CELEX: 62005CJ0020
Direktiva 98/34/ES
Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov
Obveznost sporočanja osnutkov tehničnih predpisov
Nacionalni zakon, ki predpisuje označitev zgoščenk, ki se tržijo, z razlikovalnim znakom nacionalnega organa, pristojnega za zaščito avtorskih pravic
Pojem ‚tehnični predpis

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3 ES in od 23 ES do 27 ES Direktive 98/34/ES Evropskega
parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in
tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe (UL L 204, str. 37), kot je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega
parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998 (UL L 217, str. 18, v nadaljevanju: Direktiva 98/34), Direktive Sveta 92/100/EGS
z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju
intelektualne lastnine (UL L 346, str. 61) ter Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju
nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL L 167, str. 10).
Predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, ki je bil v Italiji uveden proti K. J. W. Schwibbertu zaradi posedovanja
zgoščenk (v nadaljevanju: CD-plošče) brez razlikovalnega znaka nacionalnega organa, pristojnega za zaščito avtorskih pravic.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Direktiva Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 (UL L 109, str. 8) je v pravo Skupnosti uvedla postopek za zbiranje informacij
o tehničnih standardih in tehničnih predpisih.
V členu 12 Direktive 83/189 je določeno:
„1. Države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za uskladitev s to direktivo, v 12 mesecih od notifikacije in o tem takoj obvestijo
Komisijo.
2. Države članice zagotovijo, da se besedila glavnih določb nacionalne zakonodaje, sprejetih na področju, ki ga ureja ta direktiva,
sporočijo Komisiji.“
Direktiva 83/189 je bila večkrat bistveno spremenjena. Kodificirana je bila z Direktivo 98/34.
Člen 1 Direktive 98/34 določa:
„V tej direktivi naslednji izrazi pomenijo:
1) ‚proizvod‘ je kateri koli industrijsko izdelan proizvod in kateri koli kmetijski proizvod, vključno z ribjimi proizvodi;
[…]
3) ‚tehnična specifikacija‘ je v dokumentu vsebovana specifikacija, ki določa zahtevane lastnosti proizvoda, kakor so stopnja
kakovosti, zmogljivost, varnost ali mere, vključno z zahtevami v zvezi s proizvodom glede imena, pod katerim se prodaja, izrazoslovjem,
simboli, preskušanjem in preskusnimi postopki, embalažo, označevanjem ali etiketiranjem in postopki za ugotavljanje skladnosti.
4) ‚druge zahteve‘ je zahteva za proizvode, ki ni tehnična specifikacija in ki se nanaša na proizvod zaradi varovanja zlasti
potrošnikov ali okolja ter vpliva na njegov življenjski cikel, potem ko je bil dan v promet, kakor so pogoji uporabe, predelave,
vnovične uporabe ali odlaganja, kadar lahko taki pogoji znatno vplivajo na sestavo ali značilnost proizvoda ali na njegovo
trženje;
[…]
11) ‚tehnični predpis‘ so tehnične specifikacije ali druge zahteve ali predpisi o storitvah, skupaj z ustreznimi upravnimi
določbami, katerih upoštevanje je formalno in dejansko obvezno pri trženju, zagotavljanju storitve, ustanovitvi dobavitelja
storitve ali uporabi v državi članici ali na njenem večjem delu, pa tudi zakoni in drugi predpisi držav članic, razen tistih,
ki so določeni v členu 10 in prepovedujejo proizvodnjo, uvoz, trženje ali uporabo izdelka ali ki prepovedujejo opravljanje
ali uporabo storitve ali ustanovitev dobavitelja storitve.
[…]“
Člena 8 in 9 Direktive 98/34 nalagata državam članicam, prvič, da Komisiji Evropskih skupnosti sporočijo vsak osnutek tehničnega
predpisa s področja uporabe te direktive, razen kadar gre le za prenos celotnega besedila mednarodnega ali evropskega standarda,
ko zadostujejo podatki v zvezi z ustreznim standardom, in, drugič, da preložijo sprejetje osnutka tehničnega predpisa za več
mesecev, zato da lahko Komisija preveri, ali so združljivi s pravom Skupnosti, zlasti s prostim pretokom blaga, ali da lahko
na zadevnem področju predlaga direktivo, uredbo ali odločbo.
Namen Direktive 92/100 je usklajevanje pravnega varstva za avtorskopravno varovana dela in predmete varstva sorodnih pravic.
Avtorjem in izvajalcem želi zagotoviti primeren dohodek. V ta namen Direktiva 92/100 določa, da države članice predvidijo
pravico do dovoljenja ali prepovedi dajanja v najem in posojanja izvirnikov, primerkov avtorskopravno varovanih del in drugih
predmetov, kot so določeni v členu 2(1) te direktive. V poglavju II Direktive 92/100 v zvezi s pravicami, sorodnimi avtorski,
člen 9 določa, da države članice predvidijo izključno pravico do dajanja na voljo javnosti, s prodajo ali kako drugače, predmetov,
naštetih v tem členu.

Nacionalna ureditev
V skladu z zakonom št. 633 z dne 22. aprila 1941 na področju avtorske pravice (GURI št. 166 z dne 16. julija 1941, v nadaljevanju:
zakon iz leta 1941) je obvezno označevanje z razlikovalnim znakom vseh nosilcev varovanih del sredstvo za preverjanje pristnosti
in garancije, ki omogoča, da se legalne proizvode loči od piratskih proizvodov. Società Italiana degli Autori ed Editori (italijansko
združenje avtorjev in izdajateljev),
ad hoc
javni organ, je pristojen za varovanje, posredovanje in odobritev. Razlikovalni znak, ki ga je predpisal zakon, vsebuje začetnice
„SIAE“.
Z zakonom št. 121/87 z dne 27. marca 1987 (GURI št. 73 z dne 28. marca 1987) se je razširila obveznost označevanja z razlikovalnim
znakom „SIAE“ na druge nosilce duhovnih storitev.
V okviru prenosa Direktive 92/100 je italijanski zakonodajalec na podlagi zakonske uredbe št. 685 z dne 16. novembra 1994
(GURI št. 293 z dne 16. decembra 1994), ki je razveljavila zakon št. 121/87, v zakon iz leta 1941 uvedel člen 171b(1)(c),
ki predpisuje posebne kazenske sankcije in pravi:
„1.      Z zaporno kaznijo od treh mesecev do treh let in globo v višini od 500.000 ITL do 6.000.000 ITL se kaznuje tisti, ki:
[...]
c)      prodaja ali najema videokasete, avdiokasete ali kakršne koli druge nosilce, ki vsebujejo zvočne ali videozapise filmskih ali
avdiovizualnih del ali vrste zaporednih slik v gibanju, brez oznake Italijanskega združenja avtorjev in izdajateljev (SIAE),
predpisane s tem zakonom in izvedbeno uredbo.
[…]“

Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Procura della Repubblica presso il Tribunale civile e penale di Forlì (državno tožilstvo pri Civilnem in kazenskem sodišču
v Forlìju) je 12. februarja 2000 uvedlo preiskovalni postopek proti K. J. W. Schwibbertu, prebivalcu Italije, ki je pravni
zastopnik družbe K.J.W.S. Srl, in potrdilo, da je 9. in 10. februarja 2000 v skladiščih navedene družbe posedoval določeno
število CD-plošč z reprodukcijami del slikarjev Giorgia De Chirica in Maria Schifana za prodajo. Te CD-plošče, ki so bile
v Nemčijo uvožene za račun drugih družb za prodajo na kulturnih prireditvah, niso bile označene z razlikovalnim znakom „SIAE“.
Med preiskavami, ki so jih 9. in 10. februarja 2000 izvedli člani Guardia di Finanza – Comando Tenenza di Cesena (carinska
policija – glavni urad v Ceseni), je bil v skladu z zakonikom o kazenskem postopku sestavljen zapisnik o zasegu navedenih
CD-plošč, v katerem je bilo navedeno, da se po prvih preiskavah zdi, da je blago ponarejeno.
Procura della Repubblica presso il Tribunale civile e penale di Forlì je 23. maja 2001 pri K. J. W. Schwibbertu opravilo preiskavo
zaradi kaznivega dejanja iz člena 171b(1)(c) zakona iz leta 1941 in zoper njega pred navedenim sodiščem vložilo obtožnico.
Obravnava pred Tribunale di Forlì civile e penale je bila 14. decembra 2004. Predložitveno sodišče je v zapisniku obravnave
poudarilo, da se K. J. W. Schwibbertu ne očita zloraba pri reprodukciji del, ker je imel potrebna dovoljenja, ampak le dejstvo,
da CD-plošče niso imele razlikovalnega znaka „SIAE“.
Odvetnik K. J. W. Schwibberta je na tej obravnavi navedeno sodišče pozval, naj Sodišču postavi vprašanje za predhodno odločanje.
Tribunale civile e penale di Forlì je predlogu ugodilo, vendar je predložitveni odločbi zgolj priložilo vlogo tega odvetnika
in ni samo formuliralo natančnih vprašanj.
Sodišče je 17. julija 2006 v skladu s členom 104(5) Poslovnika od predložitvenega sodišča zahtevalo pojasnila. Njegov odgovor
je na Sodišče prispel 31. oktobra 2006.
Iz tega odgovora izhaja, da je vprašanje, ki ga je oblikovalo Tribunale civile e penale di Forlì, takšno:
„Ali so nacionalne določbe glede oznake SIAE v skladu s členi 3 ES in od 23 ES do 27 ES, členi 1, 8, 10 in 11 Direktive 98/34
in z direktivama 92/100 in 2001/29?“

Vprašanje za predhodno odločanje

Dopustnost
Italijanska vlada v pisnih stališčih in na obravnavi navaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe treba razglasiti
za nedopustnega. Po njenem mnenju ta predlog namreč ne vsebuje podatkov, ki jih Sodišče potrebuje, da lahko koristno odgovori
na postavljeno vprašanje. V zvezi s tem italijanska vlada zatrjuje, da v navedenem predlogu, v nasprotju z zahtevami člena
20 Statuta Sodišča, niso natančno navedeni razlogi, zakaj je nujna razlaga pravil prava Skupnosti, in iz njega niso jasno
razvidne nacionalne določbe, ki se dejansko uporabljajo v sporu o glavni stvari. V nobenem primeru naj ne bi bil pomemben
za rešitev tega spora.
Komisija v pisnih stališčih zatrjuje, da je vprašanje za predhodno odločanje v delu, ki se nanaša na razlago členov 3 ES in
od 23 ES do 27 ES ter Direktive 92/100, treba razglasiti za nedopustno, ker predložitvena odločba ne vsebuje dovolj podatkov.
Poleg tega je treba poudariti, da morajo podatki, ki so navedeni v predložitvenih odločbah, omogočiti ne samo Sodišču, da
posreduje koristne odgovore, ampak tudi vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam, da predstavijo svoja stališča
v skladu s členom 20 Statuta Sodišča (sklep z dne 2. marca 1999 v zadevi Colonia Versicherung in drugi, C-422/98, Recueil,
str. I‑1279, točka 5). Sodišče je zavezano zagotoviti varovanje te možnosti, pri čemer upošteva, da se na podlagi omenjene
določbe zadevnim strankam vročijo le predložitvene odločbe (sodba z dne 1. aprila 1982 v zadevi Holdijk in drugi, od 141/81
do 143/81, Recueil, str. 1299, točka 6; sklep z dne 13. marca 1996 v zadevi de Fomento e Exterior, C-326/95, Recueil, str. I-1385,
točka 7, in sodba z dne 13. aprila 2000 v zadevi Lehtonen in Castors Braine, C-176/96, Recueil, str. I‑2681, točka 23). Zato
je v skladu s sodno prakso Sodišča nujno, da nacionalno sodišče vsaj minimalno obrazloži razloge, zakaj je izbralo določbe
Skupnosti, katerih razlago predlaga, ter povezavo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja
v sporu o glavni stvari (glej zlasti sklep z dne 28. junija 2000 v zadevi Laguillaumie, C-116/00, Recueil, str. I‑4979, točka
16, in sodbo z dne 5. decembra 2006 v zadevi Cipolla in drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 38).
Kot to izhaja iz točke 17 te sodbe, je v obravnavanem primeru predložitveno sodišče na zahtevo Sodišča posredovalo pojasnila
glede dejanskega stanja spora o glavni stvari ter glede okvira nacionalnega prava in prava Skupnosti. Še več, Società Italiana
degli Autori ed Editori, italijanska vlada in Komisija so menile, da je bilo na podlagi podatkov, ki jih je posredovalo to
sodišče, stališča mogoče predložiti Sodišču.
Stališča zainteresiranih strank o Direktivi 98/34 se ločijo glede vprašanja, ali obveznost označitve z razlikovalnim znakom
„SIAE“ velja za CD-plošče, ki so sporne v postopku v glavni stvari, in v tem primeru, kdaj je bila ta obveznost razširjena
na navedene nosilce, namreč pred ali po tem, ko je bila obveznost sporočanja osnutkov tehničnih predpisov uvedena v pravo
Skupnosti. V obravnavani zadevi ni sporno, da je bil kazenski postopek proti K. J. W. Schwibbertu uveden zaradi neoznačevanja
z navedenim znakom „SIAE“. Vendar določitev trenutka, ko je bila obveznost označitve dejansko uvedena v italijansko pravo,
spada v razlago nacionalnega prava, za katero Sodišče ni pristojno. V nobenem primeru pa negotovost o tem vidiku ne more privesti
do tega, da bi odgovor, ki ga mora Sodišče dati na postavljeno vprašanje, kot ga je predložitveno sodišče oblikovalo v odgovoru
na zahtevo po pojasnilih, izgubil svojo koristnost.
V teh okoliščinah Sodišče meni, da je dovolj poučeno, da lahko odgovori na zastavljeno vprašanje glede Direktive 98/34.
Nasprotno je treba glede razlage členov 3 ES in od 23 ES do 27 ES ter Direktive 92/100 ugotoviti, da predložitvena odločba
ne vsebuje potrebnih informacij, na podlagi katerih bi Sodišče lahko predložitvenemu sodišču koristno odgovorilo.
Opozoriti je namreč treba, da te določbe Pogodbe ES med državami članicami prepovedujejo carine pri uvozu in izvozu ter vse
dajatve z enakim učinkom. Direktiva 92/100 usklajuje pravila o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih
pravicah, sorodnih avtorski, o intelektualni lastnini.
Podatki predloživenega sodišča glede dejanskega okvira spora o glavni stvari ne omogočajo, da se z gotovostjo določi kraj
izdelave CD-plošč in da se ugotovi, ali so bile resnično uvožene v Italijo. Informacije o nacionalnem pravnem okviru Sodišču
ne dajejo dovolj pojasnil glede značilnosti finančne protidajatve za pridobitev razlikovalnega znaka „SIAE“, da bi lahko ugotovilo,
ali gre za carino ali dajatev z enakim učinkom v smislu navedenih členov Pogodbe. Navsezadnje ti podatki tudi ne dopuščajo
presoje, ali Direktiva 92/100 takim nacionalnim določbam nasprotuje.
V takih okoliščinah se ni mogoče izreči o vprašanju, ali so členi 3 ES in od 23 ES do 27 ES ter Direktiva 92/100 v nasprotju z obveznostjo, kot je ta, ki se obravnava v sporu o glavni stvari.
Poleg tega je treba opozoriti, da se vprašanje za predhodno odločanje nanaša tudi na razlago Direktive 2001/29. Ta direktiva
temelji na načelih in pravilih, ki jih med drugim že vsebuje Direktiva 92/100, ki spreminja prvonavedeno direktivo. Direktiva
2001/29 je bila sprejeta 22. maja 2001 in njen člen 13 določa, da se morajo države članice z njo uskladiti najkasneje do 22. decembra
2002. Dogodki, ki se obravnavajo v sporu o glavni stvari, so nastali februarja 2000, ko navedena direktiva še ni bila sprejeta.
Zato vprašanje za predhodno odločanje v delu, ki se nanaša na razlago Direktive 2001/29, ni dopustno.
Posledično je treba šteti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten le v delu, v katerem se nanaša na razlago
Direktive 98/34.

Temelj
Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali členi 1, 8, 10 in 11 Direktive 98/34 nasprotujejo nacionalnim
določbam, kot so sporne v postopku v glavni stvari, kolikor predpisujejo, da morajo biti nosilci z reprodukcijami duhovnih
stvaritev označeni s kratico Società Italiana degli Autori ed Editori.
V zvezi s tem iz spisa Sodišča izhaja, da je bil v zadevi v glavni stvari kazenski postopek proti K. J. W. Schwibbertu uveden,
ker CD-plošč s figurativnimi umetniškimi deli ni označil s tem razlikovalnim znakom. Preveriti je torej treba, ali pravila
Skupnosti, na katera se sklicuje predložitveno sodišče, nasprotujejo nacionalnim določbam, ki tako obveznost predpisujejo.
Najprej je treba preučiti, ali je mogoče obveznost označitve s tako kratico opredeliti kot „tehnični predpis“ v smislu člena
1 Direktive 98/34. V primeru pritrdilnega odgovora bo treba preveriti, ali so italijanski organi osnutek tehničnega predpisa
sporočili Komisiji, v nasprotnem primeru ga proti K. J. W. Schwibbertu ne bi smeli uveljavljati (glej zlasti sodbe z dne 30. aprila
1996 v zadevi CIA Security International, C-194/94, Recueil, str. I-2201, točki 48 in 54; z dne 16. junija 1998 v zadevi Lemmens,
C-226/97, Recueil, str. I-3711, točka 33, ter z dne 6. junija 2002 v zadevi Sapod Audic, C-159/00, Recueil, str. I-5031, točka
49).
Iz člena 1, točka 11, Direktive 98/34 izhaja, da pojem „tehnični predpis“ združuje tri skupine, prvič, „tehnične specifikacije“
v smislu člena 1, točka 3, navedene direktive, drugič, „druge zahteve“, kot so opredeljene v členu 1, točka 4, te direktive,
in tretjič, prepoved proizvodnje, uvoza, trženja ali uporabe izdelka, določena v členu 1, točka 11, iste direktive (glej zlasti
sodbo z dne 21. aprila 2005 v zadevi Lindberg, C-267/03, ZOdl., str. I-3247, točka 54).
Kot je Sodišče že presodilo, pojem „tehnična specifikacija“ predpostavlja, da se nacionalni ukrep nujno nanaša na proizvod
ali na njegovo embalažo kot tako in opredeljuje eno od zahtevanih značilnosti proizvoda (glej v tem smislu sodbi z dne 8.
marca 2001 v zadevi Van der Burg, C-278/99, Recueil, str. I-2015, točka 20, in z dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite
Digital, C-390/99, Recueil, str. I‑607, točka 45, ter zgoraj navedeni sodbi Sapod Audic, točka 30, in Lindberg, točka 57).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti – kot je generalna pravobranilka navedla v točkah 46 in 48 sklepnih predlogov –
da se nosilce, ki vsebujejo duhovne stvaritve, torej sam proizvod, označi z razlikovalnim znakom „SIAE“, s katerim se želi
potrošnike in nacionalne organe obvestiti, da so reprodukcije zakonite. Ne drži torej, kot sta zatrjevali Società Italiana
degli Autori ed Editori in italijanska vlada, da naj bi se ta znak nanašal le na intelektualna dela.
Tak razlikovalni znak pomeni „tehnično specifikacijo“ v smislu člena 1, točka 3, Direktive 98/34, saj sodi med predpise, ki
veljajo za zadevne proizvode glede na označevanje in etiketiranje. Ker je upoštevanje te specifikacije formalno obvezno za
trženje teh proizvodov, je ta specifikacija „tehnični predpis“ v smislu člena 1, točka 11, prvi pododstavek, navedene direktive
(glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 1997 v zadevi Bic Benelux, C-13/96, Recueil, str. I-1753, točka 23).
V skladu s členom 8 Direktive 98/34 „države članice takoj sporočijo Komisiji vsak osnutek tehničnega predpisa“. Če ta obveznost
ni bila spoštovana, tehničnega predpisa ni mogoče uveljavljati zoper posameznike, na kar je bilo opozorjeno v točki 33 te
sodbe. Preveriti je torej treba, ali je država članica v obravnavanem primeru spoštovala obveznosti iz člena 8 Direktive 98/34.
Če jih ni, proti K. J. W. Schwibbertu ne bi smela uveljavljati zadevnega tehničnega pravila.
Società Italiana degli Autori ed Editori in italijanska vlada navajata, da je bila obveznost označevanja z razlikovalnim znakom
„SIAE“ nosilcev z duhovnimi stvaritvami že predpisana na podlagi zakona iz leta 1941 za papirne nosilce, še preden so začele
veljati upoštevne direktive Skupnosti, in da so zakonske spremembe, uvedene po tem začetku veljavnosti v letih 1987 in 1994,
pomenile le prilagoditev tehnološkemu razvoju, ki so na področje uporabe navedene obveznosti vključile le nove nosilce. Zato
teh zakonskih sprememb ni bilo treba sporočiti Komisiji.
V obravnavanem primeru naj bi iz spisa, predloženega Sodišču, izhajalo, da je obveznost označevanja z razlikovalnim znakom
„SIAE“ za nosilce, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, namreč CD-plošče s figurativnimi umetniškimi deli, veljala
leta 1994 na podlagi zakonske uredbe št. 685. V teh okoliščinah bi Italijanska republika morala sporočiti navedeno obveznost
Komisiji, ker je nastala po uvedbi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov
z Direktivo 83/189. Vendar mora predložitveno sodišče, kot je opozorjeno v točki 23 te sodbe, preveriti, ali je bila zadevna
obveznost v tem trenutku v italijansko pravo dejansko uvedena.
Kolikor je bila obveznost označevanja z razlikovalnim znakom „SIAE“ razširjena na proizvode, kot so tisti, ki so predmet spora
o glavni stvari, po uveljavitvi Direktive 83/189, je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso zastavljeni
cilj člena 8(1), prvi pododstavek, drugi stavek, Direktive 98/34 Komisiji omogočiti, da ima čim bolj popolne podatke o vsebini,
pomenu in splošnem kontekstu vseh osnutkov tehničnih predpisov, da bi, kolikor je mogoče, učinkovito izvrševala pooblastila,
ki ji jih je podelila navedena direktiva (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo CIA Security International, točka 50; sodbi z
dne 16. septembra 1997 v zadevi Komisija proti Italiji, C-279/94, Recueil, str. I-4743, točka 40, in z dne 7. maja 1998 v
zadevi Komisija proti Belgiji, C-145/97, Recueil, str. I-2643, točka 12).
Prav tako v skladu z navedenim členom 8(1), tretji pododstavek, „države članice ponovno sporočijo osnutek […], če ga spremenijo
tako, da znatno spremenijo njegovo področje uporabe […]“. Vključitev novih nosilcev, kot so CD-plošče, na področje obveznosti
označevanja z razlikovalnim znakom „SIAE“ je treba šteti kot tako spremembo (glej v tem smislu sodbo z dne 1. junija 1994
v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-317/92, Recueil, str. I-2039, točka 25, in zgoraj navedeno sodbo Lindberg, točki 84 in
85).
Komisija je v pisnih stališčih in na obravnavi potrdila, čemur država članica ni oporekala, da ji Italijanska republika navedene
spremembe ni sporočila.
V skladu s sodno prakso Sodišča pomeni kršitev obveznosti sporočanja kršitev postopka pri sprejetju zadevnih tehničnih predpisov,
ki povzroči neuporabnost tehničnih predpisov, tako da jih ni mogoče uveljavljati proti posameznikom (glej zlasti zgoraj navedeni
sodbi CIA Security International, točka 54, in Lemmens, točka 33). Na to neuporabnost se lahko posamezniki sklicujejo pred
nacionalnim sodiščem, ki mora odkloniti uporabo nacionalnega tehničnega predpisa, ki ni bil sporočen v skladu z Direktivo
98/34 (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi CIA Security International, točka 55, in Sapod Audic, točka 50).
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je Direktivo 98/34 treba razlagati tako, da so nacionalne določbe, kot so te, ki
se obravnavajo v postopku v glavni stvari, kolikor so po uveljavitvi Direktive 83/189 uvedle obveznost označevanja CD‑plošč,
ki vsebujejo figurativna umetniška dela, z razlikovalnim znakom „SIAE“ za trženje v zadevni državi članici, tehnični predpis,
ki ga, če ni bil sporočen Komisiji, ni mogoče uveljavljati proti posameznikom.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
Direktivo 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju
tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, kot je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES
Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998, je treba razlagati tako, da so nacionalne določbe, kot so te, ki se
obravnavajo v postopku v glavni stvari, kolikor so po uveljavitvi Direktive Sveta 83/189/ES z dne 28. marca 1983 o določitvi
postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov uvedle obveznost označevanja zgoščenk,
ki vsebujejo figurativna umetniška dela, z razlikovalnim znakom „SIAE“ za trženje v zadevni državi članici, tehnični predpis,
ki ga, če ni bil sporočen Komisiji, ni mogoče uveljavljati proti posameznikom.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.