
Sökanden har åberopat sex grunder till stöd för sin talan. Han har i huvudsak gjort gällande att parlamentet för det första
har åsidosatt handläggningsreglerna, för det andra har åsidosatt artiklarna 9 och 10 i protokollet, för det tredje har åsidosatt
fast rättspraxis från utskottet för rättsliga frågor i fråga om yttrandefrihet och
fumus persecutionis
(politisk skada), för det fjärde har åsidosatt rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar,
för det femte har skadat ledamotens oberoende och, slutligen, för det sjätte, har åsidosatt bestämmelserna i arbetsordningen
avseende förfaranden som kan leda till att en ledamot skiljs från sitt uppdrag.
Parlamentet har i huvudsak anfört att sökanden inte längre har något intresse av att det angripna beslutet ogiltigförklaras,
eftersom det straffrättsliga förfarandet mot sökanden definitivt avslutades i och med domen från Cour de cassation av den
23 juni 2009 och frågan om sökandens immunitet inom ramen för det målet följaktligen inte längre är aktuell. Enligt parlamentet
kan en ogiltigförklaring av det angripna beslutet således inte medföra några rättsverkningar för sökanden.
Parlamentet anser att sökanden genom sin talan i själva verket eftersträvar att parlamentet ska tvingas undersöka ärendet
på nytt och till följd av denna omprövning ska fastställa sökandens immunitet och besluta att de rättsliga åtgärderna ska
vilandeförklaras, vilket inte längre är möjligt mot bakgrund av Cour de cassations avgörande.
Parlamentet har gjort gällande att talan inte kan tas upp till sakprövning, men har för det fall talan skulle anses kunna
prövas hävdat att det inte längre finns anledning att döma i saken.
Vad gäller frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning har parlamentet i huvudsak hävdat att det angripna beslutet
inte medför några rättsverkningar dels på grund av dess art, dels på grund av det allmänna systemet för parlamentarisk immunitet.
Det är följaktligen inte fråga om en rättsakt mot vilken talan kan väckas.
Vad beträffar bedömningen i sakfrågan har parlamentet för det första gjort gällande att talan riktar sig mot det betänkande
som upprättades av utskottet för rättsliga frågor och, i synnerhet, motiveringen i betänkandet. Endast beslut som antas av
parlamentet i kammaren kan nämligen utgöra en rättsakt från parlamentet och varken förslaget till beslut i betänkandet från
utskottet för rättsliga frågor eller motiveringen i betänkandet kan anses utgöra en rättsakt som antagits av parlamentet.
Parlamentet har för det andra anfört att rättsakter avseende fastställande av immunitet inte kan antas direkt på grundval
av protokollet. Den rättsliga grund som valts är följaktligen den i parlamentets arbetsordning avseende förfarandet för antagandet
av en rättsakt för fastställelse av immunitet.
Parlamentet har för det tredje gjort gällande att parlamentet, inom den rättsliga ramen för fastställelse av immunitet, i
teorin likaväl skulle ha kunnat fatta ett beslut att inte upprätthålla immuniteten på grundval av artikel 9 som på grundval
av artikel 10 i protokollet.
Parlamentet har för det fjärde hävdat att sökandens påståenden avseende nödvändigheten av att tillämpa nämnda artikel 10 i
protokollet inte så mycket avser frågan om den rättsliga grunden för det angripna beslutet utan snarare prövningen i sak.
För det femte har parlamentet vad gäller frågan om vilandeförklaring av det rättsliga förfarandet anfört att sökanden inte
i sin ansökan har hävdat att parlamentet borde ha tillämpat artikel 26 tredje stycket i den franska konstitutionen, utan att
ett beslut varigenom sökandens immunitet eventuellt fastställs skulle ha haft samma följd som föreskrivs i denna grundlagsbestämmelse,
och att artikel 10 första stycket a i protokollet, enligt sökanden, inte hänvisar till artikel 26 tredje stycket i den franska
konstitutionen.
Parlamentet har för det sjätte gjort gällande att parlamentet, även om det hade kunnat tillämpa denna grundlagsbestämmelse
beträffande sökanden, skulle ha kunnat anta samma beslut som det angripna beslutet mot bakgrund av sitt utrymme för skönsmässig
bedömning.
Parlamentet har för det sjunde anfört att en tillämpning av artikel 26 tredje stycket i den franska konstitutionen skulle
ha gett upphov till frågan huruvida parlamentet borde handla direkt på grundval av denna bestämmelse i nationell rätt i stället
för att följa ett förfarande enligt parlamentets arbetsordning. Enligt sistnämnda förfarande krävs nämligen att immunitet
föreligger för att inleda ett förfarande om fastställelse av immunitet. Inom ramen för artikel 26 tredje stycket i den franska
konstitutionen föreligger det däremot inte någon immunitet innan beslut fattats i kammaren. Även om parlamentet skulle ha
handlat på grundval av artikel 26 tredje stycket i den franska konstitutionen anser parlamentet att det hade kunnat anta ett
negativt beslut och att sökandens rättsliga situation således skulle ha förblivit oförändrad.
Tillämpningen av förfarandet för vilandeförklaring av rättsliga åtgärder ger enligt parlamentet också upphov till ett problem
avseende vilken räckvidd begreppet session ska ges. Detta begrepp ska ges en gemenskapsrättslig tolkning vilket innebär att
verkningarna av ett beslut att vilandeförklara ett rättsligt förfarande skulle ha upphört vid slutet av den årliga sessionen
2005/2006, det vill säga den andra tisdagen i mars 2006, såvida parlamentet inte hade förnyat sitt beslut att vilandeförklara
det rättsliga förfarandet.
Parlamentet har för det åttonde anfört att sökanden inte med framgång kan göra gällande ett åsidosättande av principen om
skydd för berättigade förväntningar, eftersom parlamentet inte har gett honom några tydliga, ovillkorliga och samstämmiga
garantier som ger honom anledning att tro att hans immunitet ska fastställas, i synnerhet som parlamentet förfogar över ett
stort utrymme för skönsmässig bedömning på detta område.
Parlamentet har för det nionde hävdat att sökanden inte har lagt fram någon bevisning till stöd för sitt påstående att det
angripna beslutet har skadat hans oberoende i egenskap av ledamot.
Parlamentet har slutligen, för det tionde, gjort gällande att sökandens påståenden avseende ett åsidosättande av artikel 3.6
andra stycket i parlamentets arbetsordning helt saknar grund, eftersom denna bestämmelse inte har någon koppling till det
angripna beslutet.

Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis prövas huruvida sökanden alltjämt har ett berättigat intresse av att få saken prövad och huruvida tribunalen
därmed fortfarande har anledning att pröva talan om ogiltigförklaring.
Enligt fast rättspraxis ska en sökandes berättigade intresse av att få saken prövad, vad avser talans föremål, föreligga den
dag då talan väcks vid äventyr att den annars avvisas. Vidare ska sökandens berättigade intresse av att få saken prövad bestå
fram till domstolsavgörandet. Rätten kan i annat fall fastställa att det saknas anledning att döma i saken (se, för ett liknande
resonemang, domstolens dom av den 16 december 1963 i mål 14/63, Forges de Clabecq mot Höga myndigheten, REG 1963, s. 719 och
s. 748, och av den 7 juni 2007 i mål C-362/05 P, Wunenburger mot kommissionen, REG 2007, s. I ‑4333, punkt 42).
I enlighet med fast rättspraxis finns det nämligen inte längre anledning att döma i saken vad avser ett yrkande om ogiltigförklaring
om sökanden förlorat sitt berättigade intresse av att få det angripna beslutet ogiltigförklarat på grund av en händelse som
inträffat under förfarandet (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 17 oktober 2005 i mål T‑28/02,
First Data m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. II-4119, punkterna 36 och 37 samt där angiven rättspraxis), som medför att
ogiltigförklaringen av denna rättsakt i sig inte längre kan få rättsliga följder (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
beslut av den 14 mars 1997 i mål T-25/96, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen och Hapag-Lloyd mot kommissionen,
REG 1997, s. II-363, punkt 16 och där angiven rättspraxis).
Det framgår vidare av rättspraxis att om det intresse som en sökande gör gällande rör ett framtida rättsförhållande ska han
visa att det redan vid denna tidpunkt är säkert att detta rättsförhållande kommer att påverkas på ett menligt sätt (förstainstansrättens
dom av den 17 september 1992 i mål T‑138/89, NBV och NVB mot kommissionen, REG 1992, s. II-2181, punkt 33, och av den 14 april
2005 i mål T-141/03, Sniace mot kommissionen, REG 2005, s. II-1197, punkt 26).
Cour de cassation fann under förfarandet att de förhållanden som sökanden kritiserats för inte kunde ge upphov till rättsliga
åtgärder. Det straffrättsliga förfarande som inletts mot sökanden, vilket låg till grund för den begäran som utmynnade i att
det angripna beslutet antogs, avslutades således slutligt.
En ogiltigförklaring av det angripna beslutet kan således inte längre i sig ha några rättsliga följder. Till följd av Cour
de cassations avgörande är det nämligen inte möjligt för parlamentet att fatta ett nytt beslut avseende sökandens immunitet
vad gäller de förhållanden som ligger till grund för det aktuella målet, eftersom Cour de cassation har slagit fast att de
inte kan ge upphov till några rättsliga åtgärder.
Sökanden har således inte längre något berättigat intresse av att det angripna beslutet ogiltigförklaras och tribunalen saknar
anledning att pröva yrkandet om ogiltigförklaring.
Denna slutsats vederläggs inte av de argument som sökanden har framfört i sitt svar på tribunalens skriftliga fråga avseende
verkningarna av domen från Cour de cassation av den 23 juni 2009.
Sökanden har i sitt svar på tribunalens skriftliga fråga angett att han är föremål för ett annat förfarande som inletts på
initiativ av organisationer som motsätter sig hans parti, med anledning av ett pressmeddelande från en grupp folkvalda som
han ingår i. Eftersom de i samband därmed motsatte sig hans immunitet, skulle det vara värdefullt att tribunalen uttalade
sig i förevarande fall.
Det framgår av domstolens rättspraxis att en sökande kan behålla ett berättigat intresse av att en rättsakt som antagits av
en institution ogiltigförklaras om den åberopade rättsstridigheten riskerar att upprepas i framtiden oberoende av de särskilda
omständigheter som gett upphov till sökandens talan (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 60 nämnda målet
Wunenburger mot kommissionen, punkterna 50–52 och där angiven rättspraxis).
Även om det antas att sökanden, såsom han har gjort gällande, är föremål för ett nytt rättsligt förfarande avseende nya omständigheter,
har sökanden inte styrkt att den i förevarande fall åberopade rättsstridigheten riskerar att upprepas i framtiden oberoende
av de särskilda omständigheterna i förevarande fall. Sökanden har nämligen inte bestritt att de bestämmelser som har tillämpats
i hans fall är lagenliga, utan har hävdat att det var rättsstridigt att tillämpa dem på det sätt som parlamentet gjorde under
de särskilda omständigheterna i detta mål. Följaktligen är den rättspraxis som det hänvisats till i punkt 68 ovan inte tillämplig
i förevarande mål och sökanden kan därmed inte, till stöd för att han har ett berättigat intresse av att få saken prövad,
med framgång åberopa den omständigheten att denna rättsstridighet riskerar att upprepas oberoende av de särskilda omständigheterna
i målet.
Sökanden har vidare gjort gällande att han har ett berättigat intresse av att det angripna beslutet ogiltigförklaras för att
kunna bevisa att hans skadeståndstalan, som avser ersättning för sökandens påstått skadade heder, är välgrundad.
Det är riktigt att det följer av rättspraxis att enbart den omständigheten att den institution som har utfärdat rättsakten,
med hänsyn till omständigheterna, skulle vara förhindrad, i händelse av att det angripna beslutet ogiltigförklaras, att fullgöra
sin skyldighet enligt fördraget, inte innebär att en talan om ogiltigförklaring ska avvisas på den grunden att det saknas
berättigat intresse av att få saken prövad. I ett sådant fall fyller talan om ogiltigförklaring i varje fall en funktion som
grund för en eventuell skadeståndstalan (domstolens dom av den 5 mars 1980 i mål 76/79, Könecke Fleischwarenfabrik mot kommissionen,
REG 1980, s. 665, punkt 9, och av den 31 mars 1998 i de förenade målen C-68/94 och C-30/95, Frankrike m.fl. mot kommissionen,
REG 1998, s. I-1375, punkt 74).
Det ska emellertid påpekas att sökandens yrkande om skadestånd i förevarande mål har gjorts i samband med hans yrkande om
ogiltigförklaring och att tribunalen därför kan ta ställning till huruvida parlamentet gjort sig skyldig till något fel utan
att det är nödvändigt att pröva yrkandet om ogiltigförklaring. Sökanden kan således inte med framgång åberopa denna rättspraxis
till stöd för att han har ett berättigat intresse av att få saken prövad.
Slutligen beror ersättningen för de kostnader som uppstått på grund av förevarande talan av en bedömning avseende rättegångskostnaderna
vilken inte heller den kan utgöra grund till stöd för att sökanden har ett berättigat intresse av att det angripna beslutet
ogiltigförklaras.
Tribunalen konstaterar, utan att det är nödvändigt att pröva parlamentets invändning att talan inte kan tas upp till sakprövning,
att det inte längre finns anledning att pröva yrkandet om ogiltigförklaring.
2.
Yrkandet om skadestånd

Upptagande till sakprövning
Parternas argument
Parlamentet har i huvudsak hävdat att sökanden i sin ansökan inte har lagt fram någon konkret omständighet, eller något bevis
alls, som visar att de tre kumulativa villkoren för att gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska kunna aktualiseras
är uppfyllda, det vill säga att det agerande som läggs institutionen till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger
en skada och att det finns ett orsakssamband mellan agerandet och den åberopade skadan. Skadeståndsyrkandet ska följaktligen
avvisas.
Sökanden anser i huvudsak för det första att han har styrkt att parlamentets agerande är rättsstridigt och har härvid erinrat
om de grunder som han har åberopat till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring och i synnerhet, den omständigheten att
det angripna beslutet antogs på grundval av en uppenbart felaktig rättslig grund. Sökanden anser för det andra att han genom
det angripna beslutet har lidit ideell skada och utsatts för ”rättslig förföljelse”, varigenom hans heder kränkts till följd
av att den franska och internationella pressen har tolkat parlamentets beslut att inte fastställa hans immunitet som ett fastställande
i skuldfrågan. Sökanden anser för det tredje att det är styrkt att det föreligger ett orsakssamband mellan parlamentets rättsstridiga
agerande och den skada som följer därav.
Tribunalens bedömning
Enligt artikel 44.1 c i rättegångsreglerna ska ansökan bland annat innehålla uppgifter om föremålet för talan samt en kortfattad
framställning av grunderna för denna. En ansökan om ersättning för skada som påstås ha vållats av en institution ska, för
att uppfylla dessa krav, innehålla uppgifter som gör det möjligt att identifiera det agerande som läggs institutionen till
last, skälen till att sökanden anser att det finns ett orsakssamband mellan agerandet och den skada som sökanden säger sig
ha lidit samt arten och omfattningen av denna skada (se förstainstansrättens beslut av den 22 juli 2005 i mål T-376/04, Polyelectrolyte
Producers Group mot rådet och kommissionen, REG 2005, s. II-3007, punkt 54 och där angiven rättspraxis). Dessa uppgifter ska
vara tillräckligt klara och precisa för att svaranden ska kunna förbereda sitt försvar och tribunalen ska kunna pröva talan,
i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter. För att säkerställa rättssäkerheten och en god rättskipning
krävs det för att en talan ska kunna tas upp till sakprövning att de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som
talan grundar sig på framgår, åtminstone kortfattat, på ett konsekvent och begripligt sätt av innehållet i själva ansökan
(se förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i mål T-308/05, Italien mot kommissionen, REG 2007, s. II-5089, punkt
72 och där angiven rättspraxis).
Tribunalen ska således pröva huruvida de uppgifter som lämnats i ansökan är tillräckligt klara och precisa för att svaranden
ska kunna förbereda sitt försvar och tribunalen ska kunna pröva yrkandet om skadestånd utan tillgång till andra uppgifter.
Tribunalen konstaterar att det på ett tydligt sätt framgår av ansökan, som är mycket detaljerad, vilket agerande som läggs
parlamentet till last. Det anges också i ansökan att sökanden lidit ideell skada och utsatts för ”rättslig förföljelse” genom
det angripna beslutet. Ansökan innehåller slutligen ett yrkande om att parlamentet ska förpliktas utge skadestånd på ett belopp
om 8 000 euro i ersättning för ideell skada.
Dessa uppgifter förefaller tillräckliga för att parlamentet ska kunna förbereda sitt försvar och tribunalen ska kunna pröva
yrkandet om skadestånd.
Yrkandet om skadestånd kan följaktligen tas upp till sakprövning.

Prövning i sak
Parternas argument
Sökanden har i huvudsak hävdat att parlamentets agerande är rättsstridigt och har orsakat honom ideell skada, vilken består
i att hans heder kränkts. Sökanden har uppskattat denna skada till 8 000 euro. Han har emellertid medgett att en del av skadan
undanröjdes i och med domen från Cour de cassation.
Det ska erinras om att sökanden i huvudsak har gjort gällande att parlamentet för det första har åsidosatt handläggningsreglerna,
för det andra har åsidosatt artiklarna 9 och 10 i protokollet, för det tredje har åsidosatt fast rättspraxis från utskottet
för rättsliga frågor i fråga om yttrandefrihet och
fumus persecutionis
(politisk skada), för det fjärde har åsidosatt rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar,
för det femte har skadat ledamotens oberoende och, slutligen, för det sjätte, har åsidosatt bestämmelserna i arbetsordningen
avseende förfaranden som kan leda till att en ledamot skiljs från sitt uppdrag.
Vad gäller den andra invändningen har sökanden bland annat gjort gällande att artikel 9 i protokollet, som avser yttranden
som parlamentsledamöterna gjort eller röster de avlagt under utövandet av sitt ämbete och med stöd av vilken parlamentet fattat
sitt beslut att inte fastställa sökandens immunitet, inte var tillämplig i förevarande fall. Denna bestämmelse avser nämligen
endast yttranden som gjorts och röster som avlagts i kammaren eller inom ramen för sammanträden i parlamentets organ, såsom
utskotten och de politiska grupperna. Bestämmelsen omfattar inte uttalanden som gjorts vid en konferens eller under en valkampanj.
Sökanden har hävdat att det i stället var artikel 10 i protokollet som skulle ha tillämpats på hans situation. Denna bestämmelse
avser nämligen bland annat sådana handlingar som inte utgör yttranden eller röster, oavsett om de företagits i Europaparlamentet
eller utanför. De uttalanden med anledning av vilka sökanden lagfördes gjordes nämligen under en presskonferens som hölls
för att markera återupptagandet av den politiska verksamheten efter sommaruppehållet i lokalerna för det politiska parti som
sökanden företräder.
Genom att enbart hänvisa till artikel 9 i protokollet gjorde sig parlamentet således skyldig till felaktig rättstillämpning.
Parlamentet har i huvudsak gjort gällande att villkoren för gemenskapens skadeståndsansvar inte är uppfyllda och att yrkandet
ska ogillas.
Vad avser parlamentets påstått rättsstridiga agerande har parlamentet inom ramen för talan om ogiltigförklaring för det första
gjort gällande att talan i själva verket riktar sig mot betänkandet från utskottet för rättsliga frågor. Det är dock endast
parlamentets beslut som kan anses utgöra en rättsakt som antagits av parlamentet. Varken förslaget till beslut i betänkandet
från utskottet för rättsliga frågor eller motiveringen i detta kan anses utgöra en rättsakt som antagits av parlamentet. För
det andra har parlamentet anfört att, eftersom rättsakter avseende fastställelse av immunitet inte kan antas direkt på grundval
av protokollet var det bestämmelserna i parlamentets arbetsordning avseende förfarandet för antagande av rättsakter om fastställelse
av immunitet som användes som rättslig grund. Parlamentet har för det tredje gjort gällande att ett beslut av parlamentet
att inte fastställa immuniteten i teorin likaväl skulle ha kunnat fattas på grundval av artikel 9 som på grundval av artikel
10 i protokollet. Parlamentet har för det fjärde hävdat att sökandens påståenden avseende nödvändigheten av att tillämpa artikel
10 i protokollet inte så mycket avser frågan om den rättsliga grunden för det angripna beslutet utan snarare prövningen i
sak. För det femte har parlamentet anfört att artikel 10 första stycket a inte avser artikel 26 tredje stycket i den franska
konstitutionen och att sökanden inte har gjort gällande att parlamentet borde ha tillämpat nämnda artikel 26 tredje stycket
i den franska konstitutionen, utan att ett eventuellt beslut att fastställa sökandens immunitet skulle ha haft samma följd
som föreskrivs i denna grundlagsbestämmelse. Parlamentet har för det sjätte gjort gällande att, även om det hade kunnat tillämpa
grundlagsbestämmelsen beträffande sökanden, skulle parlamentet mot bakgrund av sitt utrymme för skönsmässig bedömning ha kunnat
anta samma beslut som det angripna beslutet. Parlamentet har för det sjunde anfört att en tillämpning av artikel 26 tredje
stycket i den franska konstitutionen skulle ha gett upphov till frågan huruvida parlamentet borde handla direkt på grundval
av denna bestämmelse i nationell rätt i stället för att följa ett förfarande enligt parlamentets arbetsordning, och att även
om det skulle ha handlat på grundval av artikel 26 tredje stycket i den franska konstitutionen, hade parlamentet kunnat anta
ett negativt beslut och sökandens rättsliga situation skulle således ha förblivit oförändrad. Vidare skulle ett beslut om
vilandeförklaring av det rättsliga förfarandet ha upphört vid slutet av den årliga sessionen 2005/2006, det vill säga den
andra tisdagen i mars 2006, såvida parlamentet inte hade förnyat sitt beslut att vilandeförklara det rättsliga förfarandet.
Parlamentet har för det åttonde anfört att sökanden inte med framgång kan göra gällande ett åsidosättande av principen om
skydd för berättigade förväntningar. Parlamentet har för det nionde hävdat att sökanden inte har lagt fram någon bevisning
till stöd för sitt påstående att det angripna beslutet har skadat hans oberoende i egenskap av ledamot. Parlamentet har slutligen,
för det tionde, gjort gällande att sökandens påståenden avseende ett åsidosättande av artikel 3.6 andra stycket i parlamentets
arbetsordning helt saknar grund.
Avseende frågan om orsakssamband har parlamentet gjort gällande att parlamentet inte på något sätt kan hållas ansvarigt för
att tredje man har gjort en felaktig tolkning av det angripna beslutet och att tredje man tolkat beslutet som en presumtion
för sökandens skuld.
Tribunalens bedömning
Enligt fast rättspraxis krävs att ett antal villkor är uppfyllda för att gemenskapen ska ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar,
i den mening som avses i artikel 288 andra stycket EG, för rättsstridiga åtgärder som vidtagits av dess organ. Det beteende
som den berörda institutionen klandras för ska vara rättsstridigt, det ska föreligga en reell skada och det ska finns ett
orsakssamband mellan detta beteende och den åberopade skadan (domstolens dom av den 29 september 1982 i mål 26/81, Oleifici
Mediterranei mot EEG, REG 1982, s. 3057, punkt 16, och förstainstansrättens dom av den 11 juli 1996 i mål T-175/94, International
Procurement Services mot kommissionen, REG 1996, s. II‑729, punkt 44).
Dessa tre villkor för gemenskapens skadeståndsansvar är kumulativa (domstolens dom av den 9 september 1999 i mål C-257/98
P, Lucaccioni mot kommissionen, REG 1999, s. I-5251, punkt 14, och förstainstansrättens dom av den 6 december 2001 i mål T-43/98,
Emesa Sugar mot rådet, REG 2001, s. II-3519, punkt 59). Det är således tillräckligt att ett av villkoren inte är uppfyllt
för att en skadeståndstalan ska ogillas (förstainstansrättens dom av den 17 december 2003 i mål T-146/01, DLD Trading mot
rådet, REG 2003, s. II-6005, punkt 74).
I förevarande fall ska tribunalen först pröva huruvida det agerande som parlamentet kritiseras för är rättsstridigt.
–       Agerande som parlamentet kritiseras för
Beträffande det första av de tre i punkt 90 ovannämnda villkoren för att gemenskapen ska ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar,
krävs det enligt rättspraxis att det har visats att det skett en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till
syfte att ge enskilda rättigheter. Det avgörande kriteriet för att anse att detta krav är uppfyllt när den berörda institutionen
förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, är att institutionen i fråga uppenbart och allvarligt har missbedömt
gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Om institutionen endast förfogar över ett i hög grad begränsat, eller
till och med obefintligt, utrymme för skönsmässig bedömning kan redan den omständigheten att gemenskapsrätten har åsidosatts
i sig räcka för att det ska vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse (domstolens dom av den 4 juli 2000 i mål C-352/98
P, Bergaderm och Goupil mot kommissionen, REG 2000, s. I-5291, punkterna 43 och 44, och förstainstansrättens dom av den 12
juli 2001 i de förenade målen T-198/95, T-171/96, T-230/97, T-174/98, och T-225/99, Comafrica och Dole Fresh Fruit Europe
mot kommissionen, REG 2001, s. II‑1975, punkt 134).
Vidare är den immunitet och de privilegier som enligt protokollet tillkommer Europeiska gemenskaperna endast av praktiskt
slag, eftersom de har till syfte att undvika att det ställs upp hinder för gemenskapens funktion och oavhängighet (domstolens
beslut av den 11 april 1989 i mål 1/88 SA, Générale de Banque mot kommissionen, REG 1989, s. 857, punkt 9, och av den 13 juli 1990
i mål C-2/88, IMM, Zwartveld m.fl., REG 1990, s. I‑3365, punkt 19). Privilegierna och immuniteten har inte desto mindre uttryckligen
beviljats parlamentets ledamöter samt tjänstemän vid gemenskapens institutioner. Den omständigheten att privilegierna och
immuniteten föreskrivs i gemenskapens allmänintresse motiverar de befogenheter som institutionerna fått att, i förekommande
fall, upphäva immuniteten. Detta innebär emellertid inte att privilegierna och immuniteten har beviljats gemenskapen i stället
för dess tjänstemän, övriga anställda och parlamentets ledamöter direkt. Genom protokollet skapas alltså en personlig rätt
till förmån för de berörda personerna, vilken säkerställs genom den rätt att väcka talan som föreskrivs i fördraget (se, för
ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 oktober 2008 i mål T-345/05, Mote mot parlamentet, REG 2008, s.
II-2849, punkt 28, och, analogt, domstolens dom av den 16 december 1960 i mål 6/60, Humblet mot Belgien, REG 1960, s. 1125
och s. 1148).
Tribunalen konstaterar att Luca Romagnoli i sin skrivelse till parlamentets talman av den 7 april 2005 med ansökan om att
en begäran om fastställelse av sökandens immunitet skulle hänskjutas till utskottet för rättsliga frågor, med hänvisning till
artikel 10 första stycket a i protokollet, angav att Bruno Gollnisch omfattades av sådan parlamentarisk immunitet som föreskrivs
i artikel 26 i den franska konstitutionen. I denna bestämmelse föreskrivs att den parlamentsförsamling som ledamoten tillhör
kan begära att rättsliga åtgärder vilandeförklaras. Luca Romagnoli handlade således på grundval av artikel 6.3 i parlamentets
arbetsordning för fastställelse av Bruno Gollnischs immunitet, med dennes samtycke.
Vid förhandlingen medgav parlamentet att det uttryckliga syftet med Luca Romagnolis ansökan var att parlamentet skulle begära
vilandeförklaring av det rättsliga förfarandet med stöd av artikel 10 första stycket a i protokollet och artikel 26 i den
franska konstitutionen.
Parlamentet anammade motiveringen i betänkandet, genom att följa det förslag som utskottet för rättsliga frågor lagt fram
att inte fastställa Bruno Gollnischs immunitet och genom att i det angripna beslutet hänvisa till utskottets betänkande utan
att reservera sig avseende innehållet i betänkandets motivering.
Härav följer att den kritik som riktats mot motiveringen i betänkandet från utskottet för rättsliga frågor ska anses vara
riktad mot motiveringen i det angripna beslutet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 94 nämnda målet
Mote mot parlamentet, punkt 59).
Av förslagen till betänkanden som lades fram av utskottet för rättsliga frågor framgår följande:
–        I det första förslaget till betänkande drogs slutsatsen att sökandens immunitet skulle fastställas på grundval av artikel
10 första stycket a i protokollet.
–        I det andra förslaget till betänkande drogs slutsatsen att sökandens immunitet inte skulle fastställas utifrån ett resonemang
grundat på artikel 10 första stycket i protokollet.
–        I det tredje förslaget till betänkande drogs slutsatsen att sökandens immunitet inte skulle fastställas vare sig på grundval
av artikel 9 eller artikel 10 i protokollet.
–        Slutsatsen i den slutliga versionen av betänkandet, såsom det antogs av utskottet för rättsliga frågor och därefter av parlamentet,
är att sökandens immunitet inte ska fastställas genom att det i första stycket under rubrik III, ”Motivering till förslaget
till beslut”, anges att utskottet för rättsliga frågor har beslutat att det aktuella fallet ska undersökas mot bakgrund av
artikel 9 i protokollet.
Syftet med begäran till parlamentet var att få till stånd en vilandeförklaring av det rättsliga förfarandet med stöd av artikel
10 första stycket a i protokollet och artikel 26 i den franska konstitutionen. Mot denna bakgrund måste parlamentet, då det
beslutade att pröva begäran enbart på grundval av artikel 9 i protokollet, anses ha vägrat att pröva begäran mot bakgrund
av artikel 10 första stycket a i protokollet.
Parlamentet ska tillerkännas ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller vilken linje det avser att följa i
ett beslut till följd av en begäran som i förevarande mål.
Eftersom begäran till parlamentet om vilandeförklaring av det rättsliga förfarandet emellertid i förevarande fall utan tvekan
gjordes på grundval av artikel 10 första stycket a i protokollet, omfattades frågan huruvida beslutet skulle fattas på grundval
av artikel 9 eller artikel 10 första stycket a i protokollet inte av parlamentets skönsmässiga bedömning.
Det ska nämligen konstateras att parlamentet inte fattade beslut om huruvida den skulle bifalla eller avslå begäran, vilket
skulle ha utgjort ett beslut som faller inom ramen för dess utrymme för skönsmässig bedömning.
Parlamentet besvarade i stället begäran på så sätt att det inte hade för avsikt att fastställa sökandens immunitet mot bakgrund
av artikel 9 i protokollet.
Det ska konstateras att parlamentet, genom att underlåta att uttala sig på grundval av artikel 10 första stycket a i protokollet,
inte fattade något beslut vad gäller en eventuell vilandeförklaring av det rättsliga förfarandet, såsom föreskrivs i artikel
26 tredje stycket i den franska konstitutionen.
Bestämmelserna i artikel 10 första stycket a i protokollet innebär nämligen att innehållet och omfattningen av den immunitet
som ledamöterna åtnjuter vad avser deras egen stats territorium beror på de olika nationella lagar som det hänvisas till i
denna bestämmelse.
Med beaktande av att uppdraget som ledamot av Europaparlamentet, i enlighet med artikel 7.2 första stycket i akten om allmänna
direkta val av företrädare i Europaparlamentet (EGT L 278, 1976, s. 5), från och med valet till Europaparlamentet år 2004
ska vara oförenligt med uppdraget som ledamot av ett nationellt parlament, ankommer det på Europaparlamentet att säkerställa
att den immunitet som föreskrivs enligt artikel 10 första stycket a i protokollet blir effektiv, vilket parlamentet medgav
vid förhandlingen.
Artikel 10 första stycket a i protokollet har, i förening med nationella bestämmelser som denna artikel hänvisar till, till
syfte att inrätta en ordning för den immunitet som parlamentets ledamöter ska åtnjuta vad avser deras egen stats territorium
under parlamentets sessioner. Genom denna bestämmelse skapas, av de skäl som angetts i punkt 94 ovan, en personlig rätt till
förmån för de berörda personerna och bestämmelsen utgör följaktligen en rättsregel som har till syfte att ge parlamentsledamöterna
som omfattas därav rättigheter. Härav följer att parlamentet genom att underlåta att uttala sig på grundval av artikel 10
första stycket a i protokollet, gjorde sig skyldigt till ett tillräckligt klart åsidosättande av en rättsregel som ger enskilda
rättigheter.
Det ska följaktligen undersökas huruvida de övriga villkoren för att gemenskapen ska ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar
är uppfyllda, nämligen att det verkligen föreligger en skada och att ett orsakssamband föreligger.
–       Huruvida det föreligger ett orsakssamband
Enligt fast rättspraxis på området för gemenskapens utomobligatoriska skadeståndansvar anses villkoret att det ska föreligga
ett orsakssamband vara uppfyllt när det finns ett direkt orsakssamband mellan det fel som den berörda institutionen har gjort
sig skyldig till och den åberopade skadan, ett samband som det åligger sökanden att bevisa. Gemenskapen kan endast hållas
ansvarig för en skada som är en tillräckligt direkt följd av den berörda institutionens felaktiga handlande (domstolens dom
av den 30 januari 1992 i de förenade målen C-363/88 och C-364/88, Finsider m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. I-359, punkt
25, och domstolens beslut av den 5 juli 2007 i mål C-255/06 P, Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret mot rådet och kommissionen,
ej publicerat i rättsfallssamlingen, punkt 61), det vill säga beteendet måste vara den avgörande orsaken till skadan (se förstainstansrättens
beslut av den 12 december 2000 i mål T-201/99, Royal Olympic Cruises m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 2000, s. II-4005,
punkt 26 och där angiven rättspraxis). Det ankommer däremot inte på gemenskapen att ersätta alla former av negativa konsekvenser,
även långsökta sådana, som kan följa av deras organs beteenden (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 4 oktober
1979 i de förenade målen 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 och 45/79, Dumortier frères m.fl. mot rådet, REG 1979,
s. 3091, punkt 21).
Sökanden har anfört att parlamentets rättsstridiga agerande, som det redogjorts för i punkt 83 ovan, har kränkt hans heder.
Det ska emellertid påpekas att sökanden i sitt svar av den 23 juli 2009 på tribunalens skriftliga fråga angav att Cour de
cassations avgörande inte helt undanröjde den ideella skada som det angripna beslutet gav upphov till. Sökanden har angett
att de rättsliga förfaranden som de franska myndigheterna inlett mot honom har orsakat hela eller en del av skadan.
Parlamentets rättsstridiga handlande, vilket består i att den vägrade pröva begäran mot bakgrund av artikel 10 första stycket
a i protokollet och, således att inte ha gått sökanden till möte genom att tillämpa denna bestämmelse, utgör inte den direkta
och avgörande orsaken till att sökandens heder, eller åtminstone en del av denna heder, har kränkts.
Det ska under alla omständigheter påpekas att rättsstridigheten i det angripna beslutet inte kan utgöra den direkta och avgörande
orsaken till kränkningen av sökandens heder.
Såsom sökanden själv har medgett i sitt skriftliga svar på förstainstansrättens fråga avseende verkningarna av domen från
Cour de cassation, skulle parlamentet om det hade grundat sig på artikel 10 första stycket a i protokollet, med rätta lika
väl ha kunnat anta ett beslut att begära att det rättsliga förfarandet skulle vilandeförklaras som ett beslut att inte begära
att det rättsliga förfarandet skulle vilandeförklaras.
Beslutet att begära att det rättsliga förfarandet skulle vilandeförklaras utgör nämligen inte en nödvändig följd av en ansökan
till parlamentet med detta syfte med hänsyn till det stora utrymme för skönsmässig bedömning som parlamentet förfogar över
på området.
Den omständigheten att parlamentet med stöd av en felaktig rättslig grund inte efterkom ansökan om att det skulle begära att
det rättsliga förfarandet vilandeförklarades, kan följaktligen inte utgöra den direkta och avgörande orsaken till den påstådda
skadan, förutsatt att den kan bevisas.
Då det inte har visats att det föreligger något orsakssamband ska yrkandet om skadestånd ogillas, utan att det är nödvändigt
att undersöka det sista villkoret för att gemenskapen ska ådra sig skadestånd, det vill säga skadan.

Rättegångskostnader
Sökanden har i huvudsak yrkat att parlamentet ska förpliktas att utge ett belopp om 4 000 euro som ersättning för kostnader
för ombud och förberedelse av talan. Han har överlämnat till tribunalen att bedöma huruvida detta yrkande kan tas upp till
sakprövning.
Parlamentet har i huvudsak hävdat att angivandet av ett sådant schablonbelopp som sökanden har begärt inte föreskrivs enligt
artikel 87 och följande artiklar i rättegångsreglerna och att yrkandet att parlamentet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna
således ska avvisas.
Enligt artikel 91 b i rättegångsreglerna ska nödvändiga kostnader som parterna haft med anledning av förfarandet, särskilt
utgifter för resor och uppehälle samt arvode för ombud, rådgivare eller advokat anses som ersättningsgilla kostnader.
Även om sökanden inte enligt denna bestämmelse har rätt till ett schablonbelopp ska hans yrkande anses syfta till att parlamentet
ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Yrkandet ska följaktligen inte avvisas.
Enligt artikel 87.2 första stycket i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om
detta har yrkats.
Enligt artikel 87.6 i rättegångsreglerna ska tribunalen i mål där det inte finns anledning att döma i saken besluta om kostnader
enligt vad den finner skäligt.
Mot bakgrund av omständigheterna i förevarande fall beslutar tribunalen att parlamentet ska bära sin rättegångskostnad och
ersätta två tredjedelar av sökandens rättegångskostnad, inbegripet kostnaderna för det interimistiska förfarandet.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tredje avdelningen)
följande:
1)
Det finns inte längre anledning att pröva yrkandet om ogiltigförklaring.
2)
Yrkandet om skadestånd ogillas.
3)
Europaparlamentet ska bära sin rättegångskostnad och ersätta två tredjedelar av Bruno Gollnischs rättegångskostnad, inbegripet
kostnaderna för det interimistiska förfarandet.
4)
Bruno Gollnisch ska bära en tredjedel av sin rättegångskostnad, inbegripet kostnaderna för det interimistiska förfarandet.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 19 mars 2010.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.