CELEX: 62004CJ0300
Európsky parlament
Voľby
Právo voliť
Podmienky bydliska v Holandsku pre holandských občanov Aruby
Občianstvo únie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 17 ES, 19 ods. 2 ES, článkov 189 ES, 190 ES a 299 ods. 3 ES.
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi M. G. Emanom a O. B. Sevingerom (ďalej len „odvolatelia vo veci samej“), obaja
holandskej štátnej príslušnosti s bydliskom v Oranjestad (Aruba), a College van burgemeester en wethouders van Den Haag (Holandsko),
ktorý zamietol ich žiadosť o zápis do zoznamu voličov pre voľby členov Európskeho parlamentu, ktoré sa konali 10. júna 2004.

Právny rámec

Medzinárodné právo
Článok 3 protokolu č. 1 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísanému v Ríme 4. novembra 1950
(ďalej len „protokol č. 1 k EDĽP“) znie takto:
„Vysoké zmluvné strany sa zaväzujú konať v primeraných intervaloch slobodné voľby s tajným hlasovaním za podmienok, ktoré
zabezpečia slobodné vyjadrenie názorov ľudu pri voľbe zákonodarného zboru.“

Právo Spoločenstva
Podľa článku 17 ES:
„1.      Týmto sa ustanovuje občianstvo únie. Občanom únie je každá osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu. Občianstvo
únie nenahrádza, ale dopĺňa štátnu príslušnosť jednotlivca.
2.      Občania únie používajú práva poskytované touto zmluvou a vzťahujú sa na nich povinnosti, ktoré im táto zmluva ukladá.“
Článok 19 ods. 2 ES stanovuje:
„Bez toho, aby bol dotknutý článok 190 ods. 4 a pravidlá prijaté na jeho vykonanie, každý občan únie s bydliskom v členskom
štáte, ktorého nie je štátnym príslušníkom, má právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu v členskom štáte,
v ktorom má bydlisko, za tých istých podmienok ako štátny príslušník tohto štátu.…“
V súlade s týmito ustanovenia prijala Rada Európskej únie smernicu 93/109/ES zo 6. decembra 1993, ktorou sa stanovujú podrobnosti
uplatňovania volebného práva a práva byť volený do Európskeho parlamentu pre občanov Únie s bydliskom v členskom štáte, ktorého
nie sú štátnymi príslušníkmi (Ú. v ES L 329, s. 34; Mim. vyd. 20/001, s. 7). Článok 3 prvý odsek tejto smernice znie:
„Akákoľvek osoba, ktorá v určený deň:
a)      je občanom únie v zmysle druhého pododseku článku 8 ods. 1 zmluvy;
b)      nie je štátnym príslušníkom členského štátu bydliska, ale v každom prípade spĺňa tie isté podmienky vzhľadom na právo voliť
a byť volený tak, ako ukladá tento štát právnymi predpismi svojim vlastným štátnym príslušníkom;
má právo voliť a byť volená do Európskeho parlamentu v členskom štáte bydliska, pokiaľ tohto práva nebola zbavená podľa článkov
6 a 7.“
Článok 5 smernice 93/109 znie:
„Ak na to, aby mohli voliť alebo kandidovať vo voľbách, musia štátni príslušníci členského štátu bydliska mať bydlisko na
volebnom území daného štátu určité minimálne časové obdobie, voliči spoločenstva a štátni príslušníci spoločenstva oprávnení
kandidovať vo voľbách sa budú považovať za takých, ktorí splnili túto podmienku, ak počas rovnakého časového obdobia mali
bydlisko v iných členských štátoch. Toto ustanovenie platí bez toho, že by sa dotýkalo akýchkoľvek osobitných podmienok ohľadom
dĺžky bydliska v danom volebnom obvode alebo danej lokalite.“
Článok 189 prvý odsek ES znie:
„Európsky parlament sa skladá zo zástupcov ľudu štátov, ktoré sú členmi spoločenstva a vykonáva právomoci, ktorými ho poveruje
táto zmluva.“
Článok 190 ES znie takto:
„1.      Poslanci zastupujúci v Európskom parlamente ľud členských štátov združených v spoločenstve sú volení v priamych a všeobecných
voľbách.
…
4.      Európsky parlament vypracuje návrhy na priame a všeobecné voľby konané jednotným postupom vo všetkých členských štátoch alebo
v súlade so zásadami spoločnými pre všetky členské štáty.
Rada so súhlasom Európskeho parlamentu vyjadreným väčšinou hlasov svojich poslancov jednomyseľne prijme zodpovedajúce pravidlá
a odporučí členským štátom prijať ich v súlade s príslušnými vnútroštátnymi ústavnými predpismi.
…“
Článok 8 Aktu o priamych a všeobecných voľbách poslancov Európskeho parlamentu, pripojený k rozhodnutiu Rady 76/787/ESUO,
EHS, Euratom z 20. septembra 1976 (Ú. v. ES L 278, s. 1) zmenený a doplnený rozhodnutím Rady 2002/772/ES, Euratom z 25. júna
2002 a 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 283, s. 1; Mim. vyd. 01/047, s. 137) (ďalej len „akt z roku 1976“), znie:
„S výhradou ustanovení tohto aktu sa volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi.
Týmito vnútroštátnymi predpismi, ktoré môžu v prípade potreby zohľadniť osobitú situáciu v členských štátoch, nesmie byť dotknutá
podstata pomerného volebného systému.“
Článok 12 uvedeného aktu znie takto:
„Európsky parlament overuje mandáty svojich členov. Na tento účel prihliada na výsledky úradne vyhlásené členskými štátmi
a rozhoduje všetky spory, ktoré vznikajú na základe tohto aktu a ktoré nevznikajú na základe ustanovení vnútroštátnych predpisov,
na ktoré tento akt odkazuje.“
Podľa článku 299 ES:
„1.      Táto zmluva sa vzťahuje na… Holandské kráľovstvo…
2.      Ustanovenia tejto zmluvy sa vzťahujú na francúzske zámorské departementy, Azory, Madeiru a Kanárske ostrovy.
…
3.      Na zámorské krajiny a územia uvedené v zozname v prílohe II tejto zmluvy sa vzťahujú osobitné dojednania pre pridruženie stanovené
v časti IV tejto zmluvy.
…“
Aruba a Holandské Antily sú uvedené na zozname v prílohe II Zmluvy ES s názvom „Zámorské krajiny a územia, na ktoré sa vzťahujú
ustanovenia časti IV zmluvy“.

Vnútroštátne právo
Článok B 1 holandského volebného zákona (Nederlandse Kieswet) v súvislosti s voľbou poslancov poslaneckej snemovne Holandského
parlamentu (Tweede Kamer der Staten-Generaal) uvádza:
„Poslanci Tweede Kamer der Staten-Generaal sú volení osobami, ktoré sú v deň predloženia kandidatúr holandskými štátnymi príslušníkmi
a ktoré v deň konania volieb dosiahli vek 18 rokov, s výnimkou tých osôb, ktoré majú v deň predloženia kandidatúr skutočné
bydlisko v Holandských Antilách alebo na Arube.
2.      Táto výnimka sa nevzťahuje na:
a)      holandského štátneho príslušníka, ktorý mal v Holandsku bydlisko aspoň 10 rokov;
b)      holandského štátneho príslušníka, ktorý pracuje v oblasti holandskej verejnej služby v Holandských Antilách alebo na Arube,
ako aj na jeho manžela alebo manželku, partnera alebo spoločníka a ich zaregistrované deti pod podmienkou, že s ním žijú v spoločnej
domácnosti.“
Článok Y 3 uvedeného zákona v súvislosti s voľbami členov Európskeho parlamentu uvádza:
„Právo voliť majú:
a)      osoby, ktoré majú právo voliť vo voľbách poslancov Tweede Kamer der Staten-Generaal;
b)      osoby, ktoré nie sú holandskými štátnymi príslušníkmi, ale sú štátnymi príslušníkmi iného členského štátu Európskej únie,
pod podmienkou, že:
1°      v deň predloženia kandidatúr majú svoje skutočné bydlisko v Holandsku,
2°      v deň predloženia kandidatúr dosiahli vek 18 rokov, a
3°      neboli pozbavené práva voliť v Holandsku ani v inom členskom štáte, ktorého sú štátnymi príslušníkmi.“

Prejudiciálne otázky
V rámci sporu prejednávaného pred vnútroštátnym súdom napádajú odvolatelia vo veci samej zamietnutie zápisu do zoznamu voličov
pre voľbu poslancov Európskeho parlamentu, ku ktorému došlo z dôvodu, že majú bydlisko na Arube. Tvrdia, že v súlade s článkom
17 ods. 1 ES sú občanmi Európskej únie. Uvádzajú, že na základe článku 19 ods. 2 ES, ktorý sa vykladá v súvislosti s článkom
3 protokolu č. 1 k EDĽP, sa im priznáva právo voliť vo voľbách do Európskeho parlamentu, aj keď majú bydlisko na území, ktorého
názov sa nachádza na zozname zámorských krajín a území (ďalej len „ZKÚ“) uvedených v prílohe II Zmluvy.
Vnútroštátny súd priznáva, že keďže sa voľby poslancov Európskeho parlamentu už konali, je príliš neskoro na to, aby mohlo
byť na základe rozhodnutia o zrušení zamietnutia zápisu odvolateľov vo veci samej do zoznamu voličov dotknutým osobám umožnené
zúčastniť sa týchto volieb. Vnútroštátny súd však nevylučuje, že dotknutým osobám musí byť na základe práva Spoločenstva poskytnutá
náprava („rechtsherstel“).
Vzhľadom na tieto okolnosti Raad van State rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Uplatňuje sa druhá časť Zmluvy na osoby, ktoré majú štátnu príslušnosť členského štátu a ktoré majú bydlisko alebo trvalý
pobyt na území patriacom medzi ZKÚ, uvedeným v článku 299 ods. 3 ES, a ktoré s týmto členským štátom udržujú osobitné vzťahy?
2.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, môžu členské štáty v súvislosti s článkom 17 ods. 1 druhou vetou ES udeliť štátnu
príslušnosť osobám, ktoré majú bydlisko alebo trvalý pobyt v ZKÚ uvedeným v článku 299 ods. 3 ES?
3.      Má sa článok 19 ods. 2 ES v súvislosti s článkami 189 ES a 190 ods. 1 ES vykladať v tom zmysle, že – bez ohľadu na výnimky
vo vnútroštátnych právnych poriadkoch, ktoré nie sú nezvyčajné a ktoré sa týkajú najmä zániku práva voliť vzhľadom na trestnoprávne
odsúdenie alebo nespôsobilosť na právne úkony – z toho, že občan Únie má bydlisko alebo trvalý pobyt v ZKÚ, mu jednoducho
a bez výhrad vyplýva právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu?
4.      Odporuje ustanoveniam článku 17 ES v spojení s ustanoveniami článku 19 ods. 2 ES, posudzovaným v súvislosti s článkom 3 prvým
odsekom protokolu [č. 1 k EDĽP] tak, ako ho vykladá Európsky súd pre ľudské práva, to, aby osoby, ktoré nie sú občanmi Únie,
mali aktívne a pasívne volebné právo vo voľbách do Európskeho parlamentu?
5.      Stanovuje právo Spoločenstva požiadavky týkajúce sa povahy nápravy [rechtsherstel], ktorá sa má poskytnúť, ak sa vnútroštátny
súd domnieva – berúc do úvahy najmä odpovede Súdneho dvora na otázky uvedené vyššie – že tým, že v súvislosti s voľbami konanými
10. júna 2004 neboli zapísané osoby, ktoré majú bydlisko alebo trvalý pobyt v Holandských Antilách a na Arube a ktoré majú
holandskú štátnu príslušnosť, došlo k porušeniu ich práv?“

Konanie pred Súdnym dvorom
Samostatným listom z 13. júla 2004, ako aj listom z 22. februára 2005 Raad van State Súdnemu dvoru navrhol, aby prejudiciálne
konanie prebehlo v skrátenom konaní podľa článku 104 a prvého odseku rokovacieho poriadku. Tieto návrhy boli zamietnuté uzneseniami
predsedu Súdneho dvora z 23. augusta 2004 a 18. marca 2005.

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa Raad van State pýta, či sa druhá časť Zmluvy týkajúca sa občianstva Únie uplatňuje na osoby, ktoré
majú štátnu príslušnosť členského štátu a ktoré majú bydlisko alebo trvalý pobyt na území patriacom medzi ZKÚ, uvedeným v článku
299 ods. 3 ES.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Účastníci konania vo veci samej, ako aj vláda Spojeného kráľovstva a Komisia Európskych spoločenstiev tvrdia, že druhá časť
Zmluvy sa uplatňuje na osoby, ktoré majú štátnu príslušnosť členského štátu a ktoré majú bydlisko alebo trvalý pobyt na území
patriacom medzi ZKÚ. Uvádzajú, že článok 17 ods. 2 ES podmieňuje občianstvo Únie a využívanie práv priznaných Zmluvou iba
štátnou príslušnosťou členského štátu. Vzhľadom na to nie je dôležité, či má štátny príslušník členského štátu bydlisko alebo
trvalý pobyt v tretej krajine alebo v ZKÚ.
Holandská vláda na úvod tvrdí, že v súlade so Statuut van het Koninkrijk der Nederlanden de 1954 (ďalej len „Statuut“), sa
Holandské kráľovstvo skladá z troch krajín, a to z Holandska, Holandských Antíl a Aruby. Článok 41 Statuut uvádza, že tieto
tri krajiny „spravujú svoje vlastné záležitosti samostatne“. Holandsko má teda svoju vlastnú ústavu a Holanské Antily a Aruba
svoj vlastný Staatsregeling. V Kráľovstve má okrem „záležitostí Kráľovstva“, ktoré sú uvedené v Statuut, každá krajina, ktorá
má vlastný parlament a správne orgány, vlastné legislatívne právomoci.
Štátna príslušnosť patrí medzi „záležitosti Kráľovstva“ a je upravená v zákone Kráľovstva o holandskej štátnej príslušnosti
(Rijkswet op het Nederlanderschap). Ide o „jednotnú štátnu príslušnosť“, to znamená bez rozdielu, či ide o obyvateľa Aruby
alebo obyvateľa Holandska, ktorý sa nachádza mimo Kráľovstva.
Vonkajšie vzťahy patria takisto medzi „záležitosti Kráľovstva“. Medzinárodnú právnu subjektivitu má iba Holandské kráľovstvo.
V každom prípade, pokiaľ ide o medzinárodné dohody, Kráľovstvo je oprávnené uzatvárať zmluvy za každú krajinu osobitne. V praxi
sa to prejavuje tak, že existujú odkazy na „Holandské kráľovstvo (za Holandsko)“, „Holandské kráľovstvo (za Holandské Antily)“
alebo „Holandské kráľovstvo (za Arubu)“. Z toho vyplýva, že z právneho hľadiska zmluva zaväzuje iba predmetnú krajinu. Holandská
vláda v tejto súvislosti uvádza, že Zmluva EHS vo svojom pôvodnom znení bola ratifikovaná výlučne za európske územie Kráľovstva
a Novú Guineu, to znamená s uvedením „za Holandské kráľovstvo (za Holandsko a Novú Guineu)“. Holandská vláda okrem toho predložila
ratifikačnú listinu Zmluvy o Európskej únii, ktorú kráľovná schválila „za Holandské kráľovstvo (za Holandsko)“.
Podľa holandskej vlády musí byť územná pôsobnosť Zmluvy ES, najmä jej druhá časť, vymedzená v súlade s článkom 299 ES, ale
takisto s ohľadom na ratifikačné nástroje Zmluvy. Z preskúmania týchto nástrojov teda vyplýva, že pôvodná Zmluva, ako aj Zmluva
a Európskej únii, neboli ratifikované za Arubu. Zmluva ES sa teda na územie tejto krajiny neuplatňuje, okrem osobitného režimu
pridruženia, ktorý je stanovený v jej štvrtej časti.
Z toho, že Holandské kráľovstvo zriadilo jednotnú štátnu príslušnosť, nevyplývajú v tejto súvislosti žiadne účinky. Holandský
štátny príslušník Aruby alebo Holandských Antíl síce má holandskú štátnu príslušnosť, a v dôsledku toho je občanom Únie, to
však neznamená, že má takisto po celý čas všetky práva spojené s občianstvom Únie. Ak sa dotknutá osoba nachádza na území
Aruby alebo Holandských Antíl, na základe Zmluvy pre ňu nevznikajú v súvislosti s jej postavením žiadne účinky. Ak by však
dotknutá osoba opustila územie Aruby alebo Holandských Antíl, mohla by si nárokovať práva spojené s občianstvom Únie.
Odpoveď Súdneho dvora
Článok 17 ods. 1 druhá veta ES stanovuje, že „občanom únie je každá osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu“. V tejto
súvislosti je irelevantné, či má štátny príslušník členského štátu bydlisko alebo trvalý pobyt na území patriacom medzi ZKÚ,
uvedeným v článku 299 ods. 3 ES.
Okrem toho, článok 17 ods. 2 ES stanovuje, že občania Únie požívajú práva poskytované Zmluvou a vzťahujú sa na nich povinnosti,
ktoré im táto Zmluva ukladá.
Z toho vyplýva, že na prvú otázku je potrebné odpovedať tak, že osoby, ktoré sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a ktoré
majú bydlisko alebo trvalý pobyt na území patriacom medzi ZKÚ, uvedeným v článku 299 ods. 3 ES, sa môžu dovolávať práv, ktoré
sú občanom Únie priznané v druhej časti Zmluvy.

O druhej otázke
Táto otázka, ktorá sa týka práva členských štátov, vzhľadom na článok 17 ods. 1 druhú vetu ES, udeliť štátnu príslušnosť osobám,
ktoré majú trvalý pobyt alebo bydlisko v ZKÚ uvedeným v článku 299 ods. 3 ES, bola položená pre prípad, že by Súdny dvor dospel
k záveru, že druhá časť Zmluvy sa neuplatňuje na osobu, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu, ak má táto osoba bydlisko
alebo trvalý pobyt na území, ktoré patrí medzi ZKÚ.
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku teda nie je opodstatnené odpovedať na druhú otázku.

O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa Raad van State pýta, či sa má článok 19 ods. 2 ES vzhľadom na články 189 ES a 190 ods. 1 ES vykladať
v tom zmysle, že občan Únie, ktorý má bydlisko alebo trvalý pobyt v ZKÚ, má právo voliť a byť volený do Európskeho parlamentu.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Odvolatelia vo veci samej tvrdia, že hoci Aruba patrí v zmysle Zmluvy medzi ZKÚ, podlieha právnym predpisom, týkajúcim sa
záležitostí Kráľovstva, pričom medzi tieto záležitostí patrí aj obrana a vonkajšie vzťahy, a tieto právne predpisy sú ovplyvňované
právom Spoločenstva. Vnútroštátne právne predpisy sú takisto ovplyvňované právnou úpravou Spoločenstva, čo odôvodňuje, že
holandskí štátni príslušníci Aruby môžu voliť poslancov Európskeho parlamentu v súlade s článkom 3 protokolu č. 1 k EDĽP.
Odvolatelia vo veci samej takisto poukazujú na diskrimináciu, ktorej obeťami sú holandskí štátni príslušníci Aruby a Holandských
Antíl. Ako príklad uvádzajú, že holandský štátny príslušník má alebo nemá právo voliť podľa toho, či má bydlisko vo francúzskej
alebo holandskej časti ostrova Saint-Martin.
Holandská vláda uvádza, že právo voliť nie je záležitosťou Kráľovstva, ale že patrí do právomoci krajiny v zmysle Statuut.
Článok 46 Statuut v tejto súvislosti uvádza, že zastupiteľské zbory krajiny volia holandskí štátni príslušníci, ktorí majú
pobyt v predmetnej krajine. Odsek 2 tohto článku ponecháva krajine možnosť priznať právo voliť holandským štátnym príslušníkom,
ktorí nemajú bydlisko v predmetnej krajine. V prípade holandského zákona o voľbách bola táto posledná uvedená možnosť v obmedzenom
zmysle využitá tak, že právo voliť bolo priznané tým holandským štátnym príslušníkom majúcim bydlisko na Arube a v Holandských
Antilách, ktorí bývali v Holandsku viac ako 10 rokov.
Holandská vláda, francúzska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia sa domnievajú, že na základe práva Spoločenstva
sa nepožaduje, aby bolo právo voliť priznané štátnym príslušníkom členských štátov, ktorí nemajú bydlisko na území, na ktorom
sa uplatňuje právna úprava Spoločenstva. Štátny príslušník s bydliskom v ZKÚ takéto právo nemôže nadobudnúť na základe článku
19 ods. 2 ES, ktorým sa zabezpečuje iba to, aby mali občania Únie, ktorí majú pobyt v inom členskom štáte, právo voliť za
rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto členského štátu.
Holandská vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia okrem toho pripomínajú, že články 189 ES a 190 ods. 1 ES, ako
aj všeobecné ustanovenia Zmluvy sa s výnimkou výslovného odkazu neuplatňujú v ZKÚ (rozsudky z 12. februára 1992, Leplat, C‑260/90,
Zb. s. I‑643, bod 10, a z 22. novembra 2001, Holandsko/Rada, C‑110/97, Zb. s. I‑8763, bod 49). Domnievajú sa, že vzhľadom
na to, že sa Zmluva na Arube neuplatňuje a že z pridruženia ZKÚ nevyplývajú Európskemu parlamentu žiadne právomoci, sa Európsky
parlament nemôže považovať za „zákonodarný zbor“ v zmysle článku 3 protokolu č. 1 k EDĽP, volieb do ktorého by mali právo
zúčastniť sa osoby, ktoré majú bydlisko v ZKÚ (pozri ESĽP, rozsudok Matthews v. Spojené kráľovstvo z 18. februára 1999,
Zbierka rozsudkov a rozhodnutí
1999-I).
V každom prípade Spoločenstvo vykonávalo právomoc, ktorá mu je zverená na základe článku 190 ods. 4 ES na účely stanovenia
jednotného volebného postupu iba čiastočne. Akt z roku 1976 neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by upresňovalo, kto sú osoby,
ktoré majú právo voliť, takže sa na danú situáciu vzťahujú len samotné vnútroštátne ustanovenia. Tieto ustanovenia môžu upravovať
najmä podmienky bydliska.
Holandská vláda, francúzska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia sa domnievajú, že právu Spoločenstva teda neodporuje
to, aby členské štáty priznávali právo voliť občanom Únie majúcim bydlisko v tretej krajine alebo v ZKÚ. Francúzska vláda
v tejto súvislosti upresňuje, že francúzsky zákon o voľbách poslancov Európskeho parlamentu sa odvoláva na francúzsky volebný
zákonník, ktorý nijako nerozlišuje medzi francúzskymi štátnymi príslušníkmi, ktorí majú bydlisko v metropolitnom Francúzsku,
a ostatnými francúzskymi štátnymi príslušníkmi. Francúzski štátni príslušníci, ktorí majú bydlisko v zámorskom departemente
alebo v ZKÚ, sa zúčastňujú volieb do Európskeho parlamentu za rovnakých podmienok ako francúzski štátni príslušníci, ktorí
majú bydlisko v metropolitnom Francúzsku.
Komisia však pripomína, že členské štáty musia zohľadniť všeobecné zásady práva Spoločenstva. Na základe všeobecnej zásady
rovnosti zaobchádzania by mal vnútroštátny zákonodarca, ktorý rozhoduje o rozšírení práva voliť vo voľbách do Európskeho parlamentu
na tých svojich štátnych príslušníkov, ktorí majú bydlisko v tretej krajine, priznať toto právo voliť aj tým svojim štátnym
príslušníkom, ktorí majú bydlisko v ZKÚ. Mal by tak postupovať a
fortiori
kvôli osobitnému vzťahu, ktorý existuje medzi ZKÚ a Spoločenstvom. V danom prípade, keďže holandský zákonodarca priznáva
právo zúčastniť sa uvedených volieb všetkým holandským štátnym príslušníkom, ktorí nemajú bydlisko na Arube alebo v Holandských
Antilách, bez ohľadu na ich trvalý pobyt, toto právo by sa malo rovnako priznať holandským štátnym príslušníkom Aruby a Holandských
Antíl. V opačnom prípade dochádza na základe právnej úpravy k neodôvodnenej diskriminácii medzi holandskými štátnymi príslušníkmi,
ktorí majú bydlisko napríklad v New Yorku, a tými, ktorí majú bydlisko na Arube.
Odpoveď Súdneho dvora
Je potrebné konštatovať, že ustanovenia Zmluvy neuvádzajú pravidlo, ktoré by výslovným a presným spôsobom definovalo, kto
je osoba, ktorá má právo voliť a byť volená do Európskeho parlamentu.
Článok 190 ods. 4 ES sa vzťahuje na postup týkajúci sa týchto volieb. Podľa tohto ustanovenia sa priame a všeobecné voľby
poslancov Európskeho parlamentu konajú jednotným postupom vo všetkých členských štátoch alebo v súlade so zásadami spoločnými
pre všetky členské štáty.
Akt z roku 1976 vo svojom článku 1 stanovuje, že poslanci Európskeho parlamentu sú volení podľa zásady pomerného zastúpenia
na základe všeobecného, rovného a priameho volebného práva tajným hlasovaním. Podľa článku 8 aktu z roku 1976, s výhradou
ustanovení tohto aktu, sa volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi, ale že tieto vnútroštátne
predpisy, ktoré môžu v prípade potreby zohľadniť osobitosti v členských štátoch, nesmú vplývať na podstatu pomerného volebného
systému.
Ani článok 190 ES, ani akt z roku 1976 však výslovne a presne nestanovujú, kto má právo voliť a byť volený do Európskeho parlamentu.
Z článkov 189 ES a 190 ES, ktoré sa týkajú Európskeho parlamentu a ktoré stanovujú, že Európsky parlament sa skladá zo zástupcov
ľudu členských štátov, nie je v tejto súvislosti možné vyvodiť žiadny jasný záver, keďže pojem „ľud“, ktorý nie je definovaný,
môže mať v jednotlivých členských štátoch a jazykoch Únie rozličné významy.
Z týchto úvah vyplýva, že podľa súčasného stavu práva Spoločenstva patrí vymedzenie osôb, ktoré majú právo voliť a byť volené,
do právomoci každého členského štátu, pričom sa má dodržiavať právo Spoločenstva. Je však potrebné overiť, či tomuto právu
odporuje taká situácia, akou je situácia, o ktorú ide vo veci samej, v ktorej holandský štátny príslušník, ktorý má bydlisko
na Arube, nemá právo voliť a byť volený do Európskeho parlamentu.
Po prvé je potrebné pripomenúť, že na ZKÚ sa vzťahujú osobitné dojednania pre pridruženie stanovené v štvrtej časti Zmluvy
(články 182 ES až 188 ES), takže sa na ne, s výnimkou výslovného odkazu, neuplatňujú všeobecné ustanovenia Zmluvy (pozri rozsudky
Leplat, už citovaný, bod 10, a Holandsko/Rada, už citovaný, bod 49).
Z toho vyplýva, že články 189 ES a 190 ES sa v týchto krajinách a na týchto územiach neuplatňujú a že členské štáty nie sú
povinné v týchto krajinách a na týchto územiach uskutočniť voľby do Európskeho parlamentu.
Článku 3 protokolu č. 1 k EDĽP takýto výklad neodporuje. Keďže sa totiž ustanovenia Zmluvy neuplatňujú v ZKÚ, Európsky parlament
sa v zmysle tohto ustanovenia nemôže považovať za „zákonodarný zbor“ týchto zámorských krajín a území. Na druhej strane sa
obyvateľstvo týchto krajín a území môže v orgánoch vytvorených v rámci pridruženia medzi Spoločenstvom a ZKÚ vyjadrovať prostredníctvom
orgánov, ktoré ho zastupujú.
V tejto súvislosti nie je možné úspešne namietať, že právo Spoločenstva vplýva na právo uplatňované na Arube. Tento vplyv
totiž môže vyplývať z ustanovení práva Spoločenstva, ktoré sa uplatňujú v ZKÚ v rámci pridruženia. Pokiaľ ide o ostatné ustanovenia
tohto práva, ako to uviedol generálny advokát v bode 161 svojich návrhov s odkazom na bod 34 už citovaného rozsudku Matthews/Spojené
kráľovstvo, nepriamy vplyv právnych predpisov nepostačuje na to, aby sa dospelo k záveru, že tieto právne predpisy sa vzťahujú
na obyvateľstvo rovnakým spôsobom ako tie právne predpisy, ktoré prijalo miestne zákonodarné zhromaždenie.
Rovnako nie je možné použiť ako námietku skutočnosť, že iné členské štáty uskutočňujú voľby do Európskeho parlamentu v ZKÚ,
s ktorými majú osobitné vzťahy. V tejto súvislosti totiž vzhľadom na neexistenciu osobitných ustanovení v Zmluve prináleží
členským štátom prijať pravidlá, ktoré sú čo najlepšie prispôsobené ich ústavnému systému.
Po druhé, pokiaľ ide o právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu, ktoré sa konajú v Holandsku, toto právo
vymedzuje holandský volebný zákon a obsahuje rovnaké podmienky ako v prípade volieb poslancov do poslaneckej snemovne Holandského
parlamentu, teda toto právo voliť a byť volený sa nepriznáva najmä holandským štátnym príslušníkom, ktorí majú svoje skutočné
bydlisko v Holandských Antilách alebo na Arube.
Ako to už bolo uvedené v bodoch 41 až 44 tohto rozsudku, ani články 189 ES a 190 ES, ani akt z roku 1976, výslovným a presným
spôsobom neuvádzajú, kto má právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu. Okrem toho ustanovenia druhej časti
Zmluvy týkajúce sa občianstva Únie občanom Únie nepriznávajú nepodmienené právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho
parlamentu.
Článok 19 ods. 2 ES, na ktorý sa odkazuje v prejudiciálnej otázke, sa totiž obmedzuje na uplatnenie zásady zákazu diskriminácie
z dôvodu štátnej príslušnosti vo vzťahu k právu voliť a byť volený tým, že uvádza, že občan Únie, ktorý má bydlisko v členskom
štáte, ktorého nie je štátnym príslušníkom, má právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu v členskom štáte,
v ktorom má bydlisko, za rovnakých podmienok, ako štátny príslušník tohto členského štátu. Článok 3 prvý odsek písm. b) smernice
93/109 v tejto súvislosti uvádza, že právo voliť a byť volený v členskom štáte, v ktorom má občan bydlisko, má každý občan
Únie, ktorý síce nie je štátnym príslušníkom tohto členského štátu, ale inak spĺňa podmienky, ktoré tento členský štát stanovuje
pre právo voliť a byť volený svojim vlastným štátnym príslušníkom. Rovnako článok 5 uvedenej smernice jasne vychádza z predpokladu,
že členský štát môže v súvislosti s právom voliť stanoviť podmienku týkajúcu sa dĺžky bydliska „na volebnom území“. Z tohto
preskúmania článku 19 ods. 2 ES a ustanovení prijatých na jeho vykonanie vyplýva, že toto ustanovenie Zmluvy sa neuplatňuje
na občana Únie, ktorý má bydlisko v ZKÚ a svoje právo voliť zamýšľa vykonať v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom.
Ako to uviedol generálny advokát v bodoch 157 a 158 svojich návrhov, článku 3 protokolu č. 1 k EDĽP neodporuje to, aby zmluvné
štáty na účely obmedzenia okruhu osôb, ktoré majú právo voliť a byť volené, stanovili kritérium bydliska. Pri rozhodovaní
vo veci práva voliť sa Európsky súd pre ľudské práva v tejto súvislosti domnieval, že povinnosť mať bydlisko na vnútroštátnom
území na účely práva voliť je podmienkou, ktorá nie je sama osebe neprimeraná alebo svojvoľná a ktorá je odôvodnená niekoľkými
dôvodmi (ESĽP, rozsudok Melnitchenko v. Ukrajina z 19. októbra 2004,
Zbierka rozsudkov a rozhodnutí
2004‑X, § 56). Okrem toho uznal, že pokiaľ ide o právo byť volený, je možné stanoviť striktnejšie podmienky ako v prípade
práva voliť (rozsudok Melnitchenko v. Ukrajina, už citovaný, § 57).
Vzhľadom na tieto skutočnosti z uvedeného v zásade nevyplýva, že by kritérium spojené s bydliskom bolo neprimerané účelom
určenia, kto má právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu.
Odvolatelia vo veci samej, ako aj Komisia však tvrdia, že holandský volebný zákon porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania tým,
že právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu priznáva všetkým holandským štátnym príslušníkom, ktorí majú
bydlisko v tretej krajine, pričom takéto právo nepriznáva holandským štátnym príslušníkom, ktorí majú bydlisko v Holandských
Antilách alebo na Arube.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že zásada rovnosti zaobchádzania alebo zákazu diskriminácie, ktorá patrí medzi
všeobecné zásady práva Spoločenstva, vyžaduje, aby porovnateľné situácie neboli posudzované rozdielne a rozdielne situácie
neboli posudzované rovnako, ak takéto posudzovanie nie je objektívne odôvodnené (rozsudky zo 6. decembra 2005, ABNA a i.,
C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04, Zb. s. I‑10423, bod 63, a z 10. januára 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, Zb. s. I‑403,
bod 95).
V danom prípade možno považovať za relevantné porovnateľné situácie holandského štátneho príslušníka, ktorý má bydlisko v Holandských
Antilách alebo na Arube a holandského štátneho príslušníka, ktorý má bydlisko v tretej krajine. Tieto osoby majú spoločné
to, že sú holandskými štátnymi príslušníkmi a nemajú bydlisko na území Holandska. Dochádza však medzi nimi k rozdielnemu zaobchádzaniu,
pretože druhý z nich má právo voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu, ktoré sa konajú v Holandsku, zatiaľ
čo prvý z nich takéto právo nemá. Takýto rozdiel v zaobchádzaní musí byť objektívne odôvodnený.
Holandská vláda na pojednávaní upresnila, že cieľom holandského volebného zákona bolo umožniť voliť holandským štátnym príslušníkom,
ktorí majú bydlisko v zahraničí, keďže sa predpokladá, že títo občania stále udržujú s holandskou spoločnosťou vzťahy. Z vysvetlení,
ktoré na pojednávaní predložila uvedená vláda, však rovnako vyplýva, že holandský štátny príslušník, u ktorého by došlo k zmene
bydliska z Aruby do tretej krajiny, by mal právo voliť z rovnakého dôvodu ako holandský štátny príslušník, u ktorého by došlo
k zmene bydliska z Holandska do tretej krajiny, pričom holandský štátny príslušník, ktorý má bydlisko na Arube, by takéto
právo nemal.
V tejto súvislosti spadá cieľ, ktorý sledoval holandský zákonodarca a ktorý spočíva v priznaní práva voliť a byť volený holandským
štátnym príslušníkom, ktorí majú alebo mali vzťahy s Holandskom, do miery voľnej úvahy, ktorú má tento zákonodarca k dispozícii,
pokiaľ ide o konanie volieb. Je však potrebné konštatovať, že holandská vláda dostatočne nepreukázala, že rozdielne zaobchádzanie
medzi holandskými štátnymi príslušníkmi, ktorí majú bydlisko v tretej krajine a tými, ktorí majú bydlisko v Holandských Antilách
alebo na Arube, je objektívne odôvodnené, a teda že nie je porušením zásady rovnosti zaobchádzania.
Vzhľadom na tieto skutočnosti je opodstatnené odpovedať na tretiu otázku tak, že hoci podľa súčasného stavu práva Spoločenstva,
nič nebráni tomu, aby členské štáty, dodržiavajúc právo Spoločenstva, definovali podmienky práva voliť a byť volený vo voľbách
do Európskeho parlamentu odkazom na kritérium bydliska na území, na ktorom sa voľby konajú, zásade rovnosti zaobchádzania
však odporuje to, aby mali vybrané kritériá za následok rozdielne zaobchádzanie medzi štátnymi príslušníkmi, ktorí sa nachádzajú
v porovnateľných situáciách, bez toho, aby bolo takéto rozdielne zaobchádzanie objektívne odôvodnené.

O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa Raad van State pýta, či článkom 17 ES a 19 ods. 2 ES, posudzovaným v súvislosti s článkom 3 protokolu
č. 1 k EDĽP, odporuje to, aby osoby, ktoré nie sú občanmi Únie, mali právo voliť a byť volené vo voľbách do Európskeho parlamentu.
Ako to uviedla holandská vláda a Komisia, je opodstatnené konštatovať, že táto otázka nijako nesúvisí s konaním vo veci samej,
pretože odvolatelia vo veci samej sú občanmi Únie, a teda nie je opodstatnené na uvedenú otázku odpovedať.
V každom prípade Súdny dvor vydal v tento istý deň rozsudok vo veci Španielsko/Spojené kráľovstvo, C‑145/04, ( Zb. s. I‑7917),
ktorý v tejto súvislosti uvádza potrebné upresnenia.

O piatej otázke
Svojou piatou otázkou sa Raad van State pýta, či právo Spoločenstva stanovuje požiadavky týkajúce sa povahy nápravy [rechtsherstel],
ktorá sa má poskytnúť, ak sa vnútroštátny súd domnieva – berúc do úvahy najmä odpovede Súdneho dvora na otázky uvedené vyššie
– že tým, že v súvislosti s voľbami poslancov Európskeho parlamentu konanými 10. júna 2004 neboli zapísané do voličských zoznamov
osoby, ktoré majú trvalý pobyt alebo bydlisko v Holandských Antilách a na Arube a ktoré majú holandskú štátnu príslušnosť,
došlo k porušeniu ich práv.
V tejto súvislosti z článku 12 aktu z roku 1976 vyplýva, že Európsky parlament rozhoduje iba o sporoch týkajúcich sa volieb,
ktoré by mohli prípadne vzniknúť na základe ustanovení tohto aktu, s výnimkou vnútroštátnych ustanovení, na ktoré sa tento
akt odvoláva. Určenie osôb, ktoré majú právo voliť a byť volené vo voľbách do Európskeho parlamentu, patrí do právomoci každého
členského štátu, z čoho vyplýva, že spory týkajúce sa vnútroštátnych ustanovení definujúce takéto osoby sa riadia vnútroštátnym
právom.
V prípade, že neexistuje právna úprava Spoločenstva pre spory týkajúce sa práva voliť a byť volený do Európskeho parlamentu,
je vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby stanovil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie
ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Spoločenstva, pričom, na jednej strane, tieto
podmienky nemôžu byť nevýhodnejšie, než podmienky týkajúce sa práv, ktoré majú pôvod vo vnútroštátnom právnom poriadku (zásada
rovnocennosti) a, na druhej strane, nemôžu prakticky znemožniť alebo výrazne sťažiť výkon práv priznaných právnym poriadkom
Spoločenstva (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudok z 8. novembra 2005, Leffler, C‑443/03, Zb. s. I‑9611, body 49 a 50).
Pokiaľ ide o prípadnú nápravu [rechtsherstel] v prospech osoby, u ktorej došlo z dôvodu vnútroštátneho ustanovenia, ktoré
je v rozpore s právom Spoločenstva, k zamietnutiu zápisu do voličských zoznamov pre voľby poslancov Európskeho parlamentu,
táto náprava sa môže poskytnúť v súlade s podmienkami a postupmi vnútroštátneho práva, pričom tieto podmienky a postupy musia
byť v súlade so zásadami rovnocennosti a efektivity (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. novembra 1983, San Giorgio, 199/82,
Zb. s. 3595). Na účely posúdenia náležitej nápravy sa bude môcť vnútroštátny súd odvolať na spôsoby nápravy stanovené pre
prípad porušenia vnútroštátnych pravidiel v rámci volieb do orgánov členského štátu.
V tomto kontexte je okrem iného opodstatnené pripomenúť, že zásada zodpovednosti členského štátu za škody spôsobené jednotlivcom
porušením práva Spoločenstva, ktoré sa pripisujú tomuto členskému štátu, je súčasťou systému Zmluvy, a členský štát je teda
povinný spôsobenú škodu nahradiť vtedy, ak porušená právna norma zveruje jednotlivcom práva, ak je porušenie dostatočne závažné
a ak medzi povinnosťou, ktorá vyplýva štátu, a škodou, ktorá vznikla poškodeným osobám, existuje priama príčinná súvislosť
(rozsudky z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Zb. s. I‑1029, body 31 a 51, a z 30. septembra
2003, Köbler, C‑224/01, Zb. s. I‑10239, body 30 a 51), bez toho, aby sa vylúčilo, že k vzniku zodpovednosti štátu by mohlo
dôjsť aj za menej obmedzených podmienok na základe vnútroštátneho práva (rozsudok Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný,
bod 66).
S výnimkou práva na náhradu škody, ktoré vyplýva priamo z práva Spoločenstva, v prípade, že sú podmienky uvedené v predchádzajúcom
bode splnené, patrí zodpovednosť za nápravu dôsledkov spôsobenej škody, ktorá štátu vzniká, do rámca vnútroštátneho práva,
pričom podmienky, ktoré stanovujú vnútroštátne predpisy v oblasti náhrady škody, nemôžu byť nevýhodnejšie, než podmienky,
ktoré sa týkajú obdobných sťažností vnútroštátnej povahy, a nemôžu byť určené tak, aby získanie náhrady škody prakticky znemožňovali
alebo výrazne sťažovali (rozsudok Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 67).
Je teda opodstatnené odpovedať na piatu otázku tak, že určenie opatrení, ktoré umožňujú nápravu osobe, ktorá nebola z dôvodu
vnútroštátneho ustanovenia, ktoré je v rozpore s právom Spoločenstva, zapísaná do voličských zoznamov pre voľby poslancov
Európskeho parlamentu, ktoré sa konali 10. júna 2004, a ktorá bola teda z účasti na týchto voľbách vylúčená, je vecou vnútroštátneho
práva. Tieto opatrenia, ktoré môžu zahŕňať náhradu škody spôsobenej porušením práva Spoločenstva pripísaného členskému štátu,
musia byť v súlade so zásadami rovnocennosti a efektivity.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
1.
Osoby, ktoré majú štátnu príslušnosť členského štátu a majú bydlisko alebo trvalý pobyt na území patriacom medzi zámorské
krajiny a územia uvedené v článku 299 ods. 3 ES, sa môžu dovolávať práv, ktoré sa občanom Únie priznávajú v druhej časti Zmluvy ES.
2.
Hoci podľa súčasného stavu práva Spoločenstva nič nebráni tomu, aby členské štáty, dodržiavajúc právo Spoločenstva, definovali
podmienky práva voliť a byť volený vo voľbách do Európskeho parlamentu odkazom na kritérium bydliska na území, na ktorom sa
voľby konajú, zásade rovnosti zaobchádzania však odporuje to, aby mali vybrané kritériá za následok rozdielne zaobchádzanie
medzi štátnymi príslušníkmi, ktorí sa nachádzajú v porovnateľných situáciách, bez toho, aby bolo takéto rozdielne zaobchádzanie
objektívne odôvodnené.
3.
Určenie opatrení, ktoré umožňujú nápravu [rechtsherstel] osobe, ktorá nebola z dôvodu vnútroštátneho ustanovenia, ktoré je
v rozpore s právom Spoločenstva, zapísaná do voličských zoznamov pre voľby poslancov Európskeho parlamentu, ktoré sa konali
10. júna 2004, a ktorá bola teda z účasti na týchto voľbách vylúčená, je vecou vnútroštátneho práva každého členského štátu.
Tieto opatrenia, ktoré môžu zahŕňať náhradu škody spôsobenej porušením práva Spoločenstva pripísaného členskému štátu, musia
byť v súlade so zásadami rovnocennosti a efektivity.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.