CELEX: 62009CJ0061
Kopējā lauksaimniecības politika
Integrēta pārvaldības un kontroles sistēma noteiktām atbalsta shēmām
Regula (EK) Nr. 1782/2003
Vienreizējo maksājumu shēma
Kopīgi tiešā atbalsta shēmu noteikumi
Jēdziens "hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu"
Ar lauksaimniecību nesaistīta darbība
Nosacījumi, lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par saimniecībai piederošu zemi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 44. pantu Padomes 2003. gada 29. septembra Regulā (EK) Nr. 1782/2003,
ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta
shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK)
Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270,
1. lpp.; kļūdas labojums publicēts OV 2004, L 94, 70. lpp.), un kas grozīta ar Padomes 2006. gada 19. decembra Regulu (EK)
Nr. 2013/2006 (OV L 384, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1782/2003”).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Landkreis Bad Dürkheim
(Bādes Dirkheimas rajons) un
Aufsichts‑und Dienstleistungsdirektion
(Kontroles un pakalpojumu direkcija; turpmāk tekstā – “
ADD
”) saistībā ar atsevišķu platību (turpmāk tekstā – “attiecīgā platība”) ņemšanu vērā, piešķirot Nīdermairai‑Šīmanei tiesības
uz maksājumiem vienreizējo maksājumu shēmas ietvaros.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Regula Nr. 1782/2003
Regulā Nr. 1782/2003 ir paredzēts ieņēmumu atbalsts lauksaimniekiem. Šīs regulas 1. panta otrajā ievilkumā minētais ieņēmumu
atbalsts tiek saukts par “vienreizējo maksājumu shēmu”.
Saskaņā ar šīs regulas preambulas trešo apsvērumu:
“Lai novērstu atteikšanos no lauksaimniecības zemes un nodrošinātu labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšanu tajās,
jāizveido standarti, kuru pamatā var būt vai nebūt dalībvalstu noteikumi. Tāpēc ir lietderīgi noteikt Kopienas sistēmu, saskaņā
ar kuru dalībvalstis var pieņemt standartus, ņemot vērā īpašās attiecīgo platību īpašības, ieskaitot augsnes un klimatiskos
apstākļus, esošās lauksaimniecības sistēmas (zemes izmantošanu, augseku, lauksaimniecības praksi) un lauku saimniecību struktūras.”
Atbilstoši minētās regulas preambulas 21. apsvērumam:
“Atbalsta shēmas saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku paredz tiešu atbalstu ienākumiem, jo īpaši, lai nodrošinātu pietiekami
augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem. Šis mērķis ir cieši saistīts ar lauku rajonu uzturēšanu. [..]”
Šīs pašas regulas preambulas 24. apsvērumā ir noteikts:
“[..] Tāpēc ir lietderīgi uz vienreizējo saimniecības maksājumu attiecināt nosacījumus par savstarpēju atbilstību vides, pārtikas
nekaitīguma, dzīvnieku veselības un labturības noteikumiem, kā arī par labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšanu
saimniecībā.”
Atbilstoši Regulas Nr. 1782/2003 2. panta b) un c) punktam:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
b)      “saimniecība” ir visas ražošanas vienības, ko pārvalda kāds lauksaimnieks un kas atrodas vienas dalībvalsts teritorijā;
c)      “lauksaimnieciska darbība” ir lauksaimniecības produktu ražošana vai audzēšana, ieskaitot ražas novākšanu, slaukšanu, dzīvnieku
audzēšanu un turēšanu lauksaimniecības nolūkiem, vai labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšana zemē, kā noteikts
saskaņā ar 5. pantu.”
Minētās regulas 3. pantā, kura nosaukums ir “Galvenās prasības”, ir paredzēts:
“1.      Lauksaimnieks, kurš saņem tiešos maksājumus, ievēro III pielikumā minētās likumā noteiktās pārvaldības prasības atbilstīgi
minētajā pielikumā noteiktajam grafikam, kā arī nodrošina labus lauksaimniecības un vides apstākļus, kas noteikti saskaņā
ar 5. pantu.
2.      Kompetentā valsts iestāde dara lauksaimniekam zināmu likumā noteikto pārvaldības prasību sarakstu un labus lauksaimniecības
un vides apstākļus, kas jāievēro.”
Atbilstoši šīs pašas regulas 5. panta 1. punktam:
“Dalībvalstis nodrošina to, lai visās lauksaimniecības zemēs, jo īpaši zemē, ko vairs neizmanto ražošanai, tiktu saglabāti
labi lauksaimniecības un vides apstākļi. Dalībvalstis valsts vai reģionālā līmenī nosaka obligātās prasības attiecībā uz labiem
lauksaimniecības un vides apstākļiem, pamatojoties uz IV pielikumā izklāstīto sistēmu, ņemot vērā attiecīgo apgabalu specifiskās
īpašības, tostarp augsnes un klimatiskos apstākļus, esošās lauksaimniecības sistēmas, zemes izmantošanu, augseku, lauksaimniecības
praksi un lauksaimniecības struktūras. Tas neierobežo standartus, kuri reglamentē labu lauksaimniecības praksi, ko piemēro
Padomes Regulas (EK) Nr. 1257/1999 nozīmē, un lauksaimniecības un vides pasākumus, kurus piemēro augstākā līmenī nekā labas
lauksaimniecības prakses pamatlīmenis.”
Regulas Nr. 1782/2003 36. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Atbalstu saskaņā ar vienreizējo maksājumu shēmu maksā, ņemot vērā tiesības uz maksājumu, kā noteikts 3. nodaļā, kā arī līdzvērtīgu
to hektāru skaitu, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu, kā noteikts 44. panta 2. punktā.”
Regulas Nr. 1782/2003 43. panta, kura nosaukums ir “Tiesību uz maksājumu noteikšana”, 1. punkta pirmajā un otrajā daļā ir
paredzēts:
“Neierobežojot 48. pantu, lauksaimnieks saņem tiesības uz maksājumu par hektāru, ko aprēķina, pamatsummu dalot ar trīs gadu
vidējo lielumu, kurš attiecas uz visiem hektāriem, kas pārskata periodā deva tiesības uz tiešajiem maksājumiem, kuri uzskaitīti
VI pielikumā.
Tiesību uz maksājumu kopējais skaits ir vienāds ar iepriekšminēto hektāru vidējo skaitu.”
Minētās regulas 44. panta, kura nosaukums ir “Tiesību uz maksājumu izmantošana”, 1.–3. punktā ir paredzēts:
“1.      Jebkuras tiesības uz maksājumu, saistībā ar hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, dod tiesības uz tādas summas
maksājumu, kas noteikta ar tiesībām uz maksājumu.
2.      “Hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”; ir jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme, ko aizņem aramzeme un
pastāvīgās ganības, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām
darbībām.
“Hektāri, par ko ir tiesības pretendēt uz [atbalsta] maksājumu” ir arī ar apiņiem apstādītas platības vai platības, uz ko
attiecinātas pagaidu saistības par atstāšanu atmatā, vai olīvkoku platības.
3.      Lauksaimnieks deklarē zemes gabalus, kuri atbilst hektāram, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, saistībā ar visām
tiesībām uz maksājumu. Izņemot
force majeure
gadījumu vai ārkārtas apstākļus, minētie zemes gabali ir lauksaimnieka rīcībā vismaz 10 mēnešus no datuma, kas jānosaka dalībvalstij,
bet ne agrāk kā tā kalendārā gada 1. septembrī, kas ir pirms gada, kad iesniedz pieteikumu par dalību vienreizējā maksājuma
shēmā.”
Regulas Nr. 1782/2003 5. nodaļas 1. iedaļā, kuras nosaukums ir “Reģionālā izpilde”, dalībvalstīm ir paredzēta iespēja vienreizējo
maksājumu shēmu piemērot reģionālā līmenī.
Minētās regulas 59. panta 4. punktā, kas attiecas uz vienreizējā maksājuma shēmas piemērošanu reģionālā līmenī, ir noteikts,
ka lauksaimnieka tiesību uz maksājumu skaitam ir jābūt vienādam ar hektāru skaitu, ko viņš deklarē saskaņā ar 44. panta 2. punktu
par vienreizējo maksājumu shēmas piemērošanas pirmo gadu.
Regula (EK) Nr. 795/2004
Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 795/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo
maksājumu shēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 141, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2005. gada
8. marta Regulu (EK) Nr. 394/2005 (OV L 63, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 795/2004”), 2. panta a)–h) punktā ir paredzēts:
“Regulas (EK) Nr. 1782/2003 III sadaļā un šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
a)      “lauksaimniecības zeme” ir aramzemes, pastāvīgo ganību un ilggadīgo kultūru kopējā platība;
b)      “aramzeme” ir aramzeme Komisijas Regulas (EK) Nr. 795/2004 2. panta 1. punkta nozīmē;
c)      “ilggadīgās kultūras” ir nerotācijas kultūras, izņemot pastāvīgās ganības, kas atrodas uz attiecīgās zemes piecus gadus vai
ilgāk un kas atkārtoti dod ražu, tostarp stādaudzētavas, kā definēts Komisijas Lēmuma 2000/115/EK [..] I pielikuma G/05 punktā,
izņemot daudzgadīgas kultūras un šādu daudzgadīgu kultūru stādu audzētavas.
[..]
e)      “pastāvīgās ganības” ir pastāvīgās ganības Komisijas Regulas (EK) Nr. 795/2004 2. panta 2. punkta nozīmē;
[..]
h)      “noma” ir noma vai līdzīga veida pagaidu darījumi.”
Regula (EK) Nr. 796/2004
Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju
atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003
(OV L 141, 18. lpp.), un kas grozīta ar Komisijas 2005. gada 11. februāra Regulu (EK) Nr. 239/2005 (OV L 42, 3. lpp.; turpmāk
tekstā – “Regula Nr. 796/2004”), 2. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
1)      “aramzeme” ir zeme, kas apstrādāta augkopībai, un zeme, kas atstāta atmatā, vai zeme, kas uzturēta labā lauksaimnieciskā un
ekoloģiskā stāvoklī saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 5. pantu, vai siltumnīcām izmantota zeme, vai zeme, kas pārklāta
ar stacionāru vai pārvietojamu pārsegu;
2)      “pastāvīgās ganības” ir zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai (pašsējā) vai kultivējot
(iesējot) un kas nav iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk, izņemot zemi, kas iekļauta atmatu shēmās,
saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1251/1999 [..] 6. pantu, zemi, kas iekļauta atmatu shēmās, saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003
54. panta 2. punktu un 107. pantu, atmatu platības saskaņā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 20[78]/92 [..] un atmatu platības saskaņā
ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1257/1999 [..] 22., 23. un 24. pantu.”

Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Vienreizējo maksājumu shēmas piemērošanas likuma (
Betriebsprämiendurchführungsgesetz
,
BGBl.
2006 I, 1298. lpp.) 2. panta 1. punktu vienreizējais maksājums reģionālā līmenī tiek piešķirts no 2005. gada 1. janvāra saskaņā
ar attiecīgi šajā likumā un vienreizējo maksājumu shēmas piemērošanas regulā paredzētajām procedūrām.

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
Pamata lieta attiecas uz attiecīgās platības ņemšanu vērā, piešķirot A. Nīdermairai‑Šīmanei tiesības uz maksājumiem vienreizējo
maksājumu shēmas ietvaros.
A. Nīdermaira‑Šīmane vada lauksaimniecības saimniecību, nodarbojoties ar aitkopību. Viņa lieto attiecīgās platības, pamatojoties
uz diviem līgumiem.
Atbilstoši pirmajam līgumam, kas ar Reinzemes Pfalcas federālo zemi noslēgts 1998. gada 12. novembrī, A. Nīdermairai‑Šīmanei
ir tiesības izmantot noteiktas platības kā pļavas un ganības. Saistībā ar to viņai ir noteikti konkrēti ierobežojumi. Pļavās
katru gadu laika posmā no 1. novembra līdz 15. jūnijam nedrīkst pļaut zāli un pļauju nedrīkst veikt ar pļaujmašīnām ar iesūkšanas
cauruli vai ar rotējošiem diskiem. Otrreizējo pļauju var aizstāt ar pļavu noganīšanu ar aitām un kazām, izmantojot aploku
vai ganu metodi, turklāt ganīšanas cikla ilgums ir jāsaskaņo ar kompetento zemkopības iestādi, kas atbildīga par šo platību
uzturēšanu. Zeme tiek nodota lietošanā bez atlīdzības, bet veicot iemaksas profesionālajai apvienībai. Attiecīgos zemes gabalus
to īpašnieki iznomā minētajai federālajai zemei.
Atbilstoši otrajam līgumam, kas ar
Landkreis Bad Dürkheim
tika noslēgts 2000. gada 1. maijā, A. Nīdermairai‑Šīmanei – kā “izpildītājai” – ir pienākums sakopt un apsaimniekot noteiktas
platības dabas aizsardzības nolūkos. Par to viņa saņem noteiktu atlīdzību gadā. Viņai ir arī jāpilda konkrēti līgumā paredzēti
norādījumi, kā arī citi dabas aizsardzības iestādes rīkojumi – piemēram, attiecībā uz noganīšanas intensitāti. Turklāt minētā
iestāde viņai sniedz materiālu palīdzību ar attiecīgiem sakopšanas pasākumiem, piemēram, veicot pļauju uz atsevišķiem zemesgabaliem,
kā arī uzdodot trešajām personām izcirst krūmus un izlauzt celmus. Daļa no attiecīgās platības pieder Reinzemes Pfalcas federālajai
zemei. Pārējo zemi tās īpašnieki ir atļāvuši izmantot ganībām dabas aizsardzības mērķim, un atsevišķos gadījumos, pamatojoties
uz vispārējiem rīkojumiem, tiem ir pienākums neiebilst pret A. Nīdermairas‑Šīmanes veiktiem sakopšanas pasākumiem.
A. Nīdermaira‑Šīmane vienreizējā maksājuma shēmas ietvaros attiecīgo platību deklarēja kā saimniecības pastāvīgās ganības.
Ar 2006. gada 20. februāra lēmumu viņai tika piešķirtas tiesības uz maksājumiem par aramzemi un ganībām, ieskaitot attiecīgo
platību.
Pēc ministrijas rīkojuma šis lēmums tika grozīts ar 2007. gada 14. maija lēmumu (turpmāk tekstā – “grozītais lēmums”), pamatojot,
ka par platību, ko izmanto saskaņā ar apsaimniekošanas līgumiem, maksājumi nav piešķirami.
A. Nīdermaira‑Šīmane šo grozīto lēmumu pārsūdzēja.
Uzskatot, ka sākotnējais 2006. gada 20. februāra lēmums bija pieņemts saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem,
Landkreis Bad Dürkheim
Juridiskā komisija apmierināja A. Nīdermairas‑Šīmanes sūdzību un ar 2007. gada 22. oktobra lēmumu atcēla grozīto lēmumu.
Pēc tam, kad
ADD
pārsūdzēja minēto lēmumu,
Verwaltungsgericht
[Administratīvā tiesa]
Neustadt an der Weinstraße
ar 2008. gada 2. jūlija lēmumu atcēla 2007. gada 22. oktobra lēmumu un atjaunoja grozīto lēmumu.
Pirmkārt,
Verwaltungsgericht
uzskatīja, ka, tā kā saimniecība vienlaicīgi tiek izmantota gan dabas aizsardzības mērķim, gan paplašinātām lauksaimnieciskām
darbībām, šajā gadījumā ir jāatsaucas uz izrietošajām lietošanas tiesībām. Šī tiesa arī norādīja, ka vienreizējo maksājumu
shēmas mērķis nav nodrošināt ieņēmumu atbalstu par dabas aizsardzības uzdevumu veikšanu, ko valsts iestādes uzticējušas saimniecībai.
Tā turklāt nosprieda, ka par [platības] lietošanu lauksaimniecības nolūkos runa var būt tikai tad, ja lauksaimnieks [platības]
apsaimniekošanas tiesības ir ieguvis saskaņā ar nomas līgumu vai līdzīgu darījumu. Otrkārt,
Verwaltungsgericht
apgalvoja, ka pamata lietas ietvaros mērķis, kādēļ attiecīgās platības ir nodotas A. Nīdermairas‑Šīmanes rīcībā, nav saistīts
ar lauksaimniecību, bet gan ar dabas aizsardzību. Visbeidzot, šī tiesa uzskatīja, ka, lai pastāvētu tiesības pretendēt uz
atbalstu, attiecīgajai platībai jābūt daļai no tās saimniecības, kas saņem šo atbalstu, un ka lauksaimniekam jābūt tiesībām
to izmantot lauksaimniecības nolūkiem, kā tas nav šajā lietā.

Landkreis Bad Dürkheim
un A. Nīdermaira‑Šīmane par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli pamata lietas strīda risinājums ir atkarīgs no tā, vai attiecīgajai platībai atbilst
jēdziens “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” Direktīvas 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē.
Šādos apstākļos
Oberverwaltungsgericht Rheinland‑Pfalz
[Reinzemes Pfalcas Augstākā administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai platību var uzskatīt par lauksaimniecības zemi Regulas (EK) Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē arī tad, ja to izmanto
arī lauksaimniecībai (ganībām, nodarbojoties ar aitkopību), taču galvenokārt tā tiek izmantota ainavu sakopšanas un dabas
aizsardzības mērķiem?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
vai ir jāuzskata, ka zemi neizmanto lauksaimniecībai Regulas (EK) Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē, ja attiecīgās
darbības pārsvarā paredzētas dabas aizsardzībai, vai arī tad, ja lauksaimniekam, īstenojot dabas aizsardzības mērķus, ir noteikti
jāpilda dabas aizsardzības iestādes rīkojumi?
3)      Ja tā ir lauksaimniecības zeme (pirmais jautājums), ko izmanto arī lauksaimnieciskām darbībām (otrais jautājums):
vai, lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par saimniecībai piederošu zemi (saimniecībai piederošu lauksaimniecības zemi Regulas
(EK) Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē):
a)      tai ir jābūt saimniecības rīcībā, pamatojoties uz nomas līgumu vai līdzīga veida uz noteiktu laiku noslēgtu atlīdzības darījumu?
b)      Ja atbilde ir noliedzoša: vai tādā gadījumā, ja platība ir nodota saimniecībai lietošanā noteiktā veidā un uz noteiktu laiku
atbilstoši dabas aizsardzības mērķiem, nemaksājot par to atlīdzību, vai saimniecībai veicot tikai iemaksas profesionālajai
apvienībai, to var atzīt par saimniecībai piederošu zemi?
c)      Ja atbilde ir apstiprinoša: vai tādā gadījumā, ja saimniecības pienākums ir veikt uz zemes noteiktus darbus, saņemot par to
atlīdzību, to var uzskatīt par saimniecībai piederošu zemi?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo un otro jautājumu
Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kuri jāskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1782/2003 44. panta
2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir fakts, ka tiesības pretendēt uz atbalstu ir par tādu platību, kuru
izmanto arī lauksaimniecībā, taču galvenokārt tā tiek izmantota ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem, it īpaši,
ja lauksaimniekam, īstenojot dabas aizsardzības mērķus, ir noteikti jāpilda [dabas] aizsardzības iestādes rīkojumi.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta pirmo daļu “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” ir jebkura
saimniecības lauksaimniecības zeme, ko aizņem aramzeme un pastāvīgās ganības, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras,
meži vai kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām.
Šādā kontekstā iesniedzējtiesa, pirmkārt, jautā, vai par lauksaimniecības zemi var uzskatīt tādu platību, kuru izmanto arī
lauksaimniecībai, taču galvenokārt tā tiek izmantota ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem.
Jēdziens “lauksaimniecības zeme” ir definēts Regulas Nr. 795/2004 2. panta a) punktā, proti, tā ir aramzemes, pastāvīgo ganību
un ilggadīgo kultūru kopējā platība.
Saskaņā ar šīs regulas 2. panta b) punktu, kas jāskata kopā ar Regulas Nr. 796/2004 2. panta 1. punktu, aramzeme ir zeme,
kas apstrādāta augkopībai, un zeme, kas atstāta atmatā, vai zeme, kas uzturēta labā lauksaimnieciskā un ekoloģiskā stāvoklī
saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 5. pantu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 795/2004 2. panta e) punktu, kas jāskata kopā ar Regulas Nr. 796/2004 2. panta 2. punktu, pastāvīgās
ganības ir zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai un kas nav iekļauta saimniecības
augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk.
No šī sprieduma 32.–36. punktā minētajām tiesību normām izriet, ka zemes kvalificēšana par “aramzemi” vai “pastāvīgām ganībām”
un līdz ar to arī par “lauksaimniecības zemi” ir atkarīga no attiecīgās zemes faktiskā lietošanas veida. Tātad platību var
uzskatīt par lauksaimniecības zemi, ja tā tiek izmantota kā aramzeme vai pastāvīgās ganības Regulas Nr. 796/2004 2. panta
1. un 2. punkta nozīmē.
No iepriekš minētā izriet, ka apstāklis, ka zemes gabali, kurus faktiski izmanto kā aramzemi vai pastāvīgas ganības, galvenokārt
kalpo dabas aizsardzības un ainavu sakopšanas mērķim, nevar būt šķērslis, lai šādus zemes gabalus uzskatītu par lauksaimniecības
zemi Regulas Nr. 796/2004 2. panta 1. un 2. punkta nozīmē.
Turpinot jānorāda, kā arī tas izriet no Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 3., 21., un 24. apsvēruma, ka vides aizsardzība ir
viens no vienreizējo maksājumu shēmas mērķiem. Tiesa ir arī nospriedusi, ka vides aizsardzība, kas ir viens no Eiropas Savienības
būtiskajiem mērķiem, ir uzskatāma par mērķi, kurš ietilpst arī kopējā lauksaimniecības politikā (2009. gada 16. jūlija spriedums
lietā C‑428/07
Horvath
, Krājums, I‑6355. lpp., 29. punkts). Turklāt Regulas Nr. 796/2004 2. panta 1. punktā ir skaidri noteikts, ka aramzeme un
līdz ar to arī lauksaimniecības zeme saskaņā ar Regulas Nr. 795/2004 2. panta a) punktu ir tāda zeme, kurā tiek saglabāti
labi lauksaimniecības un vides apstākļi Regulas Nr. 1782/2003 5. panta nozīmē.
Šādā kontekstā būtu pretrunīgi, ja gadījumā, kad lauksaimniecības zemi izmantotu ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķim,
par to vairs nebūtu tiesības pretendēt uz atbalstu.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka fakts, ka platības galvenais izmantošanas mērķis ir dabas aizsardzība un ainavu
sakopšana, neatņem šai platībai tās lauksaimniecisko raksturu Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta izpratnē, ja tādā
gadījumā kā pamata lietā zeme faktiski tiek izmantota kā aramzeme un ganības.
Turklāt iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ir tiesības pretendēt uz atbalstu par tādu lauksaimniecības zemi, uz kuras veiktās
darbības galvenais mērķis ir ainavu sakopšana un dabas aizsardzība.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta pirmo daļu par lauksaimniecības zemēm, kuras
netiek izmantotas lauksaimnieciskām darbībām, nav tiesības pretendēt uz atbalstu.
Minētās regulas 2. panta c) punktā lauksaimnieciska darbība ir definēta kā lauksaimniecības produktu ražošana vai audzēšana,
ieskaitot ražas novākšanu, slaukšanu, dzīvnieku audzēšanu un turēšanu lauksaimniecības nolūkiem, vai labu lauksaimniecības
un vides apstākļu saglabāšana zemē, kā noteikts 5. pantā.
Šādā kontekstā iesniedzējtiesa uzdod jautājumu, vai ir tiesības pretendēt uz atbalstu par tādu lauksaimniecības zemi, kuru
vienlaicīgi izmanto gan lauksaimnieciskām darbībām, gan ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām iepriekš minētā 44. panta
2. punkta pirmās daļas nozīmē.
Tomēr šajā gadījumā ir jākonstatē, kā tas arī izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ka attiecīgā platība tika izmantota
lauksaimnieciskai darbībai.
Būtībā, ja lauksaimniecības zeme tiek izmantota lauksaimnieciskai darbībai Regulas Nr. 1782/2003 2. panta c) punkta nozīmē,
atbilstoši 44. panta 2. punktam nav nozīmes, vai šai darbībai galvenokārt ir lauksaimniecisks raksturs vai arī dabas aizsardzības
mērķis.
Tāpat arī fakts, vai kompetentā valsts iestāde lauksaimniekam ir izdevusi rīkojumus, neattiecas uz šajā tiesību normā minēto
lauksaimnieciskas darbības definīciju. Vēl jo vairāk tas tā ir tāpēc, ka atbilstoši pašam Regulas Nr. 1782/2003 3. pantam
ne tikai jebkuram lauksaimniekam, kurš saņem tiešos maksājumus, ir jāievēro šīs regulas III pielikumā minētās likumā noteiktās
pārvaldības prasības, kā arī jānodrošina labi lauksaimniecības un vides apstākļi, kas noteikti tās 5. pantā, bet kompetentā
valsts iestāde dara lauksaimniekam zināmu likumā noteikto pārvaldības prasību sarakstu un labus lauksaimniecības un vides
apstākļus, kas jāievēro.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā
nav fakts, ka tiesības pretendēt uz atbalstu ir par tādu platību, kuru izmanto arī lauksaimniecībai, taču galvenokārt tā tiek
izmantota ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem. Turklāt fakts, ka lauksaimniekam ir noteikti jāpilda dabas aizsardzības
iestādes rīkojumi, darbībai, kura atbilst minētās regulas 2. panta c) punktā minētajai definīcijai, neatņem tās lauksaimniecisko
raksturu.

Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noteikt, ar kādiem nosacījumiem lauksaimniecības zemi var uzskatīt par saimniecībai
piederošu zemi Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkta nozīmē.
Iesniedzējtiesa vispirms vēlas noskaidrot, vai, lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par lauksaimnieka saimniecībai piederošu
zemi, ir nepieciešams, lai tā būtu saimniecības rīcībā, pamatojoties uz nomas līgumu vai līdzīga veida nomas darījumu, kas
noslēgts par atlīdzību. Turpinot minētā tiesa arī vaicā, vai par saimniecībai piederošu var uzskatīt tādu zemi, kas ir nodota
lauksaimniekam lietošanā noteiktā veidā un uz noteiktu laiku atbilstoši dabas aizsardzības mērķiem. Visbeidzot, iesniedzējtiesa
jautā, vai lauksaimniecības zemi var uzskatīt par saimniecībai piederošu, ja lauksaimnieka pienākums ir veikt uz tās noteiktus
darbus, saņemot par to atlīdzību.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktu par jebkuru saimniecības lauksaimniecības
zemi ir tiesības pretendēt uz atbalstu. [Saimniecība] šīs regulas 2. panta b) punktā ir definēta kā visas ražošanas vienības,
ko pārvalda kāds lauksaimnieks un kas atrodas vienas dalībvalsts teritorijā.
Minētās regulas 44. panta 3. punktā ir precizēts, ka zemes gabaliem, kuri atbilst hektāram, par kuru ir tiesības pretendēt
uz atbalstu, saistībā ar visām tiesībām uz maksājumu ir jābūt lauksaimnieka rīcībā vismaz 10 mēnešus.
Tātad ir jākonstatē, ka ne Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktā, ne arī šī paša panta 3. punktā nav precizēts to juridisko
attiecību raksturs, pamatojoties uz kurām lauksaimnieks izmanto attiecīgo platību. Līdz ar to no šīm normām nevar secināt,
ka attiecīgajiem zemes gabaliem jābūt lauksaimnieka rīcībā, pamatojoties uz nomas līgumu vai citiem līdzīgiem darījumiem.
Saskaņā ar līgumu slēgšanas brīvības principu pusēm ir tiesības brīvi sakārtot juridiskās attiecības, ar kurām ir pamatota
attiecīgās platības izmantošana. Ņemot vērā, ka nepastāv tiesību norma, kurā būtu noteikts pretēji, pusēm ir arī tiesības
brīvi noteikt, ka zemes gabali [kāda] rīcībā tiek nodoti bez finansiālas atlīdzības.
Tāpat arī pusēm ir tiesības paredzēt, ka par [platības] nodošanu lietošanā lauksaimniekam ir pienākums veikt iemaksas profesionālajai
apvienībai.
Otrkārt, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai lauksaimniecības zemi var uzskatīt par saimniecībai piederošu, ja, kā tas ir
attiecībā uz A. Nīdermairas‑Šīmanes 1998. gada 12. novembrī noslēgto līgumu ar Reinzemes Pfalcas federālo zemi, lauksaimniekam
ir noteikti konkrēti ierobežojumi par uz šīs platības atļauto darbību ilgumu un veidu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā tas arī izriet no šī sprieduma 52. punkta, ka platību var uzskatīt par lauksaimnieka saimniecībai
piederošu, ja minētajam lauksaimniekam ir tiesības to pārvaldīt, veicot uz tās lauksaimnieciskas darbības.
Ne regulā Nr. 1782/2003, ne arī Regulās Nr. 795/2004 un Nr. 796/2004 nav precīzi izskaidrota jēdziena “ražošanas vienības,
ko pārvalda kāds lauksaimnieks”, kas minēts Regulas Nr. 1782/2003 2. panta b) punktā, nozīme.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tādu jēdzienu nozīme un tvērums, kuriem Savienības tiesībās nav sniegta nekāda definīcija,
ir jānoskaidro saskaņā ar to ierasto nozīmi ikdienas valodā, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un ar tiesisko regulējumu,
kura daļu tie veido, sasniedzamos mērķus (2005. gada 10. marta spriedums lietā C‑336/03
easyCar
, Krājums, I‑1947. lpp., 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
Runājot par vienreizējo maksājumu shēmu, jēdziens “pārvaldīšana” – pretēji
ADD
apgalvotajam tās rakstiskajos apsvērumos – nenozīmē, ka lauksaimniekam ir neierobežota vara pār attiecīgo platību, izmantojot
to lauksaimniecībai.
Turpretī lauksaimniekam saistībā ar šo platību jābūt pietiekamai autonomijai, lai veiktu uz tās lauksaimniecisku darbību,
– tas jānovērtē iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus konkrētās lietas apstākļus.
Tādos apstākļos kā pamata lietā it īpaši ir svarīgi, lai lauksaimnieks nebūtu pilnībā pakļauts kompetentās valsts iestādes
rīkojumiem. Neraugoties uz šīs iestādes rīkojumiem, lauksaimniekam ir jābūt zināmām tiesībām pieņemt lēmumus par attiecīgās
platības izmantošanu.
Atbilstoši Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 3. punktam platībai, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, jābūt lauksaimnieka
rīcībā vismaz 10 mēnešus.
Šī perioda laikā lauksaimniekam jāspēj attiecīgo platību izmantot savām lauksaimnieciskajām darbībām ar pietiekamu autonomiju,
tostarp arī saglabāt zemē labus lauksaimniecības un vides apstākļus Regulas Nr. 1782/2003 5. panta nozīmē.
Otrkārt ir svarīgi, lai šajā laikposmā neviena trešā persona uz attiecīgās platības neveiktu nekādas lauksaimnieciskas darbības.
Lai novērstu situāciju, ka vairāki lauksaimnieki attiecīgos zemes gabalus deklarē kā piederošus savai saimniecībai, patiesībā
vienreizējā maksājuma shēmas ietvaros ir nepieciešams, lai šī perioda laikā šī platība netiktu uzskatīta par daļu no citiem
lauksaimniekiem piederošas saimniecības.
Treškārt, iesniedzējtiesa jautā, vai lauksaimniecības zemi var uzskatīt par saimniecībai piederošu zemi, ja lauksaimnieka
pienākums ir veikt uz tās noteiktus darbus, saņemot par to atlīdzību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktu saimniecība sastāv no aramzemes un pastāvīgām
ganībām, kas tiek izmantotas lauksaimnieciskai darbībai, ko lauksaimnieks veic ar noteiktu autonomiju.
Ir arī jānorāda, ka lauksaimnieciska darbība uz attiecīgās platības ir jāveic lauksaimnieka vārdā un uz tā rēķina, – tas jāpārbauda
iesniedzējtiesai.
Apstāklim, ka lauksaimniekam turklāt ir pienākums veikt noteiktus darbus trešās personas labā, saņemot par to atlīdzību, šajā
ziņā nav nozīmes.
Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–        lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par lauksaimnieka saimniecībai piederošu, nav nepieciešams, lai tā būtu saimniecības rīcībā,
pamatojoties uz nomas līgumu vai citu līdzīga veida nomas darījumu, kas noslēgts par atlīdzību;
–        tam nav pretrunā fakts, ka par saimniecībai piederošu tiek uzskatīta tāda zeme, kas lauksaimnieka rīcībā ir nodota bez atlīdzības,
lauksaimniekam par to veicot tikai iemaksas profesionālajai apvienībai, lai tas to izmantotu noteiktā veidā un uz noteiktu
laiku atbilstoši dabas aizsardzības mērķiem ar nosacījumu, ka šis lauksaimnieks šo zemi var izmantot savām lauksaimnieciskajām
darbībām ar pietiekamu autonomiju vismaz 10 mēnešus, un ka,
–        lai attiecīgo zemi uzskatītu par lauksaimnieka saimniecībai piederošu, nav nozīmes apstāklim, ka lauksaimniekam ir pienākums
veikt noteiktus darbus trešās personas labā, saņemot par to atlīdzību, ja lauksaimnieks šo zemi izmanto savām lauksaimnieciskajām
darbībām savā vārdā un uz sava rēķina.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā
ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93,
(EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK)
Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001, un kas grozīta ar Padomes 2006. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 2013/2006,
44. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā nav fakts, ka tiesības pretendēt uz atbalstu ir par tādu zemi,
kuru izmanto arī lauksaimniecībai, taču galvenokārt tā tiek izmantota ainavu sakopšanas un dabas aizsardzības mērķiem. Turklāt
fakts, ka lauksaimniekam ir noteikti jāpilda dabas aizsardzības iestādes rīkojumi, neatņem darbībai, kura atbilst minētās
regulas 2. panta c) punktā minētajai definīcijai, tās lauksaimniecisko raksturu;
2)
Regulas Nr. 1782/2003, kas grozīta ar Regulu Nr. 2013/2006, 44. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–
lai lauksaimniecības zemi uzskatītu par lauksaimnieka saimniecībai piederošu, nav nepieciešams, lai tā būtu saimniecības rīcībā,
pamatojoties uz nomas līgumu vai citu līdzīga veida nomas darījumu, kas noslēgts par atlīdzību;
–
tam nav pretrunā fakts, ka par saimniecībai piederošu tiek uzskatīta tāda zeme, kas lauksaimnieka rīcībā ir nodota bez atlīdzības,
lauksaimniekam par to veicot tikai iemaksas profesionālajai apvienībai, lai tas to izmantotu noteiktā veidā un uz noteiktu
laiku atbilstoši dabas aizsardzības mērķiem ar nosacījumu, ka šis lauksaimnieks šo zemi var izmantot savām lauksaimnieciskajām
darbībām ar pietiekamu autonomiju vismaz 10 mēnešus, un ka,
–
lai attiecīgo zemi uzskatītu par lauksaimnieka saimniecībai piederošu, nav nozīmes apstāklim, ka lauksaimniekam ir pienākums
veikt noteiktus darbus trešās personas labā, saņemot par to atlīdzību, ja lauksaimnieks šo zemi izmanto savām lauksaimnieciskajām
darbībām savā vārdā un uz sava rēķina.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.