CELEX: 62004TJ0464
Konkurence
Regula (EEK) Nr. 4064/89
Lēmums, ar ko koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu
Mūzikas ierakstu tirgus un mūzikas tiešsaistē tirgus
Kolektīva dominējoša stāvokļa esamība
Kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās risks
Nosacījumi
Tirgus pārskatāmība
Iebiedēšanas līdzekļi
Pamatojums
Acīmredzama kļūda vērtējumā

Prāvas rašanās fakti

Independent Music Publishers and Labels Association
(
Impala
) ir Beļģijā reģistrēta starptautiska apvienība, kas apvieno 2500 neatkarīgas mūzikas ierakstu izdevniecības.
2004. gada 9. janvārī atbilstoši 4. pantam Padomes 1989. gada 21. decembra Regulā (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas
kontroli (OV L 395, 1. lpp.), kas labota (OV 1990, L 257, 13. lpp.) un kas grozīta ar Padomes 1997. gada 30. jūnija Regulu
(EK) Nr. 1310/97 (OV L 180, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”), Komisija saņēma paziņojumu par koncentrācijas projektu, ar
kuru sabiedrība
Bertelsmann AG
un sabiedrība
Sony Corporation of America
, kas pieder
Sony
grupai (turpmāk tekstā – “
Sony
”), plānoja pasaules mērogā apvienot savu darbību mūzikas ierakstu jomā.

Bertelsmann
ir starptautiska plašsaziņas līdzekļu sabiedrība ar pasaules mērogā izvērstu darbību mūzikas ierakstīšanā un izdošanā, televīzijā,
radio, grāmatu, žurnālu un avīžu izdošanā, mediju un tipogrāfijas pakalpojumos, literāros un mūzikas klubos. Mūzikas ierakstu
jomā
Bertelsmann
darbojas ar pilnībā tās īpašumā esošas filiāles
Bertelsmann Music Group
(
BMG
) starpniecību.
BMG
firmas zīmes ir
Arista Records
,
Jive Records
,
Zomba
un
Radio Corporation of America
(
RCA
)
Records
.

Sony
pasaules mērogā darbojas mūzikas ierakstīšanas un izdošanas, rūpnieciskajā un plaša patēriņa elektronikas ražošanas un izklaides
jomās. Mūzikas ierakstu nozarē to pārstāv
Sony Music Entertainment
.
Sony
firmas zīmes ir
Columbia Records Group
,
Epic Records Group
un
Sony Classical
.
Piedāvātais darījums ir visā pasaulē apvienot koncentrācijas dalībnieču darbību mūzikas ierakstu jomā (izņemot
Sony
darbību Japānā) trīs jaunās sabiedrībās, kas izveidotas saskaņā ar 2003. gada 11. decembra “Business Contribution Agreement”
(līgums par darbības apvienošanu). Šos kopīgos uzņēmumus plānots izmantot kā kopumu ar nosaukumu
Sony BMG
.
Atbilstoši līgumam
Sony BMG
nodarbosies ar mākslinieku atklāšanu un attīstību [mākslinieciska novirziena darbības, sauktas
A & R
(Mākslinieks un Repertuārs)] un izrietoši disku reklamēšanu un pārdošanu.
Sony BMG
neiesaistīsies tādās darbībās, kas saistītas ar mūzikas ierakstīšanu, izdošanu un izplatīšanu.
2004. gada 20. janvārī Komisija nosūtīja anketu dažiem tirgus dalībniekiem. 2004. gada 28. janvārī prasītāja atbildēja uz
šo anketu un iesniedza atsevišķu rakstu (pielikums A.5), kurā tā izklāstīja motīvus, uz kuru pamata, pēc prasītājas domām,
Komisijai šī koncentrācija ir jāatzīst par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Prasītāja tajā izteica savas bažas par paaugstinātu
koncentrāciju tirgū un tās radīto ietekmi uz piekļuvi tirgum, ieskaitot izplatīšanas nozari, plašsaziņas līdzekļus un internetu,
kā arī ietekmi uz patērētāju iespēju izvēlēties.
Ar 2004. gada 12. februāra lēmumu Komisija nolēma, ka paziņotā koncentrācija rada nopietnas šaubas par tās saderību ar kopējo
tirgu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) darbību, un uzsāka lietvedību saskaņā ar Regulas 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
2004. gada 24. maijā Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem koncentrācijas dalībniecēm, kurā tā provizoriski secināja,
ka paziņotā koncentrācija ir nesaderīga ar kopējo tirgu un Līguma par EEZ darbību, tāpēc ka ar to tiek pastiprināts kolektīvs
dominējošs stāvoklis mūzikas ierakstu tirgū un licenču vairumtirdzniecības tirgū mūzikai tiešsaistē un mātes uzņēmumu rīcība
tiek saskaņota veidā, kas ir nesaderīga ar EKL 81. pantu.
Koncentrācijas dalībnieces atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem, un 2004. gada 14. un 15. jūnijā prasītājas klātbūtnē uzklausīšanas
amatpersona uzklausīja koncentrācijas dalībnieces.
Ar 2004. gada 19. jūlija lēmumu Komisija atzina paziņoto koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu saskaņā ar Regulas 8. panta
2. punktu (turpmāk tekstā – “lēmums”).
Pēc prasītājas 2004. gada 26. jūlija lūguma 2004. gada 23. septembrī tā saņēma lēmuma kopiju, kas nav konfidenciāla.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 3. decembrī, prasītāja cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas iesniegts tajā pašā dienā, prasītāja iesniedza pieteikumu par prasības izskatīšanu paātrinātā
procesā Pirmās instances tiesā saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 76.a pantu.
2004. gada 17. decembra vēstulē Komisija izteica šaubas par šīs prasības atbilstību paātrinātam procesam sakarā ar lietas
sarežģītību, it īpaši norādot uz grūtībām saistībā ar to, ka Komisijai ir jāizmanto ļoti daudz un sarežģīti dati, lai izskaidrotu
sava lēmuma motīvus, turklāt aizstāvības pozīcija rada nepieciešamību vest konfidenciālas sarunas ar koncentrācijas dalībniecēm
un trešām personām par konfidenciālas informācijas, ko Komisijai var nākties iesniegt, izpaušanas pakāpi.
Ar pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2005. gada 10., 11. un 19. janvārī,
Bertelsmann
,
Sony BMG Music Entertainment
un
Sony Corporation of America
lūdza atļaut iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Šie lūgumi tika apstiprināti ar Pirmās instances tiesas trešās
palātas priekšsēdētāja 2005. gada 4. februāra rīkojumu.
Starplaikā ar 2005. gada 13. janvāra lēmumu Pirmās instances tiesa procesa organizatorisko pasākumu, kas paredzēti Reglamenta
64. panta 3. punkta e) apakšpunktā, ietvaros uzaicināja lietas dalībniekus piedalīties neoficiālā sanāksmē 2005. gada 24. janvārī,
lai izsvērtu iespēju izskatīt lietu paātrinātā procesā, it īpaši ņemot vērā jautājumu par dažu pierādījumu, ko Komisija iesniegusi
lietā, konfidencialitāti.
Ar procesuālo rakstu, kas iesniegts 2005. gada 18. janvārī, Komisija, saskaņojot ar prasītāju, iesniedza lūgumu par procesa
organizatoriskiem pasākumiem, kas būtībā bija lūgums atļaut Komisijai konfidenciāli nodotos dokumentus un informāciju iesniegt
lietā, darot tos zināmus tikai prasītājas konsultantiem, nevis pašai prasītājai.
Ar 2005. gada 24. janvāra lēmumu Pirmās instances tiesa, it īpaši ņemot vērā panākto vienošanos starp prasītāju un personām,
kas iestājušās lietā, apmierināja lūgumu par procesa organizatoriskiem pasākumiem. Tā arī apmierināja lūgumu izskatīt lietu
paātrinātā procesā, precizējot, ka šis lēmums var tikt pārskatīts jebkurā brīdī atkarībā no lietas un procesa virzības. Tika
noteikti termiņi procesuālo rakstu iesniegšanai.
Ar procesuālo rakstu, kas iesniegts 2005. gada 11. februārī, prasītāja iesniedza lūgumu par procesa organizatorisko pasākumu
grozīšanu. Ar 2005. gada 18. februāra vēstuli atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, iesniedza savus apsvērumus par
šo lūgumu. Ar 2005. gada 22. februāra vēstuli prasītāja atsauca savu lūgumu par procesa organizatorisko pasākumu grozīšanu.
Pa to laiku 2005. gada 11. februārī Komisija iesniedza iebildumu rakstu. 2005. gada 25. februārī
Bertelsmann
,
Sony BMG
un
Sony
iesniedza iestāšanās rakstus.
Starplaikā ar 2005. gada 15. februāra vēstuli prasītāja lūdza atļaut iesniegt apsvērumus par Komisijas iebilduma rakstā ietverto
jauno informāciju. Ar 2005. gada 21. februāra lēmumu Pirmās instances tiesa apmierināja šo lūgumu un deva atbildētājai iespēju
līdz 2005. gada 4. martam lūgt atļauju iesniegt papildu apsvērumus, ko tā arī izdarīja. Ar 2005. gada 1. marta vēstuli prasītāja
iebilda pret šo lūgumu. 2005. gada 14. martā Komisija iesniedza savus papildu apsvērumus.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko
pasākumu ietvaros aicināja Komisiju iesniegt vairākus dokumentus un atbildēt rakstveidā uz virkni rakstveida jautājumu.
Ar 2005. gada 19. septembra vēstuli Komisija lūdza pagarināt termiņu, lai iesniegtu atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem,
kas tai tika piešķirts. Ar 2005. gada 21. septembra vēstuli Komisija iesniedza savas atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva
2005. gada 22. septembra tiesas sēdē.
Ar 2005. gada 26. septembra vēstuli Komisija pēc tiesas sēdes iesniedza dokumentus un lūdza atļaut rakstveidā komentēt iespējamos
apsvērumus, ko prasītāja iesniegs par Komisijas 2005. gada 21. septembra atbildēm uz rakstveida jautājumiem. Šis lūgums tika
apmierināts.
2005. gada 29. septembrī prasītāja iesniedza procesuālo rakstu attiecībā uz Komisijas atbildēm uz jautājumiem, ko Pirmās instances
tiesa uzdeva rakstveidā.
2005. gada 11. oktobrī Komisija iesniedza gala apsvērumus par prasītājas apsvērumiem attiecībā uz Komisijas atbildēm uz jautājumiem,
ko Pirmās instances tiesa uzdeva rakstveidā.
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        noraidīt dokumentus, kurus Komisija iesniegusi iebildumu raksta pielikumā;
–        atcelt lēmumu;
–        pakārtoti, atcelt lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz kādu no šiem jautājumiem:
–        kolektīvu dominējošu stāvokli licenču tirgū mūzikai tiešsaistē;
–        individuālu dominējošu stāvokli mūzikas izplatīšanas tiešsaistē tirgū;
–        koncentrācijas dalībnieču darbību saskaņošanu mūzikas izdošanas jomā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas, kuru atbalsta personas, kas iestājušās lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības par lēmuma atcelšanu pamatojumam prasītāja izvirza piecus pamatus, kas sadalīti vairākās daļās. Pirmajā pamatā
prasītāja apgalvo, ka Komisija ar to, ka nav konstatējusi kolektīva dominējoša stāvokļa esamību mūzikas ierakstu tirgū pirms
paredzētās koncentrācijas un nav konstatējusi minētā stāvokļa pastiprināšanos, ir pārkāpusi EKL 253. pantu un ir pieļāvusi
acīmredzamu kļūdu vērtējumā un tiesību kļūdu. Otrajā pamatā prasītāja apgalvo, ka Komisija, nenovērtējot, ka paziņotā koncentrācija
rada kolektīvu dominējošu stāvokli mūzikas ierakstu tirgū, ir pārkāpusi EKL 253. pantu un ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā
un tiesību kļūdu. Trešais pamats ir balstīts uz Regulas 2. panta pārkāpumu – to, ka Komisija neuzskatīja, ka tiek radīts vai
pastiprināts kolektīvs dominējošs stāvoklis pasaules tirgū licencēm mūzikai tiešsaistē. Ceturtajā pamatā prasītāja apgalvo,
ka Komisija, nenovērtējot, ka
Sony
sasniegs individuālu dominējošu stāvokli mūzikas izplatīšanas tiešsaistē tirgū, ir pārkāpusi EKL 253. pantu un ir pieļāvusi
acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Piektajā pamatā prasītāja apgalvo, ka Komisija, secinot, ka paziņotās koncentrācijas rezultātā
netiek saskaņotas koncentrācijas dalībnieču darbības mūzikas ierakstu tirgū, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un ir
pārkāpusi EKL 81. pantu, skatot to kontekstā ar Regulas 2. panta ceturto daļu.
I –
Par pierādījumiem, kas pievienoti iebildumu rakstam
A –
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka no iebildumu raksta izriet, ka administratīvā procesa laikā Komisija ir balstījusies uz dokumentiem un
informāciju, kas tai kļuva pieejami tikai līdz ar iebildumu rakstu, kaut gan šiem dokumentiem un informācijai ir bijusi izšķiroša
loma tiktāl, ciktāl Komisija ar tiem pamato, ka ir atcēlusi paziņojumā par iebildumiem pieņemto nostāju, saskaņā ar kuru paziņotā
koncentrācija rada vai pastiprina kolektīvu dominējošu stāvokli un nav saderīga ar kopējo tirgu.
Prasītāja norāda – ja administratīvā procesa laikā tā būtu redzējusi šos dokumentus, kuros ietverta nepilnīga informācija
un kas ir maldinoši, viņa varētu pierādīt, ka tiem ir būtiski trūkumi, un lēmums būtu atšķirīgs vai vismaz tajā būtu skaidra
motivācija prasītājas apsvērumu noraidīšanai. Prasītāja pārmet Komisijai, ka tā ir glabājusi šos dokumentus un uz tiem balstījusies,
neļaujot savstarpēji tos izskatīt vai trešām personām sniegt apsvērumus.
Atzīstot, ka Komisijai ir pienākums aizsargāt komercnoslēpumus un administratīvā procesa laikā, pārbaudot koncentrāciju, tai
nav pienākuma izpaust trešām personām visu lietas materiālos esošo informāciju, prasītāja apgalvo, ka Komisijai bija jāļauj
trešām personām izteikt viedokli par lietu, piemēram, sagatavojot attiecīgās informācijas versiju, kas nav konfidenciāla,
un kopsavilkumu.
Prasītāja precizē, ka neatsaucas uz pamatu, kas balstīts uz procesuālo pamatprasību pārkāpumu, bet uzskata, ka jaunie pierādījumi,
kurus Komisija iesniegusi, ir pārāk novēloti, lai padarītu lēmumu apmierinošu pēc būtības, un tas ir lēmuma koriģēšanas
a posteriori
mēģinājums. Atgādinot, ka dokumentu neiesniegšanu administratīvā procesa laikā nevar kompensēt tiesvedībā (Tiesas 1999. gada
8. jūlija spriedums lietā C‑51/92 P
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, I‑4235. lpp., 78. punkts), prasītāja apgalvo, ka attiecīgie dokumenti ir jānoraida.
Komisija prasa noraidīt šo lūgumu.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jākonstatē, ka pierādījumi, kurus prasītāja lūdz Pirmās instances tiesai izslēgt no lietas materiāliem, ir iebildumu
raksta pielikumā, kuru Komisija iesniedza saskaņā ar Reglamenta 46. panta normām. Prasītāja nenorāda, kādā veidā tas, ka Komisija
ir iesniegusi šos dokumentus, ir pretrunā ar Reglamentu.
Turpinājumā jākonstatē, ka nav skaidri redzami ne motīvi, kuru dēļ prasītāja lūdz šos dokumentus izslēgt no lietas materiāliem,
ne prasītājas lūguma nozīme.
Pirmkārt, lai arī prasītāja apgalvo, ka iesniegtie dokumenti ir lēmuma koriģēšanas
a posteriori
mēģinājums, tā tomēr neapgalvo, ka šie dokumenti ir saņemti vai sastādīti pēc lēmuma pieņemšanas, bet, tieši pretēji, apstiprina,
ka tiem ir bijusi izšķiroša loma administratīvā procesa laikā, jo Komisija uz šiem dokumentiem ir balstījusies, lai pamatotu
lēmumu. Pat pieņemot, ka šis apstāklis apstiprinās, tas katrā ziņā nav pamats noraidīt minētos dokumentus. Turklāt, lai arī
prasītāja pārmet Komisijai lēmuma koriģēšanas
a posteriori
mēģinājumu, tā šī lūguma atbalstam neatsaucas uz principa, saskaņā ar kuru motivācijai ir jābūt lēmumā un to nevar pirmo
reizi izklāstīt Pirmās instances tiesā, pārkāpumu (Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās
lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp., 95. punkts). Katrā ziņā nepietiekamas motivācijas dēļ atceļ apstrīdēto lēmumu, nevis noraida dokumentus.
Šajā gadījumā tas, vai lēmums no tiesību viedokļa ir pietiekami motivēts, tiks pārbaudīts dažādu pamatu, uz kuriem prasītāja
atsaucas, ietvaros.
Otrkārt, prasītāja, norādot, ka Komisijai administratīvā procesa laikā, pārbaudot koncentrāciju, nav pienākuma izpaust trešām
personām lietas materiālos esošo informāciju, atgādina, ka saskaņā ar judikatūru to, ka administratīvā procesa laikā nav iesniegti
dokumenti, nevar labot tiesvedības laikā. Nepārbaudot tiesību uz aizstāvību vai trešo personu tiesību piekļūt lietas materiāliem
koncentrācijas lietvedībā apjomu, pietiek konstatēt, ka prasītāja skaidri norāda, ka tā neizvirza jaunu pamatu, kas balstīts
uz būtisku formas prasību pārkāpumu. Tātad uz šāda pamata balstītu lūgumu apstiprināt nevar. Katrā ziņā tiesību uz aizstāvību
pārkāpumu var atzīt, tikai pierādot, ka dokumentu neizpaušana varēja prasītājai nelabvēlīgi ietekmēt attiecīgā lēmuma saturu,
ko nevar izdarīt, nepārbaudot minētos dokumentus.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka dokumentos ietverta nepilnīga informācija un tie ir maldinoši, un, ja viņai būtu bijusi tiem
pieeja administratīvā procesa laikā, prasītāja būtu varējusi pierādīt dokumentu būtiskos trūkumus, kā rezultātā lēmums varēja
būt atšķirīgs. Tas, ka šī apstākļa dēļ Komisijas izvirzītie pierādījumi jāvērtē piesardzīgi, savukārt neļauj apmierināt prasītājas
lūgto pasākumu. Tieši pretēji, šāds pasākums liegtu prasītājai iespēju pierādīt apgalvojumu par strīdus dokumentu uzticamības
un atbilstības trūkumu to pamatu, kas balstīti uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ietvaros.
Visbeidzot, arī prasītājas pakārtoti izteiktais lūgums Pirmās instances tiesai atzīt šos dokumentus par nepārliecinošiem vai
neatbilstošiem šo pašu motīvu dēļ ir jānoraida. Katrā ziņā šis lūgums ietver jautājumu pēc būtības, kas tiks izskatīts dažādu
prasības pamatu un argumentu ietvaros.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājas lūgums noraidīt vai atzīt par neatbilstošiem dokumentus, kurus Komisija
iesniegusi iebildumu raksta pamatojumam, ir jānoraida.
II –
Par pirmo pamatu – iepriekšēja kolektīva dominējoša stāvokļa mūzikas ierakstu tirgū pastiprināšana
Pirmais pamats ir sadalīts divās daļās – pirmā daļa attiecas uz Komisijas apgalvojuma, saskaņā ar kuru pirms paziņotās koncentrācijas
mūzikas ierakstu tirgū nebija kolektīva dominējoša stāvokļa, kļūdaino raksturu, bet otrā daļa attiecas uz kļūdu, kas izriet
no tā, ka netika konstatēts, ka ar paziņoto koncentrāciju tiek pastiprināts minētais iepriekšējais kolektīvais dominējošais
stāvoklis.
A –
Prasītājas argumenti
1.     Par pirmo daļu
Vispirms prasītāja norāda, ka gan paziņojumā par iebildumiem, gan lēmumā ietverti vairāki pierādījumi par to, ka mūzikas ierakstu
tirgu pirms koncentrācijas var raksturot kā tirgu, kurā valda kolektīvs dominējošs stāvoklis atbilstoši judikatūrā izvirzītiem
kritērijiem (Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. jūnija spriedums lietā T‑342/99
Airtours
/Komisija,
Recueil
, II‑2585. lpp.).
Pirmkārt, prasītāja šajā sakarā norāda, ka lielie uzņēmumi (turpmāk tekstā – “lielie uzņēmumi”) ir raksturojami kā tādi, kam
piemīt visas dominējošā stāvoklī esošas grupas īpašības: lielas tirgus daļas, ievērojams finanšu potenciāls (lēmuma 53. apsvērums),
tie uztur augstas cenas (lēmuma 56. apsvērums), oligopola struktūra (lēmuma 148. apsvērums) un tātad savstarpēja atkarība.
Otrkārt, prasītāja norāda, ka Komisija konstatēja, ka tirgum piemīt īpašības, kas ir labvēlīgas, lai varētu pastāvēt klusējot
noslēgtas aizliegtās vienošanās, un atvieglo šādas koordinācijas novērošanu (paziņojuma par iebildumiem 93.–116. punkts),
un izskatīja desmit faktorus, kas norādīja uz klusējot noslēgtu aizliegtu vienošanos (skat. pielikumu A.15), kas kopš paziņojuma
par iebildumiem nav mainījušies. Ja preces formāts ir viendabīgs un patērētājs pērk vairāku mākslinieku un vairāku žanru diskus,
šādi rodas “aizvietojamības iespējas” (lēmuma 110. apsvērums). Tirgus ir ļoti labvēlīgs koordinācijai, un koordinācija faktiski
jau ir notikusi (lēmuma 112. punkts). Klientu loks ir pastāvīgs (lēmuma 112. apsvērums), un koncentrācijas dalībnieces kontrolē
izplatīšanas tirgu (lēmuma 113. apsvērums).
Treškārt, par kolektīva dominējoša stāvokļa esamību liecina cenas. Faktiskās neto cenas sakrīt (paziņojuma par iebildumiem
76.–80. punkts un lēmuma 75., 82., 89., 96. un 103. apsvērums). Ir zināmas publiskās pārdošanas cenas (turpmāk tekstā – “PPC”)
un ierobežots skaits references cenu (lēmuma 111. un 112. apsvērums). Pārdošanas neto cenas ir cieši saistītas ar PPC (lēmuma
77., 84., 91., 98. un 105. apsvērums). PPC un faktiskās neto cenas ir cieši pielīdzinātas un pārskatāmas, un atlaides neietekmē
faktisko vidējo neto cenu pārskatāmību (paziņojuma par iebildumiem 88., 90. un 92. punkts un lēmuma 45., 49., 52., 55. un
57. zemsvītras piezīme).
Ceturtkārt, Komisija ir konstatējusi, ka ir iespējami iedarbīgi iebiedēšanas mehānismi (paziņojuma par iebildumiem 128.–132. punkts
un lēmuma 118. punkts) un ka lielie uzņēmumi nav pakļauti šādam iedarbīgam konkurences spiedienam.
Prasītāja apgalvo, ka Komisijas izvirzītie pamati, kas balstīti uz albumu satura neviendabīgumu, nepietiekamu cenu pārskatāmību
sakarā ar atlaidēm reklāmas nolūkā un pierādījumu neesamību par jebkādu pretdarbību, neliedz secināt, ka pastāv kolektīvs
dominējošs stāvoklis, un ka Komisijas analīzē trūkst pamatojuma, tajā ir acīmredzama kļūda vērtējumā un tiesību kļūda.
a)     Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Ar lēmumu ir pārkāpts EKL 253. pants, jo tajā nav ietverts faktu un tiesību normu izklāsts, uz ko iestāde balstās, lai Tiesa
varētu veikt pārbaudi, kā arī dalībvalstis un ieinteresētās personas varētu iepazīties ar apstākļiem, kādos Kopienu iestāde
ir piemērojusi līgumu (Tiesas 1987. gada 26. marta spriedums lietā 45/86 Komisija/Padome,
Recueil
, 1493. lpp.).
Preču viendabīgums
Pirmkārt, attiecībā uz preču viendabīgumu prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav norādījusi, kāda iemesla dēļ attiecībā uz
cenām un to pārskatāmību satura neviendabīgums prevalē pār “aizvietojamības iespējām”, saskaņā ar kurām lielākā daļa patērētāju
pērk dažādu mākslinieku un dažādu žanru ierakstus, vai pār formāta viendabīgumu. Komisija nav arī norādījusi, kādēļ atzinums,
ka albumu cenas ir ļoti standartizētas, tiek apgāzts ar vispārēju apgalvojumu, ka cenas ir atkarīgas no “albuma panākumiem”.
Šajā sakarā lēmuma 110. apsvērumā ietverti pretrunīgi atzinumi.
Pārskatāmība
Otrkārt, runājot par pārskatāmību, prasītāja apgalvo, ka Komisijas apgalvojumi un argumenti attiecībā uz atlaidēm, kuri atspēko
visus pierādījumus par pārskatāmību, nav pietiekami pamatoti.
Šādi Komisija apgalvo, ka lielajās valstīs PPC pārskatāmība nav iespējama atlaižu reklāmas nolūkā dēļ, tomēr neizskaidro to
funkciju un nozīmi cenu sistēmā.
Tāpat attiecībā uz mazajām valstīm nav skaidri izklāstīti iemesli, kādēļ Komisija piešķīrusi tik lielu nozīmi atlaižu kampaņām,
nevis parastām atlaidēm, lai gan paziņojuma par iebildumiem 150. punktā tā apgalvojusi, ka “tāpat kā lielās teritorijās visās
valstīs nozīmīgākās atlaides ir parastās atlaides”. Turklāt nav precīza apraksta, kas ir parastās atlaides. Vērtējot pārskatāmību
mazajās valstīs, Komisija neprecizējot ir salīdzinājusi parastās atlaides un atlaides reklāmas nolūkā kā alternatīvas, kā
rezultātā nav viegli noteikt, vai pētījumā ir apskatītas atlaides reklāmas nolūkā vai parastās atlaides.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka lēmumā ir atsauces tikai uz pierādījumiem, kas attiecas uz
Sony
un
BMG
atlaidēm un neskar citus lielos uzņēmumus (lēmuma 71. apsvērums un lēmuma 43. zemsvītras piezīme). Tātad motivācija ir nepilnīga.
Iebiedēšanas līdzekļi
Treškārt, attiecībā uz iebiedēšanas līdzekļiem Komisija nepaskaidro, kādēļ tas, ka tā nav varējusi pierādīt, ka jebkad ir
izmantoti pretpasākumi, pat ja tas atbilst patiesībai, atspēko visus pierādījumus par iedarbīgu iebiedēšanas līdzekļu esamību.
Līdzsvars
Visbeidzot, ceturtkārt, lēmumā pretēji paziņojumam par iebildumiem nav ietverts vērtējums par līdzsvaru tirgū, kā arī nav
paskaidrojumu par šāda vērtējuma neesamību, kas ir līdzvērtīgi pilnīgam motivācijas trūkumam.
b)     Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Prasītāja atgādina judikatūru, saskaņā ar kuru Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ja, izsverot pretrunīgus
argumentus, tā piešķir pārāk lielu nozīmi vienam no tiem (Pirmās instances tiesas 2001. gada 10. oktobra spriedums lietā T‑111/00
British American Tobacco International (Investments)
/Komisija,
Recueil
, II‑2997. lpp., 58. punkts) vai ja argumenti, kas sniegti lēmuma pamatojumam, faktiski šo lēmumu neatbalsta. Tāpat, ja Komisijas
vērtējums nav pamatots ar pārliecinošiem pierādījumiem vai faktiem, jāuzskata, ka tas ir sniegts neatbilstošā veidā un nepārdomāti
(Tiesas 1991. gada 22. oktobra spriedums lietā C‑16/90
Nölle
,
Recueil
, I‑5163. lpp.). Tā kā apgalvojums par kolektīva dominējoša stāvokļa neesamību nav balstīts uz atbilstošiem faktiem, argumentiem
vai pierādījumiem, Komisija nav izpildījusi savu pienākumu vērtēt atbilstošu faktoru kopumu.
Prasītāja apgalvo, ka lēmumā ir acīmredzamas kļūdas vērtējumā, nosakot preču viendabīgumu, pārskatāmību, iebiedēšanas līdzekļu
esamību, līdzsvara novērtējumā un kopējās politikas analīzē.
Preču viendabīgums
Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka satura neviendabīgums prevalē pār formāta viendabīgumu, piekrītot pieņēmumam,
saskaņā ar kuru patērētājs pērk dažādu mākslinieku un dažādu žanru diskus, un ka tādējādi pastāv “aizvietojamības iespējas”.
Katrā ziņā preču neviendabīguma parametrs būtu atbilstošs tikai tad, ja cenas būtu noteiktas individuāli, nevis kā šajā gadījumā –
uz references cenu pamata (lēmuma 110. un 111. apsvērums). Sekojot Komisijas loģikai, nozarēs, kas saistītas ar intelektuālo
īpašumu, nevar būt kolektīva dominējoša stāvokļa, jo nevar būt absolūta satura viendabīguma.
Pārskatāmība
–       Vispārēja argumentācija
Prasītāja apgalvo, ka sniegtie pierādījumi norāda, ka lielo uzņēmumu noteiktās cenas ir pietiekami pārskatāmas, lai tie varētu
savas cenas pielīdzināt. Komisija nav sniegusi nevienu pierādījumu, kas apgāztu šādu analīzi, bet ir aprobežojusies ar secinājumu
par iespējamām atlaižu svārstībām, ka pārskatāmības nav vai ka tā ir samazināta tik ļoti, ka neļauj pielīdzināt cenas.
Kļūda vērtējumā izriet no pašas Komisijas secinājumiem, saskaņā ar kuriem:
–        lielo uzņēmumu vidējām neto cenām ir novērojams paralēlisms un nosacīti līdzīgas cenu svārstības (lēmuma 75., 82., 89., 96. un
103. apsvērums);
–        PPC var tikt izmantotas kā fokusa punkts cenu pielīdzināšanai (lēmuma 76., 83., 90., 97. un 104. apsvērums);
–        PPC un vidējās neto cenas ir svārstījušās paralēli (lēmuma 77., 84., 91., 98. un 105. apsvērums).
Prasītāja norāda, ka PPC ir pārskatāmas, ka mazumtirdzniecības cenas ir zināmas, ka vidējās neto cenas mainās vienlaikus ar
PPC un izplatītāju uzcenojums ir zināms diezgan precīzi. No tā izriet, ka neto cenas mazumtirgotājiem (t.i., PPC atņemot atlaides)
ir pārskatāmas par spīti atlaidēm. Turklāt tas izriet no paziņojuma par iebildumiem (81.–92. punkts) un lēmuma 77. apsvēruma,
kurā noteikts – “ja lielie uzņēmumi ievērojami izvairītos no politikas, par ko ir vienojušies cenu jomā, piešķirot atlaides,
šāda atšķirība parādītos vidējās neto cenās”.
Prasītāja norāda, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piešķirot pārspīlētu nozīmi atlaidēm un it īpaši atlaidēm
reklāmas nolūkā, jo:
–        tā vairāk ir balstījusies uz
Sony
un
BMG
sniegto informāciju, kas attiecas uz atlaidēm, nevis informāciju, kas attiecas uz atbilstību starp lielo uzņēmumu PPC un
neto cenām (lēmuma 43. zemsvītras piezīme);
–        saskaņā ar mazumtirgotāju sniegto informāciju atlaides ir pārskatāmas; 20 no 26 mazumtirgotājiem, kuriem Komisija uzdeva jautājumus,
apliecināja, ka lielie uzņēmumi zināja par citu piemērotajām atlaidēm. It īpaši tas attiecas uz parastajām atlaidēm, kas ir
vissvarīgākās, jo tās apspriež katru gadu;
–
Sony
un
BMG
novēro izplatīšanas tirgu un veido iknedēļas atskaites, ietverot informāciju par konkurentiem (lēmuma 113. apsvērums);
–        attiecībā uz kompilācijām lielajiem uzņēmumiem ir līgumi ar izplatīšanas tīkliem un partnerattiecību līgumi, kuros tiek norādītas
parastās atlaides;
–        pastāv būtiska vadītāju rotācija starp mūzikas izdevniecībām;
–        iknedēļas dziesmu topi sniedz informāciju par vienību pārdoto apjomu, ļaujot viegli noteikt vienības, kas kļūst par hītiem
un veido pārdotā apjoma lielāko daļu (lēmuma 73. apsvērums);
–        saskaņā ar
Office of Fair Trading
(Apvienotās Karalistes Konkurences iestāde) ziņojumu informācija par konkurentiem mūzikas ierakstu tirgū ir vieglāk pieejama
nekā jebkurā citā nozarē (prasības pieteikuma pielikums A.16).
Prasītāja norāda, ka, pamatojoties uz šiem pierādījumiem, paziņojuma par iebildumiem 81. punktā Komisija ir secinājusi, ka
“atlaides lielākoties ir pastāvīgas un netiek izmantotas, lai mainītu cenu politiku”. Kopš tā laika fakti nav mainījušies.
Katrā ziņā atlaides reklāmas nolūkā parasti izmanto nevis dziesmu topu diskiem, kas veido aptuveni 80 % ienākumu, bet, lai
rosinātu patērētājus iegādāties diskus no kataloga (“back catalogue”) (prasības pieteikuma pielikums A.17), un, kas attiecas
uz Komisijas aplūkoto paraugu, atlaides reklāmas nolūkā ietekme bija neliela (lēmuma 70. un 71. apsvērums). Turklāt Komisijas
aplūkotie dati par minētajām atlaidēm reklāmas nolūkā attiecās tikai uz
Sony
un
BMG
, kas vēl jo vairāk samazina to atbilstību.
Tātad daļa par lielo uzņēmumu cenu struktūru, kura nav pārskatāma, ir nenozīmīga, kas izriet arī no prasības pieteikumam pievienotā
ziņojuma, kurā izskaidrota cenu un atlaižu sistēma Eiropā (pielikums A.17).
Prasītāja apgalvo, ka Komisijas rīcībā ir bijis pietiekami daudz dokumentu, ar kuru palīdzību tā varēja pārbaudīt veikto analīzi,
bet Komisija nav to darījusi, it īpaši attiecībā uz pierādījumiem par mazumtirgotājiem. Nenovērtējot pareizi faktus un piešķirot
pārspīlēti lielu nozīmi atlaidēm, it īpaši atlaidēm reklāmas nolūkā, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
–       Vispārēji apsvērumi par jauniem pierādījumiem
Pamatojoties uz jauno informāciju, ko Komisija iesniegusi iebildumu raksta pielikumā, prasītāja secina, ka Komisija savu vērtējumu,
saskaņā ar kuru tirgus nav pārskatāms, šķiet, ir balstījusi uz atlaižu, kas individuāli mainās klientiem, atsevišķām vienībām
un laikā, sarežģītību. Šādu individuālu, dažkārt ievērojamu izmaiņu esamība neizslēdz iespēju, ka cenu noteikšanu regulē ierobežots
skaits mehānismu un zināmi noteikumi, kas padara paredzamas vidējās cenas, kuru nozīmīga vai sistemātiska novirze būtu acīmredzama.
Šādi noteikumi varbūt neļautu jebkurā brīdī paredzēt atsevišķi katra konkrētam mazumtirgotājam izrakstītā izdevuma cenu, bet
vismaz ļautu pietiekami droši uzzināt neto cenas, kas izriet no PPC grupas, un noteikt, vai konkurenti ievēro šos noteikumus
vai nē. Tie sniegtu kolektīvam dominējošam stāvoklim nepieciešamo pārskatāmību. Saskaņota rīcība, par ko liecina PPC un vidējo
neto cenu vienlaicīgas izmaiņas, drīzāk var rasties, pamatojoties uz kopējiem zināmiem un labi saprotamiem noteikumiem, kurus
var kontrolēt, nevis uz pilnīgām un padziļinātām zināšanām par katru atsevišķu lēmumu attiecībā uz cenām.
Komisija, nepētot, vai novēroto vidējo (bruto un neto) cenu atbilstību izraisa saskaņota rīcība, kas rodas šādu noteikumu
rezultātā, secina, ka tas tā nav, jo svārstības ir individuālas, nepārbaudot, vai tās ir statistiski nozīmīgas un vai tas
faktiski ietekmē vidējās cenas.
Ne visos gadījumos, bet nozīmīgai pārdotā apjoma daļai lielās mūzikas izdevniecības šādus noteikumus piemēro katrā disku kategorijā
(jauns albums, jauns mākslinieks, “pilna cena”, “puscena”, “ekonomiskā cena” u.c.), un katra izdevniecība izmanto ierobežotu
skaitu vispārēju pārdošanas stratēģiju, kas nosaka lielāko daļu pārdotā apjoma (disku nomaiņa dziesmu topos, dalība reklāmas
kampaņās, pērkot izvietojumu skatlogā u.c.). Protams, šādas pārdošanas stratēģijas var mainīties katrā valstī un atkarībā
no klientiem (lielveikali, specializēto veikalu tīkli, neatkarīgie veikali u.c.), bet to skaits vismaz ir ierobežots un ir
zināms, ka tās ietekmē pārdoto apjomu. Šādi noteikumi vai mehānismi ir pietiekami, lai ļautu saskaņot cenas, precīzi nezinot
atsevišķu albumu neto un bruto cenas, turklāt piedāvā nepieciešamo elastību, lai vidē, kur atsevišķu vienību pieprasījums
svārstās un albumu panākumus nevar droši paredzēt, atsevišķos gadījumos pielāgotos, nemainot cenu struktūru kopumā.
Atsevišķu svārstību gadījumā nevar neņemt vērā, ka neto cenas kopumā ir cieši pielīdzinātas bruto cenām, un, iespējams, tas
ir tādēļ, ka visas sabiedrības seko dažiem vispārējiem noteikumiem, padarot cenas kopumā ļoti paredzamas un radot šķietamu
sistemātisku dažādību. Tātad pārskatāmība ir.
Jauno pierādījumu, kuri ir iebildumu raksta pielikumā, pārbaude parāda, ka Komisija ir pievērsusies atsevišķām svārstībām,
nepārbaudot, vai tās ir statistiski nozīmīgas. Komisija nav veikusi sīkāku datu statistiski precīzu analīzi, nav izskatījusi
ne cenu, ne atlaižu amplitūdas nozīmi, ne svārstību atbilstību ierastajai cenu amplitūdai, kā arī nav iztaujājusi mazumtirgotājus,
lai pārbaudītu, vai atsevišķas svārstības atbilst vai neatbilst vispārējiem cenu sistēmas noteikumiem. Komisija nepamatoti
ir secinājusi, ka svārstību esamība izslēdz iespēju, ka šīs svārstības rada daži atsevišķi gadījumi, kurpretim vairums tiek
pārdots par cenām, kas ir noteiktas, pamatojoties uz zināmiem noteikumiem, un ir paredzamas.
Turklāt pierādījumus Komisija ir pārbaudījusi ar kļūdainu metodi un, neveicot nepieciešamās pārbaudes.
Prasītājas izteiktie vispārējie apsvērumi par jaunajiem pierādījumiem, kurus iesniegusi Komisija, ir šādi:
–        liela daļa datu nav saskaņoti ar pārdoto apjomu, lai novērtētu cenu un atlaižu amplitūdas nozīmi. Ja dati ir pareizi apkopoti
– t.i., visi rādītāji saskaņoti ar pārdoto apjomu – svārstības ir mazāk nozīmīgas;
–        lielākajā daļā gadījumu dati nav analizēti no statistikas viedokļa un līdz ar to nav iespējams novērtēt, vai attiecībā uz
dažādām preču kategorijām svārstības ir nozīmīgas;
–        izņemot dažus datus, kuri ir izmantoti paziņojumā par iebildumiem, salīdzinātas ir tikai koncentrācijas dalībnieču cenas.
Komisijas arguments, saskaņā ar kuru ir pietiekami konstatēt, ka divi lielie uzņēmumi piemēro nepārskatāmas atlaides, lai
pārskatāmība būtu samazināta, ir kļūdains, ņemot vērā, ka
Sony
un
BMG
darbība tirgū ir ļoti dažāda, un to, ka, izdodot virkni albumu, dažādas darbības rezultātā cenu un atlaižu amplitūda svārstītos
pat vienotā cenu sistēmā. Turklāt vēsturiski koncentrācijas dalībnieces ir bijušas divi visatšķirīgākie lielie uzņēmumi, tādējādi
koncentrācija ne tikai samazinātu tirgus dalībnieku skaitu, bet padarītu tos arī līdzīgākus;
–        Komisija nav arī veikusi izmeklēšanu, lai noskaidrotu, vai lielajos uzņēmumos nav datu, kas ir tiešā pretrunā ar apgalvojumu
par cenu dažādību un sarežģītību, proti, budžeti vai citi dati, kuros precīzi ir paredzētas neto un bruto cenas, kā arī atlaides,
un kuru konstrukcija sakrīt ar konkurentiem un ir nemainīga laikā;
–        koncentrācijas dalībnieču darbinieku liecības neattiecas uz galvenajiem jautājumiem – tādiem kā cenu vispārēju noteikumu esamība
un cenu novērošana – un tās nav pārbaudītas.
Komisijas viedoklis, saskaņā ar kuru vidējās neto cenas ir daudzu atsevišķu, visai dažādu lēmumu izpausme, kuru jāvar pietiekami
pārliecinoši novērot, lai pieļautu faktisku neto cenu saskaņošanu, ir kļūdains, jo pietiek, ka katra sabiedrība attiecībā
uz izdoto albumu cenām var pārbaudīt, vai visu sabiedrību lēmumi par cenām atbilst zināmiem noteikumiem, lai visiem darītu
zināmas cenu svārstības un uzturētu klusējot izteiktu slēptu vienošanos.
Komisijas novērotās svārstības koncentrācijas dalībnieču sniegtajos datos, kuri turklāt ir nekonkrētāki nekā Komisija, šķiet,
domā, nevar būt pierādījums cenu necaurredzamībai, jo, kā ikvienā intelektuālā īpašuma nozarē, kur atsevišķu vienību rezultāti
ir mainīgi un attiecībā uz tiem veic dažādus tirdzniecības pasākumus, bet šādu vienību virknes apkopojums atbilst vispārēji
zināmiem noteikumiem, atsaucoties uz dažiem vispārēji zināmiem principiem, ir pilnīgi iespējams izskaidrot visas svārstības
attiecībā uz vienošanos par atlaidēm un cenām.
Turklāt prasītāja atzīst, ka ir izbrīnīta par to, ka Komisija ir iekļāvusi ļoti maz pierādījumu no tiem, kas izmantoti paziņojumā
par iebildumiem, no kuriem daži bija sabalansēti un attiecās uz nozari kopumā, bet pievērsusies
Sony
un
BMG
sniegtajai informācijai, kam nepiemīt šādas īpašības. Pirms tiek noraidīts pirmais datu kopums – būtu jāsaskaņo atšķirības,
taču nešķiet, ka Komisija būtu veikusi līdzsvarotu vērtējumu.
–       Atsevišķa dažādu pierādījumu pārbaude

Sony
un
BMG
darbinieku liecības, kas ietvertas pielikumā B.2, aprobežojas ar to, ka apliecina, ka dažādiem klientiem ir dažādas atlaides,
bet neattiecas uz jautājumu, kas jānoskaidro, vai šīs atlaides lielā mērā nosaka vai nenosaka vispārēju noteikumu virkne.
Lai arī paziņojumos ir uzsvērta cenu noteikšanas mehānisma sarežģītība, pielikums B.14, kur tiek parādīta atlaižu reklāmas
nolūkā sarežģītība, faktiski to atspēko, aprakstot atlaižu reklāmas nolūkā darbību uz vienas lapas. Būtu jājautā, vai dažādām
cenu kategorijām ir standarta uzcenojumi un vai lielākā daļa atlaižu ir koncentrētas šaurā amplitūdā. Šķiet, ka jautājumi
ir izstrādāti tādā veidā, lai izvairītos norādīt, ka uzcenojumi varētu būt zināmi kā vispārēji noteikumi, un tātad, lai liela
mūzikas izdevniecība kontrolētu konkurentu cenas, uzcenojumi nav jānoskaidro regulāri katram izdevumam un nav nepieciešama
atsevišķu cenu atgriezeniska aprēķināšana. Šie jautājumi nav arī uzdoti mazumtirgotājiem, kas tomēr ļautu salīdzināt atbildes.
Attiecībā uz pielikumu B.3, kurā procentuāli parādīts, kādu daļu koncentrācijas dalībnieces vairumtirdzniecībā ir pārdevušas
par desmit augstākajām PPC laikā no 1998. gada līdz 2003. gadam, kas, pēc Komisijas domām, parāda panākumu neparedzamo raksturu
un tātad nepieciešamību katram lielajam uzņēmumam kontrolēt vairāk nekā 80 konkurentu izdoto albumu PPC, prasītāja norāda
dažas pretrunas datos (tādas kā izmaiņas laika posmos) un norāda, ka tie parāda tikai to, ka koncentrācijas dalībnieces pārdod
savas preces par dažādām PPC. Atbilstības nav, ciktāl lēmumā ir norādīts, ka PPC drīzāk ir pārredzamas. Turklāt pretēji tam,
ko apgalvo Komisija, no lēmuma 111. apsvēruma izriet, ka, “lai novērotu vairumtirdzniecību, lielajiem uzņēmumiem tomēr jākontrolē
tikai ierobežota skaita vislabāk pārdoto albumu references cenas”. Šāda informācija nav pretrunā ar apsvērumiem, kurus Komisija
sniedza tiesas sēdē, saskaņā ar kuriem lielākā daļa lielo uzņēmumu pārdotā apjoma ir tikai nedaudz atkarīga no PPC. Nav jākontrolē
vairāk nekā 80 albumu cenas, jo, tā kā principi un noteikumi ir vispārēji saprotami, lai kontrolētu, vai koncentrācija vispār
tiek ievērota, pietiek noteikt tikai attiecībā uz dažām vienībām, vai šie noteikumi tiek ievēroti un vai novirzes ir sistemātiskas.
Tātad Komisijas izdarītais secinājums par procentuālām svārstībām koncentrācijas dalībnieču kopējā pārdošanas apjomā nav pamatots.
Turklāt šķiet, ka šajās tabulās ir akcents uz vienu faktoru, proti, panākumu neparedzamo raksturu, kas ir pretstatā lēmuma
pamata atzinumiem, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, PPC ir pārredzamas un ir fokusa punkts cenu pielīdzināšanai (lēmuma 76., 83.,
90., 97. un 104. apsvērums), otrkārt, ir iespējams kontrolēt citu lielo uzņēmumu cenrāžus (lēmuma 76., 83., 90., 97. un 104. apsvērums)
un, treškārt, lai novērotu vairumtirdzniecību, lielajiem uzņēmumiem ir jākontrolē tikai ierobežota skaita vislabāk pārdoto
albumu references cenas (lēmuma 111. apsvērums). Visbeidzot, pat pieņemot, ka ir jākontrolē vairāk nekā 80 albumu (vai pēc
koncentrācijas – 60 albumu) PPC, tas nešķiet tik apgrūtinoši, kā Komisija to atspoguļo.
Attiecībā uz pielikumiem B.4 un B.5 par vidējām atlaidēm rēķiniem, ko
Sony
un
BMG
ir piešķīrušas saviem desmit labākajiem klientiem četrās no piecām lielajām dalībvalstīm, prasītāja vispirms izsaka šaubas
par to, cik lielā mērā atšķirības vidējās atlaidēs rēķiniem norāda uz atšķirībām attieksmē pret dažādiem klientiem, nevis
uz atšķirībām darbībās, kas saistītas ar koncentrācijas dalībnieču sortimentu, zinot, ka spēks, kāds ir lielas mūzikas izdevniecības
izdevumam, kā arī dažādas darbības (izdevumu parādīšanās dziesmu topos, aktivitātes lielveikalā, katalogos, specializētas
un reklāmas aktivitātes) ietekmē vidējās klientiem piešķirtās atlaides. Turklāt iespējamas atšķirības koncentrācijas dalībnieču
attieksmē pret klientiem nenozīmē, ka to lēmumi par cenām ir nepārskatāmi, jo šādas atšķirības var būt sistemātiskas, paredzamas
un stabilas laikā.
Pielikums B.5, kurā, domājams, parādīti piemēri, kuros nav korelācijas vai vienlaicīgu izmaiņu, ir neatbilstošs; tas ir izskaidrojams
ar to, ka koncentrācijas dalībnieču sortimenti ir atšķirīgi, un turklāt tas parāda būtisku līdzību (vienam un tam pašam klientam
piešķirtas lielākas atlaides, atlaides, kas svārstās vienā laikā un laikā nemainīgas atšķirības). Tikai piemērs attiecībā
uz klientu Nr. 1 Vācijā atbilst viedoklim, saskaņā ar kuru viens no lielajiem uzņēmumiem var samazināt faktiskās cenas, kam
neseko konkurentu cenu samazinājums, bet konkrētas svārstības viena konkrēta gada laikā attiecīgajā teritorijā attiecībā pret
konkrētu klientu nav pārliecinošas. Turklāt, tā kā tabulās ir pārbaudīti tikai
Sony
un
BMG
dati, un šie dati nav sabalansēti, svārstības ir pārspīlētas. Šis it īpaši ir gadījums, kad Komisijai bija jāveic prognozes
analīze, jo koncentrācija, kurā tiek kombinētas sabiedrības ar ļoti dažādu darbību, var palielināt simetriju un viendabīgumu
un tātad arī klusējot izteiktas slēptas vienošanās varbūtību.
Attiecībā uz pielikumiem B.6 un B.7, kas ir šķietami pierādījumi par atlaižu rēķiniem, kuras koncentrācijas dalībnieces piešķīrušas
saviem desmit labākajiem klientiem piecu gadu laikā attiecībā uz 20 labākajiem kompaktdiskiem (turpmāk tekstā – “
CD
”), svārstībām, prasītāja norāda, ka tabulās ir norādītas tikai amplitūdas un tās var būt maldinošas tiktāl, ciktāl tajās
drīzāk ir norādītas galējās, nevis vidējās atlaides vai statistiski nozīmīgas vidējo atlaižu svārstības. Plašu atlaižu amplitūdu
var izskaidrot ar dažiem retiem izņēmumiem, atlaižu lielākais vairums ir vienā līmenī. Turklāt, neskaitot metodoloģiskus trūkumus,
šīs tabulas parāda interesantas sakritības. Piemēram, pielikumā B.6 – valstī A abas koncentrācijas dalībnieces piedāvāja lielākas
atlaides vairumtirgotājiem nekā lielveikaliem un plaša profila mazumtirgotājiem, bet iebildumu raksta pielikumā B.7 ir parādīta
apbrīnojami cieša saistība starp atlaižu amplitūdām.
Attiecībā uz pielikumiem B.8 un B.9, kas, pēc Komisijas domām, parāda, ka koncentrācijas dalībnieces nav piemērojušas vienotas
atlaides, ka atlaides laika gaitā ir mainījušās un ka 2003. gadā koncentrācijas dalībnieču noteiktās atlaides nebija pārāk
līdzīgas, prasītāja vēlreiz norāda, ka starp koncentrācijas dalībniecēm laika gaitā norādītās atšķirības atlaižu amplitūdās
var būt atšķirīgas darbības rezultāts, bet tas nekādā veidā neapliecina, ka atlaides neizriet no zināmu noteikumu virknes.
Turklāt pielikumā B.8 sniegtie dati drīzāk norāda pretējā, nevis Komisijas norādītajā virzienā (uz stabilu un līdzīgu atlaižu
mehānismu, vai drīzāk paaugstinātu korelācijas faktoru).
Prasītāja norāda, ka atlaižu mehānismi laika gaitā nemainās tik ļoti, kā tas apgalvots Komisijas analīzē. Pielikumā D.3 izklāstītie
dati parāda katras koncentrācijas dalībnieces attiecīgā gada un iepriekšējā gada atlaižu mehānisma korelācijas koeficientu.
Pat ja darbību dažādība skar atlaides, paaugstināti vispārējie korelācijas koeficienti norāda, ka atlaižu mehānismi ir nosacīti
stabili laikā, tādējādi padarot paredzamas neto cenas, pamatojoties uz PPC.
Turklāt, datus īpaši norobežojot un izvietojot ļoti sīkos dalījumos, ir likts akcents uz atšķirībām (piemēram, ja atlaide
mainās no mazliet zem 15 % uz mazliet virs 15 %, bez būtiskām izmaiņām ir mainīts dalījums). Visbeidzot, prasītāja norāda
– ja rezultāts būtu balstīts uz koncentrācijas dalībnieču 20 vislabāk pārdoto albumu panākumiem, pat ļoti konkurētspējīgā
tirgū notiktu cenu izmaiņas. Tā kā tas nav noticis, prasītāja secina, ka atlaižu mehānisms nav visai spēcīgs konkurences rīks
vai arī tas nav necaurredzamības cēlonis.
Attiecībā uz pielikumu B.10, kurā norādīts neto cenu sadalījums pieciem labākajiem
Sony
un
BMG
klientiem 2003. gadā, prasītāja norāda, ka Komisijas izdarītā secinājuma, saskaņā ar kuru iepirkumu, kurus dažādi klienti
izdara lielajos uzņēmumos par dažādām neto cenām, proporcijas ir ļoti dažādas, atbilstība ir apšaubāma, tāpēc ka tam, lai
cenas būtu pārskatāmas vai paredzamas, nav nepieciešams, lai iepirkumu tendences starp klientiem un abām mūzikas izdevniecībām
būtu līdzīgas vai vienādas. Tā kā preču kombinācija un jauno galveno izdevumu panākumi ir faktori, kas nosaka atlaižu līmeni,
kas nepieciešams, lai sasniegtu izvirzītos pārdotā apjoma mērķus, ir grūti saprast, kā Komisija ir secinājusi, ka abos lielajos
uzņēmumos neto cenu noteikšana kopumā ir atšķirīga.
Jāpiebilst, ka, tā kā šie dati ir sabalansēti, tie vismaz ir piemērotāki, lai arī attiecas tikai uz
Sony
un
BMG
. Detalizētāks sadalījums pa valstīm, kas ir iesniegts diagrammas veidā pielikumā D.4, parāda ievērojamas līdzības.
Turklāt Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru pielikumā B.10 ir parādīta diferenciācija starp abām koncentrācijas dalībniecēm,
nav saderīgs ar lēmuma 74. un 75. apsvērumā veikto vērtējumu, saskaņā ar kuru
Sony
un
BMG
vidējās neto cenas ir nosacīti līdzīgas, kas, izsverot varbūtības, rosina domāt, ka tiek izmantoti cenu noteikšanas noteikumi,
kas nodrošina, ka lielākā daļa cenu ir koncentrētas ap dažām references cenām. Šādi pierādījumi atbalsta nevis viedokli, saskaņā
ar kuru sarežģīta cenu noteikšana padara tās nepārskatāmas, bet drīzāk pretēju viedokli, saskaņā ar kuru cenas ir paredzamas
un līdzīgas par spīti atsevišķu lēmumu, ar kuriem nosaka cenas, šķietamai sarežģītībai.
Prasītāja uzskata, ka pielikums B.11, kurā ir parādītas
Sony
vidējās trimestra neto cenas albumiem ar visvairāk izmantotajām PPC, nesniedz nekādu norādi par necaurredzamību, jo tabulā
ir problēmas saistībā ar amplitūdām, proti, tajā ir parādītas galējās cenas, neanalizējot sabalansētas vidējās cenas un vidējo
cenu svārstības. Turklāt pielikumam nav atbilstības, jo tas attiecas tikai uz
Sony
un nav salīdzinošs.
Arī nākamajam pielikumam (B.12) nav atbilstības, jo tas nav salīdzinošs un tajā ir tikai parādīts, ka
BMG
piedāvā mazumtirgotājiem dažāda līmeņa atlaides.
Prasītāja arī pārmet Komisijai, ka tā nav norādījusi, vai svārstības, kas ir acīmredzamās atlaižu reklāmas nolūkā līmeņos,
var izskaidrot ar dažiem vienkāršiem principiem. Tas ir pārsteidzoši, jo principi, kurus Komisija izklāsta iebildumu raksta
pielikumā B.14, norāda, ka ir šādi vienkārši noteikumi attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā:
–        atlaides reklāmas nolūkā svārstās atkarībā no pasūtījuma apjoma (izņemot konkrēti Franciju);
–        atlaides reklāmas nolūkā svārstās atkarībā no patērētāja (piemēram, Vācijā lielākas atlaides parasti saņem vairumtirgotāji
un mūzikas klubi);
–        atlaides reklāmas nolūkā svārstās atkarībā no vienības vai izdevuma veida (piemēram, atkarībā no mākslinieka popularitātes,
attiecīgās auditorijas);
–        atlaides reklāmas nolūkā ir vērstas uz klientiem, kuri ir pazīstami kā noteikta žanra pārdevēji, pamatojoties uz mazumtirgotāja
veidu un viņa klientūras demogrāfisko raksturojumu;
–        atlaides reklāmas nolūkā svārstās kampaņveidīgi (piemēram, tikai vienai vienībai vai vienību kombinācijai, parasti katalogam);
–        atlaides reklāmas nolūkā svārstās atbilstoši izdevumu līmenim, ko savukārt mazumtirgotājs ir gatavs segt tirdzniecības veicināšanai.
Prasītāja uzskata, ka, ja šie noteikumi ir vispārēji zināmi, nav grūti pietiekami precīzi paredzēt atlaižu līmeni, kādu, kā
sagaidāms, viens lielais uzņēmums piešķirs konkrētam klientam, konkrētai vienībai vai konkrētas kampaņas ietvaros, un noteikt,
vai faktiskās atlaides atbilst šiem noteikumiem. Šķiet, ka Komisija nav pētījusi šo jautājumu.
Turklāt pielikumā B.13 ir dati tikai par vienu gadu, kas ir nepārliecinoši, jo neļauj novērtēt, vai atlaižu līmeņi ir stabili
un tātad paredzami.
Attiecībā uz pielikumu B.15, apvienojot dažus novērošanas (
monitoring
) pārskatus, kurus koncentrācijas dalībnieces ir iesniegušas Pirmās instances tiesā, prasītāja norāda, ka šie pierādījumi
neliecina, ka nepastāv cenu noteikšanas mehānisms, kas ir vispārēju norādošu noteikumu virkne par to, kā noteikt cenas. Komisijai
nebija jāpievēršas jautājuma, vai tika specifiski novērotas atsevišķas atlaides, noskaidrošanai, bet drīzāk, vai šāda novērošana
bija nepieciešama, tiktāl, ciktāl svārstības cenu noteikšanas sistēmā ir izņēmums no references cenām, kas tiek piemērotas
lielākajai daļai pārdoto preču.
Attiecībā uz pielikumu B.17, kurā ir sabiedrības
RBB Economics
, kas sniedz konsultācijas ekonomikas jautājumos, veikts pētījums (turpmāk tekstā – “
RBB
pētījums”), saskaņā ar kuru mūzikas izdevniecība nevar samazināt vairumtirdzniecības cenas, vadoties pēc pārdošanas cenām,
par kādām tiek piedāvātas konkurentu preces, prasītāja norāda, ka šis pētījums galvenokārt ir vērsts uz atsevišķu izdevumu
cenām un nevis jautājumu, vai saprātīgā laika posmā ir sistemātiska saikne starp PPC un vairumtirdzniecības neto cenām lielākajai
daļai izdevumu. Protams, dažādi mazumtirgotāji var īstenot dažādas stratēģijas pārdošanas cenu noteikšanā, bet būtu pārsteidzoši,
ja saprātīgā laika posmā nav saprotama un sistemātiska attiecība starp izdevumu vidējām neto cenām konkrētā kategorijā, pārdodot
konkrētam mazumtirgotājam, un faktiskajām vairumtirdzniecības cenām pietiekami plašam vienību klāstam. Apstāklis, ka nav viena
un vienota uzcenojuma, kas tiek automātiski piemērots vairumtirdzniecības cenām, nenozīmē, ka mazumtirdzniecības cenas un
vairumtirdzniecības cenas šajā jautājumā ir nošķirtas un ir neiespējami kontrolēt, vai tiek ievēroti vispārēji cenu noteikšanas
principi. Ir vispārējs uzcenojuma līmenis dažādām preču kategorijām (
top
cena,
super top
cena, vidējā cena, jaunie mākslinieki, ekonomiskā cena u.c.).
Prasītāja norāda, ka pētījumā nav izskatīti cenu noteikšanas sistēmas noteikumi, un tas liek apšaubīt, ka Komisija ir lūgusi
pētījumu izskatīt mazumtirgotājiem vai trešām personām vai ka tā ir lūgusi apkopotus datus par cenām un atlaidēm, kam jābūt
visu lielo mūzikas izdevniecību budžetos. Turklāt nav veikts salīdzinājums ar citiem jau savāktiem datiem. Šāda pārbaude parādītu,
ka pretēji pētījumā izteiktiem apgalvojumiem:
–        ir sistemātiska saikne starp preču kategorijām, ja šīs preces ir pareizi definētas, atspoguļojot to rezultātus, attīstību
un, cik tie ir būtiski klientūrai;
–        apgalvojums, ka mazumtirgotāji nepiemēro standarta uzcenojumu vairumtirdzniecības cenām, ir kļūdains, jo ar to tīši tiek ignorēta
preču kategoriju esamība un pārdošanas kampaņas, kas ir zināmas un saistītas ar lielajiem uzņēmumiem. Pētījumā ir ignorēta
nepieciešamība izskaidrot, kādēļ atlaižu līmeņi ir koncentrēti ap ierobežotu skaitu cenu un atlaižu līmeņiem. Uzcenojuma svārstības
atspoguļo tikai noteikumu piemērošanu atkarībā no pieprasījuma;
–        vispārinot, Komisija nav ņēmusi vērā, ka tā pēta intelektuālā īpašuma nozares industriju mūzikas ierakstu tirgū. No tā, ka
atsevišķi izdevumi sava dzīves cikla laikā maina zināmas un saprotamas cenu un atlaižu kategorijas, obligāti neizriet, ka
nevar būt pārskatāmības vai pat koordinācijas.
Iebiedēšanas līdzekļi
Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav detalizēti izskatījusi visus iespējamos pretpasākumu veidus, bet tikai tos, kas saistīti
ar kompilāciju partnerības līgumiem. Tādējādi, ja liela mūzikas izdevniecība uzsāktu cenu samazināšanas politiku attiecībā
pret mazumtirgotājiem, citi varētu sodīt šo mūzikas izdevniecību, veicinot noraidīt zemāku cenu politiku, piedāvājot viņiem
lielākas atlaides un kopīgu reklāmu. Cits iebiedēšanas līdzeklis ir uzņēmuma, “kurš pieļauj novirzes”, precēm par zemāku cenu
vai precēm ar vienpusēju jauninājumu ierobežot tiesības tikt izvēlētām dziesmu topos. Kritērijus izvēlei valsts dziesmu topiem
parasti nosaka komitejas, ko veido mūzikas izdevniecības, reizēm kopīgi ar mazumtirgotājiem, un šie kritēriji it īpaši attiecas
uz formātiem un minimālajām cenām.
Prasītāja uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā ar to, ka, konstatējot ticamu iebiedēšanas mehānismu
esamību, tā secina, ka tādu nav, pamatojot, ka tā nav atradusi pierādījumus par iebiedēšanas mehānismu pielietošanu. Iedarbīgākais
iebiedēšanas līdzeklis ir tas, kurš nav jāpielieto.
Līdzsvars
Prasītāja apgalvo, ka Komisijas veiktā analīze ir nepilnīga tiktāl, ciktāl lēmumā nav apskatīts līdzsvars tirgū. Turklāt tā
norāda, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija ir konstatējusi, ka ne neatkarīgie, ne mazumtirgotāji faktiski neizdara uz
konkurenci vērstu spiedienu lielajiem uzņēmumiem.
Faktiskas analīzes par kopēju politiku neesamība
Komisija savu analīzi ir vērsusi uz cenu konkurenci un pilnīgi nav ņēmusi vērā virkni citu jautājumu, lai gan saskaņā ar pamatnostādnēm
par horizontālo apvienošanos (OV 2004, C 31, 5. lpp.) koordinācija var būt dažādos veidos.
Tādējādi Komisijai bija jāpārbauda, vai lielajiem uzņēmumiem ir izdevīgāk enerģiski konkurēt, lai iegūtu tirgus daļas, nekā
pievienoties kopējai politikai. Tas, ka lielo uzņēmumu tirgus daļas ir nosacīti stabilas un izmaiņas pamatā ir neatkarīgo
uzņēmumu iegādes sekas vai to saplūšana, norāda uz cenu konkurences faktisku neesamību vai uz kopēju politiku, kuras pamatā
ir neuzsākt konkurējošas darbības oligopolistiskā tirgū (Tiesas 1987. gada 17. novembra spriedums apvienotajās lietās 142/84
un 156/84
BAT
un
Reynolds
/Komisija,
Recueil
, 4487. lpp., 43. punkts).
Komisija ne tikai nav pārbaudījusi, vai sakrīt lielo uzņēmumu politika mūzikas tiešsaistē licencēšanā vai mākslinieku līgumiskā
nodarbināšanā. Tā nav pārbaudījusi paziņojuma par iebildumiem 96.–116. punktā izklāstīto raksturojumu, kas sniedz pierādījumus
par to, ka mūzikas ierakstu tirgus ir “īpaši labvēlīgs koordinācijai un atvieglo šādas koordinācijas pārbaudi” (paziņojuma
par iebildumiem 94. punkts). Komisija ir identificējusi desmit faktorus, kas norāda uz klusējot noslēgtu aizliegtu vienošanos
attiecībā uz strukturālu saistību, licenču un izplatīšanas līgumiem, kā arī partnerības līgumiem un kompilācijām (skat. sarakstu,
kas pievienots prasības pieteikuma pielikumā A.15).
Komisija ir arī izvairījusies pārbaudīt, vai koncentrācija var novest pie jaunu vienību samazināšanās skaita ziņā vai jaunu
oriģinālizdevumu piedāvājuma samazināšanās, vai koncentrācija var noplicināt kreativitāti, kvalitāti un dažādību mūzikas izvēlē
[skat. Komisijas 2004. gada 7. janvāra Lēmumu 2004/422/EK, ar ko koncentrācija tiek atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu un
līguma par EEZ darbību (
COMP
/M.2978 –
Lagardère
/
Natexis
/
VUP
) (OV L 125, 54. lpp., 674. apsvērums)] un vai tā var ietekmēt patērētāju izvēli, kā Komisija to norādījusi paziņojumā par
iebildumiem lietā
Time Warner
/
EMI
(
COMP
/M.1852 –
Time Warner
/
EMI
) (OV C 136, 4. lpp.) (skat. 55. punktu par neatkarīgo uzņēmumu marginalizāciju un ietekmi uz sabiedrībai piedāvātās mūzikas
izvēli un dažādību). Visbeidzot, analīzē nav ņemta vērā EKL 151. panta 4. daļa un kultūras daudzveidība.
c)     Nepareiza tiesību par kolektīvu dominējošu stāvokli piemērošana
Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi trīs tiesību kļūdas.
Pirmkārt, Komisija ir secinājusi, ka cenas nav pārskatāmas tā iemesla dēļ, ka Komisija nav pārliecināta, ka pārskatāmība ir
pilnīga, lai gan saskaņā ar 62. punktu spriedumā
Airtours
/Komisija (minēts iepriekš 45. punktā) šāds tests ir “tirgus pietiekamas pārskatāmības tests”, kas ļauj visiem oligopola dalībniekiem
“pietiekami precīzi un ātri” uzzināt, kā rīkojas citi tirgus dalībnieki. Tātad šajā gadījumā pārskatāmība ir pietiekama.
Otrkārt, Komisija ir uzskatījusi, ka kopēja politika nepastāv atlaižu dēļ, tomēr tā nav konstatējusi, ka atlaides ir novedušas
pie būtiska cenu samazinājuma, tā rezultātā konkurence ar atlaižu palīdzību ir maznozīmīga. Saskaņā ar 60. punktu spriedumā
Airtours
/Komisija (minēts iepriekš 45. punktā) maznozīmīga konkurence pati par sevi neapgāž kolektīva dominējoša stāvokļa esamību.
Nepieciešams, lai tirgus dalībnieks apzinātos, “ka uz konkurenci vērsta darbība no viņa puses, lai palielinātu savu tirgus
daļu (piemēram, cenu samazināšana) izaicina identisku rīcību no citu puses”. Komisijai ir tikai jāpierāda “faktiskas konkurences
neesamība starp tirgus dalībniekiem, kuri ir dominējoša oligopola dalībnieki”, un nevis pilnīga konkurences izskaušana (šajā
sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/98 un no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 645. punkts).
Treškārt, Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, balstot savu analīzi uz iepriekšēju pierādījumu par pretpasākumiem neesamību,
lai gan saskaņā ar 195. punktu spriedumā
Airtours
/Komisija (minēts iepriekš 45. punktā) Komisijai nav obligāti jāiedibina noteiktu vairāk vai mazāk stingru “represīvu mehānismu”
esamība, bet jāpierāda atturošu faktoru esamība.
2.     Par otro daļu
Prasītāja atgādina – lai noteiktu, vai koncentrācija pastiprina dominējošu stāvokli, Komisijai ar prognozes analīzes palīdzību
jāpārbauda koncentrācijas ietekme uz references tirgiem (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, 58. un 59. punkts). Komisija nav veikusi prognozes analīzi un vispār nav izskatījusi jautājumu par dominējoša stāvokļa
pastiprināšanu, jo, noslēdzot retrospektīvu analīzi, tā nepamatoti konstatēja, ka nav iepriekšēja dominējoša stāvokļa, kuru
var pastiprināt.
Ciktāl dominējoša stāvokļa pastiprināšana ir pārbaudīta, pamatojoties uz retrospektīvu analīzi, lēmumā trūkst motivācijas
vai ir acīmredzama kļūda vērtējumā attiecībā uz izvirzītajiem motīviem pirmajā daļā, kurpretim prognozes analīzes neesamība
ir tiesību kļūda.
B –
Komisijas argumenti
Komisija uzskata, ka trīs pamati lēmuma atcelšanai, uz kuriem atsaucas prasītāja, attiecībā uz mūzikas ierakstu tirgu lielā
mērā pārklājas un ka tādēļ vispirms būtu lietderīgi izklāstīt lēmuma pamatojuma pārskatu un pierādījumus, uz kuriem Komisija
ir balstījusi savus secinājumus, tad izskatīt lēmuma satura izklāsta kļūdas prasības pieteikumā un, visbeidzot – analizēt
konkrētus argumentus, uz kuriem atsaucas prasītāja.
1.     Komisijas lēmums un pierādījumi, uz kuriem tā ir balstījusies
a)     Konteksts
Attiecībā uz cenu noteikšanas sistēmu, kas tiek piemērota mūzikas ierakstiem, Komisija norāda, ka katrs lielais uzņēmums,
tāpat kā katrs neatkarīgais uzņēmums periodiski nosaka dažādas cenrāža cenas saviem
CD
albumiem, sauktas “publiskās pārdošanas cenas”. Katrai lielajai izdevniecībai parasti ir vairāk nekā 50 šāda veida dažādas
nozīmes PPC, kuras var piemērot dažādām cenu kategorijām – “augsta”, “vidēja” un “zema budžeta” – un noteikt katra
CD
albuma cenrāža cenu, atsaucoties uz vienu no PPC. Tomēr cena, ko faktiski prasa klientam (mazumtirgotājam vai vairumtirgotājam),
ir mazāka par cenrāža cenu sakarā ar atlaidēm rēķiniem (parastās atlaides un atlaides reklāmas nolūkā), kas var atšķirties
atkarībā no klienta, laika vai albuma (atlaižu reklāmas nolūkā gadījumā). Katra mūzikas izdevniecība vienojas ar katru no
saviem klientiem par ikgadēju parasto atlaidi (ar iespējami dažādām likmēm popmūzikai, klasiskajai mūzikai vai albumiem, kuri
tiek reklamēti televīzijā), kas ir piemērojama attiecīgā klienta kopējam pārdošanas apjomam. Savukārt atlaides reklāmas nolūkā
tiek noteiktas katrā gadījumā atsevišķi uz dažādu laiku, atsevišķiem albumiem vai albumu grupām, kurus mūzikas izdevniecība
vēlas reklamēt; atlaides netiek obligāti piešķirtas visiem klientiem un to summas nav obligāti vienādas. Komisija vērš uzmanību
uz to, ka attiecīgā albuma neto cena attiecīgajam klientam ir jānošķir no visu albumu, kurus pārdod attiecīgā lielā mūzikas
izdevniecība attiecīgā gada laikā, vidējās neto cenas – cenas, kas ir atsevišķu albumu, kas pārdoti atsevišķiem klientiem,
neto cenu (iespējams, ļoti dažādu) summas dalījuma koeficients pret kopējo albumu skaitu, ko pārdod attiecīgā mūzikas izdevniecība.
Komisija ir konstatējusi būtisku mūzikas ierakstu
CD
formātā pieprasījuma un cenu samazinājumu kopš 1999. gada (lēmuma 55.–59. apsvērums).
b)     Pieci lielie tirgi (Vācija, Apvienotā Karaliste, Francija, Itālija, Spānija)
Pirmkārt, Komisija ir pārbaudījusi, vai var atzīt, ka pastāv klusējot noslēgta aizliegta vienošanās par cenām starp lielajiem
uzņēmumiem piecās lielajās dalībvalstīs (lēmuma 69.–108. apsvērums). Tā ir pārbaudījusi cenu paralēlismu, novērojot lielo
uzņēmumu faktisko vidējo neto cenu svārstības, un to, vai iespējami novērojamais paralēlisms ir izskaidrojams ar koordināciju.
Šajā sakarā Komisija vispirms ir pārbaudījusi PPC kā iespējami galveno jautājumu, pēc tam ir pārbaudījusi, vai atlaides ir
pielīdzinātas un pietiekami pārskatāmas, kas ļauj efektīvi novērot iespējamu neto cenu koordināciju (lēmuma 73. apsvērums).
Vidējo neto cenu un PPC pielīdzināšana
Piecos lielajos tirgos Komisija ir konstatējusi tikai daļēji līdzīgas faktisko vidējo neto cenu svārstības. Katrā valstī vienas
lielās mūzikas izdevniecības faktiskās vidējās neto cenas attiecībā pret citas lielās mūzikas izdevniecības cenām galvenokārt
svārstās aptuveni 10 un vairāk procentu amplitūdā. Komisija uzskata, ka acīmredzamu iemeslu dēļ šāda svārstību līdzības pakāpe
nav pārliecinoša (lēmuma 75., 82., 89., 96. un 103. apsvērums). Pirmkārt, faktisko vidējo neto cenu paralēlisms nemaz nav
pierādīts. Otrkārt, lai iedibinātu koordinācijas esamību, nepietiek ar paralēlu rīcību, ja nevar identificēt šādas koordinācijas
mehānismus. Treškārt, šajā gadījumā Komisija nav secinājusi, ka visi lielie uzņēmumi zināja vai varēja zināt citu lielo uzņēmumu
vidējo neto cenu svārstības. Vidējās neto cenas ir ļoti dažādu atsevišķu lēmumu attiecībā uz cenu noteikšanu atspoguļojums
(skat., piemēram, pielikumu B.10) un, lai pieļautu būtisku neto cenu koordināciju, šos lēmumus jāspēj pietiekami nešaubīgi
identificēt.
Komisija ir atklājusi dažus faktus, kas norāda, ka cenrāžu cenas (t.i., PPC) var būt izmantotas par pamatu cenu pielīdzināšanai.
Piecās lielākajās dalībvalstīs visas lielās mūzikas izdevniecības lielāko daļu no kopējā pārdotā apjoma (vairāk nekā 55 %
un vienā no valstīm pat 85 %) ir realizējušas, izmantojot 5 PPC un tikai 1–3 PPC pusei no pārdotā apjoma vai 100 vislabāk
pārdotajiem
CD
albumiem 2003. gadā (izņemot Spāniju). Turklāt PPC ir nosacīti pārskatāmas tāpēc, ka tās ir lielo uzņēmumu cenrāžos (lēmuma
76., 83., 90., 97. un 104. apsvērums).
Tomēr Komisija ir konstatējusi divu veidu šķēršļus, kas traucē izmantot PPC kā atsauces punktus neto cenu klusējot izteiktai
koordinācijai un kā līdzekli, lai kontrolētu šādu koordināciju, pirmais – sarežģītības pakāpe, kas raksturīga pašām PPC, otrais
– saiknes starp cenrāžu cenām un neto cenām sarežģītība un necaurredzamība.
Sarežģītība un PPC
Runājot par PPC,
CD
albumi nav pilnīgi viendabīga prece to satura dēļ (lēmuma 110. apsvērums). Lai gan “aizvietojamības iespējas” ļauj vismaz
uzskatīt, ka viena žanra albumi pieder viena veida tirgum (lēmuma 9.–13. un 110. apsvērums), tomēr
CD
albumi ir diferencētas neviendabīgas preces. Līdz ar to, pat ja
CD
albumu tarifikācija un komercializēšana ir nosacīti standartizēta vairumtirdzniecības līmenī (vairumtirdzniecības cenu noteikšanas
standartizācijas elementi ir šādi: trīs lielās cenu kategorijas; katras lielās mūzikas izdevniecības standartizēta PPC virkne;
tas, ka parastās atlaides, kuras ikgadēji nosaka katram klientam, un likmes, vienojoties par nepārdoto preču atgriešanu, parasti
tiek noteiktas, piemērojot noteiktus parametrus), atsevišķiem albumiem ir dažāda sagaidāmo vai faktisko panākumu pakāpe, kas,
izdodot albumu, ietekmē sākotnējās PPC noteikšanu, un turpmākās PPC svārstības.
Turklāt panākumu nepārskatāmības dēļ katrai lielajai mūzikas izdevniecībai, kas vēlas rūpīgi kontrolēt, vai citas lielās mūzikas
izdevniecības ievēro vispārēju neto cenu koordināciju, iespējams, būtu jānovēro katru gadu attiecīgajā valstī vairāk nekā
80 konkurentu izdotie albumi PPC (vai pēc koncentrācijas darījuma vairāk nekā 60 šāda veida albumiem, ciktāl katras lielās
mūzikas izdevniecības 20 labāk pārdotie albumi veido vismaz 30 % no to kopējā pārdotā apjoma un daudzos gadījumos vairāk nekā
50 %) (lēmuma 111. apsvērums). Izdevniecība, kas vēlētos pilnīgāku tirgus apskatu, saskartos ar lielu novērojamā apjoma pieaugumu,
jo 100 katru gadu vislabāk pārdotie lielo mūzikas izdevniecību albumi parasti veido no 70 līdz 80 % no kopējā pārdotā mūzikas
ierakstu apjoma (lēmuma 71. apsvērums), un šāds izsmeļošs pētījums aptvertu aptuveni 400 albumu novērošanu. Koncentrācijas
dalībnieces ir iesniegušas pierādījumus par to, ka PPC kombinācijas, kas attiecīgi atbilst 20 vislabāk pārdotajiem
CD
albumiem, pa trimestriem bieži mainījās ievērojamos apmēros (skat. pielikumu B.3). Lai gan iknedēļas dziesmu topi atvieglo
šādu novērošanu, izvirzot priekšplānā vienības, kas kļūst par “hītiem” (lēmuma 112. apsvērums), tās neatrisina problēmu.
Attiecībā uz atzinumu lēmumā, ka “daži fakti norāda, ka PPC var būt izmantotas kā pamats lielo mūzikas izdevniecību cenu pielīdzināšanai”,
Komisija norāda, ka tas nav galīgs atzinums. Lai gan Komisija ir konstatējusi, ka cenrāžu cenu novērošana šķiet iespējama,
svārstības dažādu PPC izmantošanā, kas ir iebildumu raksta pielikumā B.3, parāda, ka šāda novērošana apvienojumā ar pūlēm,
kas jāpieliek, lai atklātu piemērotās atlaides, prasa lielu resursu patēriņu.
Pielīdzināšana un atlaižu sarežģītība
Piecās lielajās dalībvalstīs Komisija starp
Sony
un
BMG
vidējo bruto cenu un faktisko neto cenu svārstībām sešu gadu periodā ir konstatējusi ciešu saikni – visiem albumiem ir ļoti
stabila neto/bruto cenu attiecība, kas saglabājas laikā (lēmuma 77., 84., 91., 98. un 105. apsvērums). Tomēr pastāvīgā saikne,
kas ir starp abu koncentrācijas dalībnieču vidējām bruto un neto cenām (t.i., vidējām atlaidēm) visiem albumiem kopā attiecīgajā
valstī, neizbēgami izlīdzina atšķirības starp dažāda veida atlaidēm rēķiniem (parastās atlaides un atlaides reklāmas nolūkā),
atšķirības starp dažādiem klientiem piešķirtajām atlaidēm rēķiniem (parastajām un atlaidēm reklāmas nolūkā) un atšķirības
starp atsevišķiem albumiem piešķirtajām atlaidēm rēķiniem (galvenokārt atlaidēm reklāmas nolūkā). Analīzes metodoloģiskie
ierobežojumi padara niansētu secinājumu par vidējo neto un bruto cenu attiecības stabilitāti. Šajā sakarā Komisija precizē,
pirmkārt, ka ir ņemti vērā tikai
Sony
un
BMG
dati, jo citi lielie uzņēmumi norādīja, ka rēķinos izraksta tikai neto cenas, un, otrkārt, ka, lai atrisinātu problēmu, ka
vienam attiecīgajam albumam var būt vairākas PPC viena gada laikā, koncentrācijas dalībnieces piemēroja katram albumam vienu
bruto cenu, kas atbilst PPC, par kādu albums ir visvairāk pārdots attiecīgajā gadā (tātad katra albuma pārdotais bruto apjoms
ir aprēķināts, vienkārši reizinot PPC ar pārdoto albumu skaitu). Tātad bruto cena, kas fiksēta katram albumam un izmantota,
lai aprēķinātu lielo izdevniecību vidējās bruto cenas, ir aptuvena.
Turklāt, lai pierādītu iepriekšējas koordinācijas esamību vai iespējamu koordināciju nākotnē, nepietiek ar nemainīgu bruto/neto
cenu attiecību, ja nav pierādāms mehānisms, ar kura palīdzību lielie uzņēmumi var kontrolēt, ka dažādu atsevišķu lēmumu, ar
kuriem nosaka cenas, rezultātā rodas šāda saikne starp bruto un neto cenām. Komisija nav atklājusi pietiekamus pierādījumus
par šāda mehānisma esamību.
Vispirms Komisija ir konstatējusi, ka līdz koncentrācijai
Sony
un
BMG
atlaides rēķiniem (parastās atlaides un atlaides reklāmas nolūkā) neapstrīdami ir būtiskākās atlaides visās lielajās dalībvalstīs
(izņemot Franciju
BMG
gadījumā). Atlaižu rēķiniem vispārējais līmenis, ko attiecīgi piemēroja koncentrācijas dalībnieces, zināmā mērā svārstās,
ja to izsaka attiecībā pret šajās dalībvalstīs 20 labākajiem klientiem pārdoto kopējo bruto apjomu (atšķirība starp šiem līmeņiem
bija [konfidenciāli] procenti no kopējā pārdotā bruto apjoma Itālijā, [konfidenciāli] procenti Apvienotajā Karalistē un Spānijā,
[konfidenciāli] procenti Vācijā un [konfidenciāli] procenti Francijā).
Turklāt Komisija nav atklājusi pierādījumus, kas norādītu, ka atlaides rēķiniem no klienta uz klientu ir pietiekami pielīdzinātas
koncentrācijas dalībnieču starpā, lai varētu secināt, ka pastāv koordinācija vai pārskatāmība. Lēmuma 79., 86., 93., 100. un
107. apsvērumā ir izklāstītas atšķirības starp abu koncentrācijas dalībnieču kopējām atlaidēm rēķiniem attiecībā uz atsevišķiem
klientiem, izsakot proporcionāli pārdotajam bruto apjomam katram no šiem klientiem. Komisija konstatēja, ka vidējās atlaides
rēķiniem, kuras koncentrācijas dalībnieces ir attiecīgi piešķīrušas desmit labākajiem kopējiem klientiem lielajās dalībvalstīs,
izņemot Franciju, laika posmā no 2000. gada līdz 2003. gadam svārstījās no 2 līdz 5 % (Apvienotajā Karalistē, Vācijā, Spānijā)
un no 1 līdz 3 % (Itālijā). Apvienotajā Karalistē, Vācijā un Spānijā abu koncentrācijas dalībnieču vidējās ikgadējās atlaides
dažiem nozīmīgiem klientiem dažus gadus mainījās par vairāk nekā 5 % no šiem klientiem pārdotā bruto apjoma. Francijā (lēmuma
86. apsvērums) vidējās atlaides rēķiniem, kuras koncentrācijas dalībnieces ir piešķīrušas saviem piecpadsmit labākajiem kopējiem
klientiem, svārstījās ievērojamāk, sasniedzot 10 %. Ņemot vērā nozīmīgās atlaides pagātnē un “līgumiskās atlaides”, ko
BMG
piemērojusi Francijā, Komisija ir pārbaudījusi arī kopējās atlaides. Komisija ir konstatējusi, ka, salīdzinot koncentrācijas
dalībnieču piešķirtās atlaides 2003. gadā šajā klientu grupā, atšķirības sasniedza 3 % un attiecībā uz trijiem no šiem klientiem
– 5 %. Lielajās dalībvalstīs kopumā šādas svārstības galvenokārt ir attiecināmas uz atlaidēm reklāmas nolūkā.
Komisija ir arī ņēmusi vērā (lēmuma 79., 86., 93., 100. un 107. apsvērums) informāciju, kas iegūta no visām lielajām dalībvalstīm
un kas norāda uz to, ka koncentrācijas dalībnieču piešķirtās atlaides svārstās trīs veidos (šie secinājumi ir balstīti uz
datiem, kas ir pielikumos no B.A līdz B.14):
–        attiecīgam klientam atlaides svārstās laikā;
–        attiecīgam klientam atlaides svārstās atkarībā no albuma;
–        attiecīgam albumam atlaides svārstās atkarībā no klienta.
Lai arī pielikumā B.4, kurā ietverti paziņojumam par iebildumiem pievienotie grafiki, attēlojot vidējās atlaides rēķiniem,
ko koncentrācijas dalībnieces ir piešķīrušas desmit labākajiem kopējiem mazumtirgotājiem (t.i., katru gadu attiecīgajam klientam
piešķirtās kopējās atlaides rēķiniem, dalot ar šim klientam kopējo pārdoto bruto apjomu) Apvienotajā Karalistē, Vācijā, Itālijā
un Spānijā laika posmā no 2000. gada līdz 2003. gadam ir parādīta vispārēja atlaižu stabilitāte laikā (paziņojuma par iebildumiem
88. punkts), koncentrācijas dalībnieces, pamatojoties uz tiem pašiem grafikiem, tomēr ir norādījušas, ka viņu attieksmē pret
dažiem klientiem Apvienotajā Karalistē, Vācijā un Spānijā ir ievērojamas atšķirības (skat. pielikumu B.5, atbildes uz paziņojuma
par iebildumiem 4.21. punkts).
Attiecībā uz prasītājas apsvērumu, saskaņā ar kuru “nepārprotami, ka atšķirības atlaidēs, ko ir saņēmuši desmit lielākie klienti,
drīzāk ir atšķirīgas attieksmes izpausme, nevis koncentrācijas dalībnieču atšķirīga sortimenta rezultāts”, Komisija norāda,
ka, ja arī tas ir nepārprotami skaidrs tādam novērotājam, kuram ir piekļuve visiem datiem, ir grūti iedomāties, kā lielie
uzņēmumi klusējot izteiktas koordinācijas un nepilnīgas informācijas par tirgu apstākļos varētu izslēgt sortimenta radītās
“interferences”, lai gūtu precīzu priekšstatu par atlaižu piemērošanas praksi vai politiku.
Iebildumu raksta pielikumā B.6, kas ietver koncentrācijas dalībnieču iesniegtos pierādījumus par piecu gadu periodu, ir parādītas
katrā no piecām lielajām dalībvalstīm atlaižu rēķiniem svārstības – dažkārt ļoti plašā amplitūdā – ko koncentrācijas dalībnieces
ir piešķīrušas saviem desmit labākajiem klientiem attiecībā uz 20 labākajiem
CD
albumiem attiecīgā gada laikā, kas ir būtiska lielo uzņēmumu kopējā apgrozījuma daļa, līdz ar to acīmredzami vienāda attieksme
PPC un atlaižu līmenī būtu viens no galvenajiem iespējamas neto cenu koordinācijas rādītājiem. Katrā tabulā attiecībā uz attiecīgo
mūzikas izdevniecību attiecīgajā valstī ir parādīts, ka vienlaikus daži klienti ir saņēmuši ļoti dažādas atlaides attiecīgā
gada vai dažu gadu laikā šiem vislabāk pārdotajiem albumiem un ka ir noteiktas atšķirības starp lielākajām un/vai mazākajām
dažādiem klientiem piešķirtajām atlaidēm attiecīgajā gadā, un tas attiecas pat uz vienas kategorijas klientiem (piemēram,
vairumtirgotājiem, specializētiem mazumtirgotājiem, lielveikaliem).
Turklāt, kas attiecas uz
Sony
un
BMG
, salīdzinot minētā pielikuma tabulas, attiecībā uz ikvienu valsti var secināt, ka ikgadējās klientiem piešķirtās atlaides
bieži ir ievērojami svārstījušās gan uz lielāko un mazāko šajā periodā piešķirto atlaižu summu, gan abu šo skaitļu starpību.
Komisija apšauba prasītājas secinājuma, saskaņā ar kuru tabulas parāda “interesantu regularitāti”, atbilstību un norāda, ka
šāda veida “regularitāte” nemazina atlaižu svārstību kā pierādījuma par neto cenu noteikšanas sarežģītību un necaurredzamības
nozīmi.
Pielikums B.8, kurā ir atlaižu, ko koncentrācijas dalībnieces ir piemērojušas attiecīgi saviem 20 labākajiem albumiem laikā
no 1998. gada līdz 2003. gadam piecās lielajās dalībvalstīs, sadalījums daļās, ir ļāvis Komisijai pārbaudīt, kāda ir attiecīgi
klientiem kopumā atdoto 20 labāko
CD
albumu, ko abi lielie uzņēmumi ir realizējuši ar attiecīgu atlaidi (2,5 % robežās), pārdošanas vērtības proporcija pret attiecīgo
albumu cenrāžu cenām. Plašāk skatot, šajās tabulās vertikālā aile atbilstoši gadiem parāda, ka neatkarīgi no gada un no valsts
neviens no abiem lielajiem uzņēmumiem nav ievērojis vienotu praksi atlaižu jomā, pat attiecībā uz šādu norobežotu vislabāk
pārdoto albumu izlasi. Horizontālās ailes, kas attiecas uz dažādām sīkākām atlaižu sadaļām, arī parāda, ka abu koncentrācijas
dalībnieču prakse atlaižu jomā no gada uz gadu ir svārstījusies laikā.
Turklāt vienā no iebildumu raksta pielikumiem (pielikums B.9) ir parādīts, ka atlaižu, kuras
Sony
un
BMG
attiecīgi ir piešķīrušas 20 labākajiem albumiem 2003. gadā, dalījums ir ievērojami atšķirīgs.
Prasītājas apsvērums, saskaņā ar kuru atšķirības atlaižu amplitūdās neizslēdz, ka atlaižu pamatā ir zināmu noteikumu kopums,
ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka pietiek ar to, ka ir zināms noteikumu kopums, lai visiem lielajiem uzņēmumiem būtu pārliecība,
ka tie tiek ievēroti.
Komisija norāda, ka prasītājas veiktā korelācijas analīze pielikumā D.3 attiecas uz vienas koncentrācijas dalībnieces atlaidēm
laikā un nevis pielīdzināšanu starp koncentrācijas dalībniecēm. Turklāt, pat ja šāda analīze parāda, ka katras koncentrācijas
dalībnieces atlaižu mehānismi ir nosacīti stabili laikā, lai gan aktivitātes tiek mainītas, tas faktiski pierāda Komisijas
argumentu, saskaņā ar kuru neto cenu vidējie skaitļi var aizēnot ievērojamas svārstības attiecībā uz albumiem vai klientiem.
Visbeidzot, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, atlaižu šaurā amplitūda grafikos (2,5 %) samazina analīzes jutīgumu pret nelielām
atlaižu izmaiņām.
Turklāt Komisija uzskata, ka prasītājas norādījumi attiecībā uz dažiem grafikiem, saskaņā ar kuriem šie grafiki drīzāk parāda
atlaižu stabilitāti vai paaugstinātu korelācijas faktoru starp koncentrācijas dalībniecēm, ir nepamatoti.
Pielikumā B.10, kurā ir attēlots neto cenu sadalījums starp katras koncentrācijas dalībnieces pieciem galvenajiem klientiem
piecās lielajās dalībvalstīs, ir parādīts, ka:
–        abu lielo uzņēmumu neto cenu sadalījums ievērojami atšķiras kā kopumā, tā attiecībā uz konkrētiem klientiem;
–        tas, kā dažādu klientu iepirkumi attiecīgajā izdevniecībā sadalās pa dažādām neto cenām, ir ļoti mainīgi. Šāds apgalvojums
ir pat attiecināms uz vienai kategorijai piederošiem klientiem (tādiem kā vairumtirgotāji, specializēti mazumtirgotāji, lielveikali),
ciktāl tabulā ir vairāk nekā viens attiecīgās kategorijas klients.
Komisija piekrīt prasītājai, ka svārstības neto cenu, ko nozīmīgākie klienti samaksā dažādiem lielajiem uzņēmumiem, sadalījumā
var attiecināt uz atšķirībām iepirkumu veikšanas ieradumos un mūzikas izdevniecības preču sortimentā. Tomēr tās nepārprotami
nav neatbilstošas. Pat ja liela mūzikas izdevniecība spēj atklāt dažādās neto cenas, ko kopējs klients maksā par citas mūzikas
izdevniecības dažādiem albumiem (kas pēc pieejamiem pierādījumiem nešķiet ticami), tā, ja nav īpaši daudz vairāk informācijas
par albumiem, uz kuriem šīs cenas attiecas, nevar noteikt, vai šādas cenas ir sarežģīto noteikumu ievērošanas, kā to apgalvo
prasītāja, vai izvairīšanās rezultātā.
Turklāt, ja preču sortiments un mainīgi panākumi izskaidro šajā pielikumā norādīto cenu nelielās svārstības kopumā vai lielākajā
daļā, tas arī parāda, ka ikviens koordinācijas mēģinājums, kas balstīts uz vidējo neto cenu kopumu, kā to apgalvo prasītāja,
ir nebūtisks.
Komisija apstrīd apsvērumu, kurus prasītāja izvirzījusi, lai iedibinātu, ka iebildumu rakstam pievienotie dokumenti nepierāda
būtiskas cenu svārstības, atbilstību.
Turklāt Komisijas rīcībā ir arī pierādījumi attiecībā uz augsto PPC kategoriju (skat. pielikumu B.11), kas norāda, ka 2003. gadā
vienas koncentrācijas dalībnieces vairāki ļoti nozīmīgi klienti šai mūzikas izdevniecībai ir maksājuši atšķirīgas neto cenas
par albumiem ar vienādu PPC (citiem vārdiem sakot, ir saņēmuši dažādas atlaides). Starpība starp augstāko maksāto neto cenu
un zemāko neto cenu par albumiem ar pilnīgi vienādu PPC bieži ir ievērojama.
No
BMG
iesniegtajiem pierādījumiem par kopējām atlaidēm, kas vidēji piešķirtas desmit labākajiem klientiem (skat. pielikumu B.12),
izriet, ka vienā valstī (valstī F) vidējās atlaides reklāmas nolūkā gandrīz visiem klientiem svārstās apmēram no 8,5 līdz
13 %, lielā mērā pārsniedzot parastās vidējās atlaides (kas svārstās no 3 līdz 10 %), kamēr citā valstī (valstī C) vidējās
atlaides reklāmas nolūkā (svārstoties no 2 līdz 5 %) bija aptuveni puse, ja ne mazāk no augstākās vispār piemērotās atlaides,
t.i., izslēdzot īpašas vairumtirdzniecības atlaides. Trīs citās valstīs (valstīs B, D un A) vidējo atlaižu reklāmas nolūkā
līmenis ir mainījies atkarībā no klienta, svārstoties attiecīgi no 0,5 līdz 12,5 %; no 0,5 līdz 13 %; no aptuveni 2,5 līdz
14,5 %. Šajās trīs valstīs vienam no labākajiem klientiem vidējās atlaides reklāmas nolūkā ir pārsniegušas parastās vidējās
atlaides, kamēr citiem tās ir bijušas ievērojami mazākas.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, apstāklis, ka šajos pielikumos ir parādītas atšķirības tikai vienas paziņotājas dalībnieces
neto cenās vai atlaidēs, nenozīmē, ka tie ir neatbilstoši. Tas, ka vienas lielās mūzikas izdevniecības atlaides svārstās atkarībā
no klientiem (tai skaitā viena veida klientiem, no kuriem var gaidīt, ka tie no sortimenta interesējas par līdzīgām precēm)
faktiski norāda, ka, pat ja konkurents uzzinātu, kādas atlaides šī mūzikas izdevniecība piešķir vienam klientam, tas nav ekstrapolējams
attiecībā uz minētās mūzikas izdevniecības vispārēju praksi atlaižu jomā. Turklāt noteikumi, kas regulētu koordinācijas piemērošanu
kā attiecībā uz atsevišķiem klientiem, tā parastiem klientiem, būtu pārāk sarežģīti.
Komisija ir arī saņēmusi “liecinieku liecības”, kas norāda, ka viena un tā pati mūzikas izdevniecība piešķir atlaides reklāmas
nolūkā kā prezentācijas albumiem, tā vienību sarakstiem (pielikums B.2).
To apstiprina pielikums B.13, kurā ir koncentrācijas dalībnieču iesniegtie grafiki, kuros attiecībā uz katru no piecām lielajām
valstīm ir norādītas atlaides rēķiniem, ko katra no koncentrācijas dalībniecēm kopīgiem labākajiem klientiem ir piešķīrusi
vislabāk pārdotajiem albumiem 2002. gadā ar ļoti līdzīgām PPC no augsto cenu kategorijas. Atgādinot, ka visās mūzikas izdevniecībās
klientiem piešķirtā parastā atlaide attiecīgā gada laikā ir stabila attiecībā uz visiem albumiem, Komisija secina, ka atlaižu
rēķiniem, kuras viena lielā mūzikas izdevniecība attiecīgajam klientam piešķīrusi dažādiem albumiem ar vienādu PPC, svārstības
ir attiecināmas uz atlaidēm reklāmas nolūkā, kas piešķirtas attiecīgajā brīdī attiecīgajiem prezentācijas albumiem. Grafiki
norāda uz šādām svārstībām katras paziņotājas mūzikas izdevniecības rēķinu izrakstīšanas praksē visās attiecīgajās valstīs
vismaz attiecībā uz dažiem klientiem.
Komisija uzsver, ka prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav pārbaudījusi “dažus vienkāršus principus, kas diferencētu albumus
ar vienādu references cenu un kas varētu izskaidrot atlaižu reklāmas nolūkā atšķirības”; tos raksturojot, prasītāja min sešus
kritērijus, kuri, principā būdami savstarpēji saderīgi, ievērojami palielina noteikumu kombināciju skaitu, ko iespējams piemērot
atlaidēm reklāmas nolūkā vien. Turklāt prasītāja nemēģina noteikt šo skaitu, lai gan tas ir būtisks, ja koordinācijas piemērošanas
noteikumi attiecībā uz cenām ļauj pietiekami precīzi paredzēt atlaides līmeni attiecīgajai vienībai attiecīgās reklāmas kampaņas
laikā, un acīmredzot noteikt, vai faktiskās atlaides atbilst šādiem noteikumiem vai novirzās no kopējiem cenu noteikšanas
principiem.
Atlaižu reklāmas nolūkā svārstības izriet no noteiktiem piemēriem: dažāda veida klienti ir saņēmuši dažāda līmeņa atlaides
albumiem, kas pieder vienam mūzikas žanram; dažādi klienti ir saņēmuši dažādas atlaides vienam un tam pašam albumam; viens
un tas pats klients ir saņēmis dažādas atlaides dažādiem albumiem; viens un tas pats klients ir saņēmis atlaides ar ierobežojumu
laikā konkrētam albumam.
Visbeidzot, Komisijas vispārēju secinājumu, ka lielajos tirgos “lielo izdevniecību piemēroto atlaižu līmenis svārstās” (lēmuma
78., 85., 92., 99. un 106. apsvērums), apstiprina arī ekonomiska rakstura pierādījumi attiecībā uz piecu lielo uzņēmumu atlaidēm.
Pamatojoties uz informāciju, kuru Komisija saņēma no pieciem lielākajiem uzņēmumiem par atlaidēm rēķiniem, kas piemērotas
2003. gadā, koncentrācijas dalībnieču ekonomikas eksperti
RBB
pētījumā secināja:
“Mēs salīdzinām arī atlaižu rēķiniem, ko piešķīrušas dalībnieces A, B, C, D un E katrā no piecām galvenajām valstīm 2003. gadā,
sadalījumu. Analīze akcentē būtiskas atšķirības šāda veida atlaižu, ko piešķīruši lielie uzņēmumi, sadalījumā. Tas apstiprina,
ka to tarifikācijas politika nav pielīdzināta.”
Atlaižu pārskatāmība
Lēmumā ir uzsvērts, ka, pēc vairāku lielo dalībvalstu klientu domām, lieliem uzņēmumiem ir “kādas ziņas” par viņu konkurentu
piemērotajām parastajām atlaidēm (kas ir stabilākas) (skat. lēmuma 45., 49., 52., 55. un 57. zemsvītras piezīmi). Šis jautājums
tika plaši apspriests Komisijas organizētās sēdes laikā. Koncentrācijas dalībnieces norādīja, ka dažas apstiprinošās atbildes
attiecas tikai uz PPC, nenošķirot PPC un atlaides. Tikai piecās (no Beļģijas, Francijas un Itālijas) no 36 pieejamām atbildēm
no visām valstīm tieši tika norādīts, ka pastāv zināma atlaižu pārskatāmība; pretējs viedoklis tieši tika aizstāvēts 11 atbildēs.
Pamatojoties uz mazumtirgotāju atbildēm, uz “liecinieku liecībām”, ko snieguši
Sony
un
BMG
attiecīgo valstu darbinieki (skat. atbilstošus fragmentus pielikumā B.2) un informācijas neesamību par konstatētām atlaidēm
Komisijai iesniegtajos tirdzniecības pārstāvju novērojuma ziņojumos (skat. pielikumu B.15), Komisija ir secinājusi, ka, ja
arī daži mazumtirgotāji ir manījuši lielo uzņēmumu zināšanas par citu lielo izdevniecību tarifikācijas politiku, tas var attiekties
uz PPC, kas ir nosacīti pārskatāmas, un zināmā mērā uz parastām atlaidēm, par kurām vienojas ik gadu, bet, domājams, neattiecas
uz atlaidēm reklāmas nolūkā, par kurām vienojas katrā gadījumā atsevišķi. Lielo uzņēmumu un pastāvīgo klientu attiecības (lēmuma
112. apsvērums) sniedz zināmu informāciju par ikgadējām atlaidēm, bet neveicina īslaicīgu reklāmas kampaņu pārskatāmību.
Komisija ir konstatējusi, ka atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas nekā parastās atlaides un ka to novērošanai būtu
nepieciešama rūpīga reklāmu uzraudzība mazumtirdzniecībā (lēmuma 80., 87., 94., 101. un 108. apsvērums).
Sony
un
BMG
tirdzniecības pārstāvju iknedēļas sniegto ziņojumu, kas ietver konkurentu novērošanu, sistēma tomēr nesasniedz nepieciešamo
pārskatāmības pakāpi attiecībā uz atlaidēm. Komisija nav tieši atklājusi pietiekamus pierādījumus par to, ka mazumtirdzniecības
cenu novērošana vai sazināšanās ar mazumtirgotājiem ļautu lielajiem uzņēmumiem samazināt atlaižu, it īpaši atlaižu reklāmas
nolūkā pārskatāmības trūkumu.
Koncentrācijas dalībnieču gatavotajos tirgus novērošanas ziņojumos, kas ir pielikumā B.15, nav ietverta tāda veida detalizēta
informācija par konkurentu atlaidēm, kas ļautu efektīvi novērot neto cenas, kādas tiek prasītas par atsevišķiem albumiem dažādiem
klientiem. Turklāt citās valstīs šādi ziņojumi nav tik plaši vai pat nepastāv.
BMG
pārstāvji oficiālus novērošanas ziņojumus sniedz tikai Francijā un Austrijā.
Lai arī Komisija atzīst, ka nav viegli pierādāms, ka cenu noteikšanas mehānisms, kas ir vispārēju noteikumu virkne, nepastāv,
tā norāda, ka prasītāja nav papūlējusies iesniegt pierādījumus ne par to, kā šāds cenu noteikšanas mehānisms ir formulēts
un kā tiek piemērots neskaitāmiem atsevišķiem līgumiem, ne par to, kā tiek nodrošināta šāda mehānisma ievērošana.
Turklāt Komisija izsaka izbrīnu, ka prasītāja tieši apstrīd novērošanas vajadzību kolektīva dominējoša stāvokļa noteikšanai.
Komisijas secinājums, ka mazumtirdzniecības novērošana ir neefektīva, balstās arī uz mazumtirdzniecības cenu noteikšanas sarežģītību
un necaurredzamību. Koncentrācijas dalībnieču sniegtais pētījums (pielikums B.17) parāda, ka mazumtirdzniecības cenas, ko
galvenie mazumtirgotāji piemēro
CD
katrā lielajā cenu segmentā (augstas, vidējas un zema budžeta cenas), ievērojami svārstās un ka mazumtirdzniecības cenu noteikšana
ir tikpat sarežģīta kā vairumtirdzniecības cenu noteikšana. Turklāt no šādas piecu labāk pārdoto albumu izlases attiecīgā
albuma mazumtirdzniecības cena bieži vienlaikus svārstās laikā – ikvienam mazumtirgotājam – un ievērojamāk mazumtirgotāju
starpā – visu laiku.
Pierādījumi (kas ir pielikuma B.17 2. daļā) parāda, ka mazumtirdzniecības cenu, ko piemēro katrs mazumtirgotājs, izmaiņu pastiprināta
novērošana attiecībā uz svarīgiem albumiem, ko veic lielie uzņēmumi, neļauj lielai mūzikas izdevniecībai izdarīt secinājumus
par galveno konkurentu neto cenu (PPC atņemot atlaidi rēķinam) noteikšanas praksi attiecīgajam albumam. Attiecīgajā brīdī
mazumtirgotāji nepiemēro vienādu uzcenojumu vairumtirdzniecības cenām ne visām albumu kategorijām, ne arī visiem ierobežotākas
augsto cenu kategorijas albumiem (tabula 2.1).
Visbeidzot, Komisija nav konstatējusi pierādāmu saikni starp mazumtirdzniecības cenām un atlaidēm rēķiniem, kas piešķirtas
albumiem ar vienādu PPC. Tieši pretēji, koncentrācijas dalībnieču sniegtais pētījums pierāda, ka augsto cenu kategorijas albumiem,
tāpat kā citiem albumiem, attiecīgā albuma mazumtirdzniecības cenas svārstībām attiecīgajā brīdi dažādos mazumtirdzniecības
punktos nav noteikta saikne ar atlaidi rēķinam, kas ir piešķirta šim mazumtirgotājam par šo albumu (tabula 3.1).
Saskaroties ar tik dažādu un neparedzamu mazumtirdzniecības cenu noteikšanas praksi, lielā mūzikas izdevniecība nevar ar pārliecību
izdarīt secinājumu, ka attiecīgais mazumtirgotājs citu lielo izdevniecību līdzvērtīgiem albumiem piemēros tāda paša līmeņa
uzcenojumu vai tādu pašu shēmu kā šīs izdevniecības albumiem, un, pamatojoties uz mazumtirdzniecības/vairumtirdzniecības cenu
attiecību, ko mazumtirgotājs ir piemērojis šīs izdevniecības albumiem, apskatot atsevišķi vai kopā, nevar gūt pārliecinošu
priekšstatu par konkurentu neto cenām ne attiecībā uz konkrētu albumu, ne vispārēji.
Komisija uzsver, ka prasītājas apsvēruma, saskaņā ar kuru “pārsteidzoši, ka nav skaidri definēta un sistemātiska attiecība
starp noteiktas kategorijas albumu, kas pārdoti noteiktam mazumtirgotājam, vidējām mazumtirdzniecības cenām un to faktiskajām
vairumtirdzniecības cenām pietiekami plašā vienību spektrā saprātīgā laika posmā”, pamatojumam nav neviena pierādījuma. Pietiekami
augsta agregācijas pakāpe attiecībā uz albumiem un laiku tiecas aizsegt svārstības atsevišķu vienību – kas bieži tiek pārdotas
ievērojamā apjomā – līmenī, par kuru cenām klusējot izteikta koordinācija ir neizbēgami iesaistīta. Lielā mūzikas izdevniecība,
balstoties uz savu albumu – kas, kā prasītāja norāda savos apsvērumos, jebkurā gadījumā pārstāv specifisku preču sortimentu
– mazumtirdzniecības/vairumtirdzniecības cenu attiecību, nevar pārliecinoši noteikt, vai šāda attiecība ir piemērojama arī
citiem lielajiem uzņēmumiem.
Komisija norāda, ka prasītājas kritika attiecībā uz
RBB
pētījumu un to, ka Komisija šo pētījumu nav iesniegusi tirgus dalībniekiem, ietver tikai dažus nepamatotus apgalvojumus.
Strukturāla saistība
Attiecībā uz kompilācijām koncentrācijas dalībnieces ir parādījušas, ka kopuzņēmuma partneri, pārdodot attiecīgo kompilācijas
albumu, saņem vidējo atlaižu summu (nedalot pēc atlaižu vai klientu veidiem). Ņemot vērā novērotās svārstības, piemērojot
atlaides atkarībā no albuma, klienta un laika, atlaižu reklāmas nolūkā nozīmību un varbūtējas atlaižu reklāmas nolūkā atšķirības
starp kompilācijām un parastiem albumiem, kompilācijas nevar nodrošināt nepieciešamo pārskatāmību un tātad nav atbilstošas,
lai analizētu pārskatāmību.
Tāpat izplatīšanas vai licenču līgumi reti apvieno vairāk nekā divus lielos uzņēmumus un tātad nav piemērots līdzeklis, lai
savstarpēji apmainītos ar ļoti sarežģītu informāciju par visu lielo uzņēmumu neto cenu noteikšanas praksi, kas būtu nepieciešams
uz šāda pamata balstītai klusējot izteiktai koordinācijai. Visbeidzot, tā kā pārrunas par autoratlīdzību mūzikas izdošanas
jomā ir kolektīvas un notiek starp valsts mūzikas izdevniecību (lielo izdevniecību un neatkarīgo izdevniecību) apvienībām
un valstu kolektīvās pārvaldības organizācijām (kas pārstāv izdevējus un autorus) un tajās netiek iztirzāta mūzikas ierakstu
cenu noteikšana, Komisija secina, ka tās nav atbilstošas, lai analizētu pārskatāmību.
Pretpasākumi
No lēmuma 114. un 118. apsvēruma izriet, ka Komisija nav centusies pārbaudīt iespējami ticamu pretpasākumu esamību (tā ir
atklājusi dažus potenciāli ticamus mehānismus), bet drīzāk vispirms centusies noteikt, vai vispārējā analīzē novērotais atlaižu
paralēlisms un stabilitāte ir attiecināmi uz klusējot izteiktu koordināciju, par spīti atsevišķu lēmumu par neto cenu noteikšanu
sarežģītībai, atsevišķu neto cenu izkliedei vairākos līmeņos un acīmredzamam pietiekamas pārskatāmības trūkumam. Acīmredzami
pierādījumi par pretpasākumiem, kurus piemērojuši citi lielie uzņēmumi, atbildot uz “novirzēm” no parastā vidējo neto cenu
vai vidējo atlaižu rēķiniem līmeņa var būt norāde (kaut gan acīmredzot neizšķiroša) par koordinācijas esamību. Pierādījumu
par pretpasākumiem neesamību, kas izpaužas kā vispārēji pieaugoša konkurence cenu vai kompilāciju, mūzikas tiešsaistē vai
mūzikas izdošanas līmenī, var uzskatīt par “noliedzošu” norādi tam, ka vispārējā līmenī novērotā pielīdzināšanas pakāpe būtu
klusējot izteiktas koordinācijas rezultāts.
Attiecībā uz vispārēju jautājumu, vai ir pietiekami ticami pretpasākumi, kas nodrošinātu ilgstošu koordināciju mūzikas ierakstu
tirgū, Komisija par iespējami intereses aizskarošāko metodi acīmredzami ir uzskatījusi uzņēmuma, kurš pieļauj novirzes, izslēgšanu
no dalības kompilācijas albumos vai atteikumu piedalīties šāda uzņēmuma kompilācijās (neskaitot atgriešanos pie cenu konkurences).
Pierādījumi, kurus Komisija izklāstījusi lēmuma 116. un 117. apsvērumā, nav pārliecinoši. Pirmkārt, lielajiem uzņēmumiem ir
kopēju kompilāciju projektu tīkls (lēmuma 116. apsvērums); šie albumi ir būtiska mūzikas ierakstu tirgus daļa (no 15 līdz
20 %) un lielākoties tiek pārdoti ievērojamā apjomā (lēmuma 115. apsvērums). Otrkārt, dažādām mūzikas izdevniecībām pielīgtu
mākslinieku kombinācija ir svarīgs panākumu faktors (lēmuma 115. apsvērums), vislabāk pārdotās ir tās kompilācijas, kurās
piedalās divi vai trīs lielie uzņēmumi (lēmuma 116. apsvērums). Acīmredzot šāda pretpasākuma izmantošanas rezultātā var nākties
upurēt papildu ieguvumus, ko var sniegt kompilācija, kurā apvienoti uzņēmuma, kas pieļauj novirzes, mākslinieki. Ņemot vērā
šādu rosinošu un atturošu elementu kombināciju un pierādījumu neesamību par to, ka šāda veida pretpasākumi būtu piemēroti
vai iepriekš izmantoti kā draudi, Komisija nav varējusi secināt, ka mehānisms, kas “kopumā ir ticams pretpasākums lielajiem
uzņēmumiem”, ir bijis vai joprojām ir pietiekami ticams, lai nodrošinātu koordināciju pagātnē vai nākotnē.
c)     Citas dalībvalstis
Citās mazākās dalībvalstīs lielo izdevniecību kopējā pārdotā apjoma lielākā daļa (50–60 % un 90–100 %) ir realizēta, izmantojot
piecas PPC, un (izņemot Austriju) katra lielā izdevniecība ir izmantojusi divas PPC 30–40 % un 60–70 % no kopējā katras lielās
mūzikas izdevniecības pārdoto
CD
apjoma 2003. gadā.
Turklāt abām koncentrācijas dalībniecēm atlaides rēķiniem būtiski svārstās atkarībā no klienta. Mazākā starpība starp augstākajām
un zemākajām vidējām atlaidēm, ko viena no koncentrācijas dalībniecēm piešķīrusi saviem desmit labākajiem klientiem (pieciem
labākajiem Īrijā), ir 5,7 %, kamēr starpība starp augstākajām un zemākajām vidējām atlaidēm, kas piešķirtas vienam no desmit
labākajiem klientiem, nevienā valstī nav mazāka par 10 % abām paziņotājām dalībniecēm.
Komisija ir konstatējusi (lēmuma 148.–152. apsvērums) dažas līdzības mazajos un piecos lielajos tirgos. Pamatojoties uz pierādījumiem,
kas iesniegti par mazajām valstīm, ir neiespējami pierādīt īstas klusējot izteiktas koordinācijas esamību starp lielajiem
uzņēmumiem šajos tirgos.
2.     Neprecīzs lēmuma izklāsts prasības pieteikumā
Vispirms Komisija atgādina, ka paziņojums par iebildumiem ir tikai pagaidu rakstura sagatavojošs akts (Tiesas 1981. gada 11. novembra
spriedums lietā 60/81
International Business Machines
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp.) un tai nav īpaša pienākuma norādīt, kāpēc tā ir atkāpusies no provizoriskā viedokļa. Nepietiek, ka prasītāja
norāda, ka nav mainījies tirgus raksturojums laika posmā starp paziņojumu par iebildumiem un lēmuma pieņemšanu. Lai arī, objektīvi
skatoties, tas lielā mērā ir pareizi, saprotams, tas tā nav attiecībā uz Komisijas zināšanām un izpratni par tirgu. Lai pieņemtu
savu galīgo nostāju, Komisija ir pienācīgā veidā ņēmusi vērā vispusīgus apsvērumus, ko koncentrācijas dalībnieces iesniedza,
atbildot uz paziņojumu par iebildumiem.
Komisija norāda, ka vairākos jautājumos prasītāja izkropļoti interpretē lēmumu.
Vispirms lēmumā nav norādīts, ka lielajiem uzņēmumiem ir “visas īpašības, kas piemīt dominējošai grupai”.
Turpinājumā lēmumā nav konstatēts, ka lielie uzņēmumi ir varējuši uzturēt paaugstinātas cenas. Lēmuma 56. apsvērumā drīzāk
ir norādīts, ka cenas ir samazinājušās, bet ne tik ievērojami, kā to apgalvojušas koncentrācijas dalībnieces, un lēmuma 58. apsvērums
ir par to, ka
CD
cenas tiek uztvertas kā augstas.
Visbeidzot, lēmumā Komisija nav konstatējusi, ka tirgum piemīt visas klusējot izteiktai koordinācijai labvēlīgās īpašības.
Lēmumā nav apstiprināts, ka faktiski pastāv koordinācija, bet tikai tas, ka Komisija ir atklājusi dažas norādes par koordināciju
(lēmuma 109. apsvērums). Lai gan lēmuma 112. un 113. apsvērumā Komisija norāda uz zināmu klientūras stabilitāti un kontroles
esamību, tā neuzskata šādu kontroli par pietiekamu, lai samazinātu atlaižu, it īpaši atlaižu reklāmas nolūkā pārskatāmības
trūkumu.
3.     Par pirmo daļu
a)     Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Pirms izskatīt konkrētus prasītājas izvirzītos argumentus, Komisija uzskata, ka ir lietderīgu izklāstīt EKL 253. panta vispārējās
prasības.
Pirmkārt, Komisija uzsver, ka ir svarīgi nošķirt šķietamu pietiekami skaidra pamatojuma neesamību pieņemtajā lēmumā un norādes
uz pamatojumu, kas ir balstīts uz kļūdām faktos vai vērtējumā vai tiesību kļūdām, otrajā gadījumā tas drīzāk attiecas uz jautājumu
pēc būtības, nevis būtisku formas prasību pārkāpumu, un nav EKL 253. panta pārkāpums (Pirmās instances tiesas 1997. gada 7. novembra
spriedums lietā T‑84/96
Cipeke
/Komisija,
Recueil
, II‑2081. lpp., 46. un 47. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑295/94
Buchmann
/Komisija,
Recueil
, II‑813. lpp., 44. un 45. punkts).
Otrkārt, Komisija atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums jāpielāgo attiecīgā akta
veidam, tam skaidri un nepārprotami jāatspoguļo iestādes argumentācija, un Komisijai nav pienākuma komentēt visus faktiskos
un tiesiskos jautājumus, kurus administratīvā procesa laikā ir izvirzījušas ieinteresētās personas, bet jāņem vērā konteksts,
kā arī tiesību normu kopums, kas regulē attiecīgo jomu.
Viens no atbilstošiem konteksta faktoriem ir personu, uz kurām akts attiecas, iepriekšēju zināšanu pakāpe par atbilstošiem
apsvērumiem vai faktiem, pieņemot, ka zināšanas par nozari var sagaidīt no dažām personām vai iegūt ar personu, uz kurām attiecas
process, kas noslēdzas ar akta pieņemšanu, vai saistīts process, līdzdalību. Nosakot pamatojuma piemērotību, kā atbilstoša
jāvērtē arī prasība koncentrācijas pārbaudi veikt ātri.
Ja daži atbilstošie fakti ir aizsargājami saskaņā ar EKL 287. pantā noteikto pienākumu glabāt dienesta noslēpumu, kompetentajai
iestādei vismaz jārūpējas, lai pamatojuma būtiskākā daļa tiek paziņota attiecīgajām personām.
EKL 253. pants tomēr netiek pārkāpts, ja teksta nozīme nav skaidra, pirmoreiz izlasot, un parasta interpretācija ļauj novērst
pamatojuma neskaidrību.
Jānorāda arī, ka Tiesa uzskata, ka “Komisijai nav pienākuma izskaidrot iespējamās atšķirības, salīdzinot ar paziņojumu par
iebildumiem, kas ir sagatavojošs dokuments un kura vērtējumiem ir pagaidu raksturs un tie ir paredzēti administratīvā procesa
priekšmeta norobežošanai attiecībā uz uzņēmumiem, uz kuriem šis process attiecas”.
Visbeidzot, ja koncentrācija nemaina konkurences situāciju attiecīgajā tirgū vai to maina nelielā mērā, Komisijai nav jāsniedz
pamatojums konkrēti par šo jautājumu. Komisija turklāt nepārkāpj savu pienākumu norādīt pamatojumu, ja tā lēmumā, vērtējot
koncentrāciju, neiekļauj precīzu pamatojumu attiecībā uz dažiem koncentrācijas aspektiem, kas tai šķiet acīmredzami nevietā,
kam nav nozīmes vai kas ir otršķirīgi.
Preču viendabīgums
Attiecībā uz prasītājas iebildumu, saskaņā ar kuru atzinums par preču viendabīgumu ir nepietiekami pamatots, Komisija apliecina,
ka tā nav konstatējusi, ka “nozīmīgāks ir satura neviendabīgums nekā formas viendabīgums,” bet vienkārši secinājusi, ka abi
aspekti jāņem vērā. Tāpat
CD
vairumtirdzniecības cenu noteikšanas procesa daudzo aspektu standartizācija (izmantojot biežākās PPC un parastās atlaides
visiem klientiem) nav “atcelta”, bet drīzāk padarīta relatīva, norādot, kāda loma ir panākumiem atsevišķu albumu cenu noteikšanā.
Īsumā,
CD
albumi nav salīdzināmi ar degvielas tvertnēm un iespēja uzskatīt, ka vairāki
CD
albumi pieder vienam tirgum (ar “aizvietojamības iespēju” palīdzību) nepadara tos pilnīgi viendabīgus no pašu preču vai to
cenu noteikšanas skatupunkta. Rezultātā ir nevis “pretrunīgu atzinumu virkne”, bet sarežģītas reālās situācijas atspoguļojums.
Pārskatāmība
Prasītāja nevar apgalvot, ka nav sapratusi apstrīdēto lēmumu tā iemesla dēļ, ka Komisija nav sniegusi definīciju, ko tā saprot
ar “atlaidēm reklāmas nolūkā” tāpēc, ka prasītāja ir šīs nozares apvienība, kas aktīvi piedalījās pārrunās Komisijas organizētās
sēdes laikā, un apgalvo, ka ir iepazīstināta ar šādu atlaižu darbību. Katrā ziņā no tiesību viedokļa lēmumā ir pietiekami
izskaidrots, kādi ir dažādo atlaižu veidi (78., 79., 85., 92., 93., 99., 100., 106., 107. un 113. apsvērums).
Tāpat prasītāja nepamatoti apgalvo, ka vispārēja analīze attiecībā uz mazākajām valstīm, ko ir veikusi Komisija 148. un turpmākajos
apsvērumos, skar tikai parastās atlaides. Lēmuma 150. apsvērumā Komisija vienkārši norāda, ka visās valstīs būtiskākās ir
parastās atlaides, bet turpinājumā analizē plašāku kategoriju – atlaides rēķiniem (kas ietver parastās atlaides un atlaides
reklāmas nolūkā), kā Komisija to jau bija darījusi attiecībā uz katru valsti 119.–146. apsvērumā. Tā nav ne kļūda, ne nenoteiktība.
Lēmumā Komisija piešķir lielu nozīmi atlaidēm reklāmas nolūkā, jo efektīvai koordinācijai būtiskas ir tieši neto cenas. Nepietiek
“zināt” parastās atlaides, ja atlaides reklāmas nolūkā ietekmē atlaižu svārstības dažiem klientiem, laikā un atkarībā no albuma
tikpat spēcīgi kā lēmuma 79., 86., 100. un 107. apsvērumā minētās.
Komisija ir pārbaudījusi citu lielo uzņēmumu atlaides, bet, tā kā šos skaitļus nevar uzrādīt paziņotājām dalībniecēm, nebija
iespējams tos iekļaut lēmumā. Turklāt tas nav nepieciešams, jo pietiek ar to, ka abu lielo uzņēmumu prakse atlaižu jomā ir
nepārskatāma, lai visiem lielajiem uzņēmumiem tas būtu šķērslis efektīvi novērot neto cenas. Turklāt prasītājas apgalvojumi
attiecībā uz cenu noteikšanu, kas ir pielikumā A.17, balstās uz pieņēmumu, ka visas mūzikas izdevniecības savas neto cenas
nosaka vienādi.
Iebiedēšanas līdzekļi
No lēmuma (it īpaši 114. apsvēruma) izriet, ka Komisija, pārbaudot, vai zināma cenu pielīdzināšanas pakāpe vispārējā līmenī
ir attiecināma uz klusējot izteiktu koordināciju, kā papildu līdzekli pārbaudīja pretpasākumu izmantošanas draudus vai faktisku
izmantošanu pagātnē. Bez pierādījumiem par faktisku pretpasākumu izmantošanu Komisija nevarēja ieņemt galīgu nostāju par to,
vai lēmumā minētie dažādi iespējamie pretpasākumu mehānismi ir pietiekami.
Līdzsvars
Tā kā nosacījumi pašreizēja kolektīva dominējoša stāvokļa un kolektīva dominējoša stāvokļa nākotnē konstatēšanai ir kumulatīvi,
Komisijai nebija jāizdara secinājumi par tā spēju traucēt konkurentiem un patērētājiem, un tātad šajā sakarā pamatojums nebija
jāsniedz.
b)     Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā un tiesību kļūdu
Tā kā Komisija uzskata, ka pamatojums, kas balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un tiesību kļūdu, sakrīt, tā izskata tos
vienlaikus.
Vispirms Komisija izsaka divus apsvērumus.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisija, sabalansējot pretrunīgus argumentus, nedrīkst piešķirt pārāk lielu
nozīmi vienam no tiem, Komisija atgādina par diskrecionāro varu, veicot sarežģītu ekonomisku vērtējumu, un norāda, ka lēmuma
secinājumi tomēr ir ļoti izvērtēti un ka prasītāja šajā sakarā nenorāda ne uz vienu Komisijas rīcībā esošu pierādījumu, kuram,
pēc viņas domām, ir piešķirta pārāk liela vai pārāk maza nozīme.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru lēmumā, kurā nav minēti pietiekami detalizēti faktiski pierādījumi secinājumu
pamatojumam, ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, Komisija precizē, ka galvenokārt tas attiecas uz pamatojumu, un apgalvo,
ka tai nav pienākuma savos lēmumos detalizēti izklāstīt vērā ņemtos pierādījumus, kas bieži ir apjomīgi (un konfidenciāli).
Pietiek, ka Komisija skaidri norāda izskatīto pierādījumu saturu kopumā un izdarīto secinājumu pamatojumu tā, lai ieinteresētie
dalībnieki un it īpaši tie, kas pārzina nozari un ir bijuši cieši saistīti ar administratīvo procesu, varētu formulēt savu
viedokli par šādu secinājumu likumību. Šajā gadījumā dažādi lēmumā sniegtie vērtējumi par mūzikas ierakstu tirgus darbību
ir pamatoti ar daudziem sarežģītiem pierādījumiem.
Preču viendabīgums
Komisija apgalvo, ka prasītāja kļūdās, apgalvojot, ka satura viendabīgums nav atbilstošs tā iemesla dēļ, ka cenas tiek noteiktas,
pamatojoties uz zināmu skaitu references cenām. Faktiski references cenas attiecas tikai uz albumu cenrāžu cenām, nevis atlaidēm
rēķiniem. Tieši atlaides reklāmas nolūkā it īpaši svārstās atkarībā no albuma.
Komisija norāda, ka grūtāk var būt noteikt kolektīvu dominējošu stāvokli tirgos, kam raksturīga preču diferenciācija, šāda
diferenciācija it īpaši “iezīmē informācijas iegūšanas grūtības nepārskatāmā tirgū” [skat. Pamatnostādnes par horizontālo
apvienošanos novērtēšanu saskaņā ar Padomes Regulu par uzņēmumu koncentrāciju kontroli (OV 2004, C 31, 5. lpp.), 45. punkts].
Pārskatāmība
Pirms izskatīt dažādus prasītājas apgalvojumus, Komisija uzskata par nepieciešamu komentēt četras kļūdas prasības pieteikuma
pamatā – divas tiesiska un konceptuāla rakstura kļūdas un divas lēmuma interpretācijas kļūdas.
Pirmkārt, prasītāja pamatā pieļauj konceptuālu kļūdu, pieņemot, ka lielo uzņēmumu vidējo neto cenu būtiska paralēlisma konstatēšana
vai attiecīgās mūzikas izdevniecības vidējo atlaižu būtiska stabilitāte ir pietiekams pierādījums par klusējot izteiktu koordināciju
un šādas koordinācijas ilgstošai nodrošināšanai nenoteiktos apstākļos nepieciešamo pārskatāmību. Zināma pielīdzināšanas pakāpe
vai stabilitāte vispārējā līmenī neaizstāj nozīmīgus un atbilstošus pierādījumus par pietiekamas pārskatāmības esamību, kas
oligopola situācijā uzņēmumiem ļauj savstarpēji kontrolēt to rīcību tirgū, un bez pierādījumiem par pietiekamu pārskatāmību
nevar pieņemt, ka oligopola situācijā visiem uzņēmumiem ir bijušas pietiekami precīzas zināšanas par konkurentu rīcību pirms
pieņemt lēmumu par savu rīcību tirgū.
Otrkārt, prasītāja pieļauj būtisku tiesiska rakstura kļūdu, pārmetot Komisijai, ka tā ir balstījusies uz pierādījumiem, kas
attiecas uz atlaidēm, bet nav konstatējusi, ka piemērotās atlaides ir būtiski samazinājušas cenas, un apgalvojot, ka attiecībā
uz atlaidēm konkurence faktiski ir mazsvarīga. Šāds apgalvojums nav pamatots ar faktiem: tieši pretēji, koncentrācijas dalībnieču
vidējās atlaides rēķiniem ir ļoti būtiska vidējā pārdotā bruto apjoma daļa (lēmuma 56., 78., 85., 92., 99., 122., 125., 128.,
131., 134., 137., 140., 143. un 146. apsvērums) un daži klienti un daži albumi ir saņēmuši vēl lielākas atlaides (lēmuma 79.,
86., 93., 100. un 107. apsvērums). Atlaides ir ārkārtīgi būtisks cenu veidošanas procesa elements, iespējams, ticamākais un
noteikti nepārskatāmākais līdzeklis, ar kura palīdzību lielais uzņēmums var uzsākt “uz konkurenci vērstu darbību savas tirgus
daļas palielināšanai (piemēram, cenu samazināšanu)”. Komisijas intereses par atlaižu pārskatāmību mērķis nebija tieši pārbaudīt,
vai lielie uzņēmumi iepriekš ir sekojuši hipotētiskam kopēju darbību virzienam, bet pārbaudīt, vai oligopola situācijā uzņēmumi
paši varēja ilgstoši sekot (un vai varētu ilgstoši sekot pēc koncentrācijas) šādam kopēju darbību virzienam, attiecīgi novērojot
viens otru. Pēc Komisijas domām, nav jāpierāda, ka viens vai vairāki lielie uzņēmumi ar būtisku papildu atlaižu palīdzību
ir faktiski samazinājuši cenas, salīdzinot ar citu uzņēmumu cenām.
Treškārt, prasītāja pamatā pieļauj kļūdu lēmuma interpretācijā, pārmetot Komisijai, ka tā jauc “pietiekamu tirgus pārskatāmību”
lietā, kurā taisīts iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, ar lēmumā piemēroto prasību pēc pilnīgas pārskatāmības. Lēmumā konstanti ir minēta “pietiekamas pārskatāmības pakāpe”
(lēmuma 73., 80., 87., 94., 108. un 120. apsvērums). Turklāt prasītāja neatzīst Komisijas veikto pētījumu attiecībā uz cenu
noteikšanas sistēmu. Komisija ir pārbaudījusi atsevišķa albuma, kas pārdots atsevišķam klientam, neto cenas elementus (PPC,
parasto atlaidi, iespējamo atlaidi reklāmas nolūkā) un ir secinājusi, ka ir nepieciešama visu elementu pietiekamas pārskatāmības
pakāpe, lai lielā mūzikas izdevniecība varētu būt pietiekami pārliecināta, ka tā pārzina patieso citas mūzikas izdevniecības
neto cenu noteikšanas praksi attiecībā pret klientiem un albumiem. Komisija norāda, ka tā nav varējusi izdarīt šādu secinājumu,
kad ir pierādījumi par nosacītu PPC pārskatāmību, daži pierādījumi par zināmu parasto atlaižu pārskatāmību un pārliecinoši
pierādījumi par to, ka atlaides reklāmas nolūkā ir nepārskatāmas un sarežģītas.
Ceturtkārt, prasītāja vēl pieļauj kļūdu interpretācijā, apgalvojot, ka Komisija ir konstatējusi, ka PPC un vidējās neto cenas
svārstās paralēli. Šāds apgalvojums ir kļūdains. Komisija ir konstatējusi, ka visos lielajos tirgos paziņotāju dalībnieču
faktiskās vidējās bruto cenas un faktiskās vidējās neto cenas ir svārstījušās paralēli (lēmuma 77., 84., 91., 98. un 105. apsvērums),
nevis ka abām koncentrācijas dalībniecēm vidējās atlaides ir identiskas (lēmuma 78., 85., 92. un 99. apsvērums un apsvērumi,
kas attiecas uz pielikumu B.6). Komisija uzsver, ka atlaides svārstās atkarībā no klientiem un albumiem un laikā (lēmuma 79.,
86., 93., 100. un 107. apsvērums un komentāri par pamatā esošajiem pierādījumiem). Attiecīgie pierādījumi neparāda, ka attiecīgā
PPC būtu sistemātiski samazināta, piemērojot noteiktu un paredzamu atlaidi, neatkarīgi no izkliedes (skat. it īpaši pielikumu
B.13).
Turklāt Komisija uzskata, ka tai jālabo vai jāsniedz precizējumi par dažiem prasītājas apgalvojumiem:
–        nosacīti līdzīgas lielo uzņēmumu cenas ir amplitūdā, kas parasti pārsniedz 10 % (skat., piemēram, pielikumu B.10);
–        zināma skaita galveno PPC izmantošanu par pamatu apgrūtina nepieciešamība vismaz katru gadu novērot vairāk nekā 80 veiksmīgus
albumus, kuru PPC svārstās;
–        mazumtirdzniecības cenas ir publiskas un tātad principā novērojamas, bet lielajiem uzņēmumiem ir grūti sekot cenu pastāvīgām
svārstībām atkarībā no mazumtirgotāja un laikā;
–        nav pierādījumu par to, ka attiecībā uz dažu tirgu novērošanu koncentrācijas dalībnieču attiecības ietver lietderīgu informāciju
par konkurentu neto cenām vai mazumtirgotāju uzcenojumiem;
–        prasītāja nav iesniegusi nevienu pierādījumu, lai pamatotu apgalvojumu, ka mazumtirgotāju uzcenojumi ir pārskatāmi un pietiekami
precīzi zināmi; šādu nepamatotu apgalvojumu apgāž lietas materiālos esošie pierādījumi (pielikums B.17), kas parāda, ka mazumtirdzniecības
cenu noteikšana ir sarežģīta un neparedzama. Ar šo jautājumu nav saistīts Komisijas atzinums, saskaņā ar kuru jūtama novirze
cenu politikā ar atlaižu palīdzību parādītos lielās mūzikas izdevniecības vidējās neto cenās. Faktiski tas nav atbilstošs
divu iemeslu dēļ: pirmkārt, tas attiecas uz parādību, kuru, ja tā būtu, Komisija varētu novērot, veicot izmeklēšanu, bet neviena
lielā mūzikas izdevniecība, apskatot atsevišķi, nevar pamanīt tāpēc, ka ne lielo uzņēmumu atlaižu vispārējais līmenis, ne
vidējās neto cenas nav pārskatāmas, un, otrkārt, atlaižu vispārējā līmeņa un vidējo neto cenu mijiedarbība neliecina par noteiktu
un pārskatāmu saistību starp mazumtirdzniecības un vairumtirdzniecības cenām;
–        ir tikai daži vāji pierādījumi, kas norāda, ka lielie uzņēmumi savstarpēji detalizēti pārzina parasto atlaižu un atlaižu reklāmas
nolūkā līmeni; un ir vērā ņemami pierādījumi par pretējo – objektīvi sarežģītām atlaidēm reklāmas nolūkā, kas svārstās atkarībā
no klienta un albuma, kā arī laikā;
–        Komisija ir pietiekami pievērsusies koncentrācijas dalībnieču piemērotajām atlaidēm, lai secinātu, ka oligopola situācijā
starp uzņēmumiem nav nepieciešamās savstarpējas pārskatāmības pakāpes, lai darbotos klusējot izteikta koordinācija;
–        dažu lielo uzņēmumu sadarbība attiecībā uz kompilācijām un izplatīšanā nespēj sniegt pietiekami daudz informācijas par visu
lielo uzņēmumu atsevišķiem sarežģītiem lēmumiem atlaižu jomā;
–        prasītāja nav iesniegusi nevienu pierādījumu par to, ka notiek būtiska lielo uzņēmumu vadītāju rotācija vai ka šāda rotācija
ir biežāka nekā citās koncentrētās nozarēs, vai ka brīdī, kad viens vadītājs atstāj mūzikas izdevniecību, viņa zināšanas par
piemērotajām atlaidēm, kas ir sarežģītas un svārstās atsevišķu albumu līmenī un kurām ir ierobežots “dzīves ilgums”, ir noderīgas
ilgtermiņā vai pieļauj ilgstošu koordināciju starp visiem lielajiem uzņēmumiem;
–        lai gan publiski dziesmu topi atvieglo vislabāk pārdoto albumu identificēšanu, tikai retos gadījumos tie sniedz informāciju
par PPC un nekad nesniedz informāciju par atlaidēm;
–        lēmumu nevar kritizēt tikai tāpēc, ka tas atšķiras no paziņojuma par iebildumiem.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, nebūt nav “nosacīti viegli” noteikt atlaižu līmeņus, un attiecībā uz atlaidēm reklāmas
nolūkā tas praktiski ir neiespējami. Prasītājas apgalvojums, saskaņā ar kuru atlaides reklāmas nolūkā ir viena trešā līdz
viena ceturtā daļa no kopējām atlaidēm, ir pieņemams kā vispārējs pamats diskusijai, bet vairāki apsvērumi to padara niansētu.
Pirmkārt, domājams, ka šādu atlaižu vispārējais līmenis svārstās atkarībā no katras lielās mūzikas izdevniecības tāpat kā
atlaižu līmenis kopumā.
Otrkārt, lietā esošie vidējie skaitļi norāda, ka vairākās valstīs 1998. gadā atlaides reklāmas nolūkā ir nosacīti lielākā
atlaižu rēķiniem daļa; tieši atlaides rēķiniem visvairāk un tūlītēji ietekmē klientu lēmumu iegādāties noteiktus albumus.
Treškārt, šāds vidējais skaitlis precīzi neraksturo, cik ārkārtīgi sarežģīts un necaurredzams ir atlaižu reklāmas nolūkā sadalījums
atkarībā no albuma un klientiem, kā arī laikā. Lai arī iespējams, ka citi nosacījumi, lai piedalītos kampaņās, ir nosacīti
standartizēti un vienkārši, Komisijas rīcībā esošie pierādījumi attiecībā uz iknedēļas pārrunām par šādu kampaņu kopsummu,
ilgumu un noteiktu albumu vai klientu izvēli ir acīmredzamā pretrunā ar jebkādiem priekšstatiem par standartizāciju vai vienkāršību.
Ceturtkārt, pats fakts, ka atlaides reklāmas nolūkā ir paredzētas noteiktiem albumiem un noteiktām kampaņām un ka summa tiek
pielāgota katram mazumtirgotājam, šādas atlaides, domājams, vairāk ietekmē attiecīgo albumu pārdošanas apjomu.
Vēl būtiskāks ir fakts, ka prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, kas pārliecinoši norādītu, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu,
uzskatot, ka atlaidēm reklāmas nolūkā ir ļoti būtiska ietekme uz tirgiem, kur katras lielās mūzikas izdevniecības 100 labākie
albumi veido lielāko daļu no to kopējā pārdotā apjoma gada laikā attiecīgajā valstī, zinot, ka ievērojams skaits šo albumu
neparādās dziesmu topos.
Savukārt Komisija ir iesniegusi pierādījumus (pielikums B.13), kas norāda, ka pat tiem
Sony
un
BMG
augsto cenu albumiem – ar vislielāko peļņu – ir piemērotas atlaides reklāmas nolūkā.
Komisija papildina, ka pierādījumi par atlaižu reklāmas nolūkā piemērošanas praksi attiecīgajā brīdī ir piemēroti tikai tam,
lai novērtētu neto cenu pielīdzināšanas pakāpi (kamēr lēmumā Komisija uzskatīja, ka atlaides kopumā nav pietiekami pielīdzinātas,
lai varētu secināt, ka pastāv kopējs rīcības virziens). Tomēr atlaižu pārskatāmība ir būtiska, lai noskaidrotu, vai cenu noteikšanas
sistēma ir pietiekami pārskatāma, lai lielie uzņēmumi varētu precīzi un laikus atklāt, ja kāds no tiem izvairās no kopējā
rīcības virziena albumu neto cenu jomā, palielinot atlaides reklāmas nolūkā. Neņemot vērā prasītājas nepamatotos komentārus
par mazumtirgotāju uzcenojuma pārskatāmību, tā nav izvirzījusi ne konkrētus argumentus, ne pierādījumus par šo pēdējo jautājumu,
kā rezultātā šis pamats katrā ziņā ir jānoraida.
Pēc Komisijas domām, atzinums par neto cenu pārskatāmības pakāpi mūzikas ierakstu tirgū nav balstīts uz acīmredzamu “spekulāciju”
vai uz “nepamatotām un subjektīvām aizdomām”, bet, tieši pretēji, ir balstīts uz konkrētiem pierādījumiem par ļoti sarežģītu
un nepietiekami pārskatāmu veidu, kā tiek noteikti galīgās neto cenas elementi (PPC, parastā atlaide un atlaide reklāmas nolūkā)
attiecīgā specifiska satura albuma pārdošanai konkrētam klientam. Šādos apstākļos pieejamos pierādījumus nevar interpretēt
kā tādus, kas ļoti iespējams pierāda, ka ir pietiekama pārskatāmība, lai varētu atbilstoši un laikus novērot, vai kopējais
rīcības virziens cenu jomā tiek ievērots.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru ierobežots skaits zināmu un izzināmu mehānismu un noteikumu padara vidējās
cenas paredzamas, Komisija atgādina, ka šāda albumu vidējo neto cenu vērtējuma pakāpe ir nepietiekama, lai pierādītu koordināciju
tiktāl, ciktāl cenas var būt ievērojami pielīdzinātas kā uz konkurenci vērstos apstākļos, tā arī slepenu norunu apstākļos,
jo uzņēmumi reaģē uz līdzīgiem ārējiem faktoriem (piemēram, kopēju ražošanai nepieciešamu resursu cenas), kā arī uzņēmumu
savstarpēju uzvedību tirgū. Komisija apgalvo, ka prasītāja jauc koordinācijas īstenošanas noteikumu (“zināmu un izzināmu noteikumu”)
identificēšanu un līdzekļus, lai novērotu, vai šādi noteikumi tiek ievēroti (“nepieciešamā pārskatāmība”), turklāt nevienai
lielajai mūzikas izdevniecībai parasti nav pieejas visiem vai vismaz būtiskākajiem lielo mūzikas izdevniecību cenu noteikšanas
datiem visās apskatītajās albumu un klientu kategorijās, kas ir nepieciešama, lai noteiktu vidējās neto cenas.
Turklāt prasītāja, atzīstot, ka šādu pārdošanas noteikumu un stratēģiju rezultātā cenas un atlaides var ievērojami svārstīties
atkarībā no disku vai klientu kategorijām, nav norādījusi ne to, kādi ir šie noteikumi, ne to, kā pie tik lielas apstākļu
daudzveidības tie ir formulēti klusējot izteiktai koordinācijai. Tātad lielie uzņēmumi, laikus neiegūstot detalizētu informāciju
par izmaiņām preču sortimentā vai piedāvāto preču panākumiem, nevar noteikt, vai attiecīgās vidējo neto cenu svārstības ir
attiecināmas uz izvairīšanos, preču sortimenta izmaiņām vai panākumiem, un Komisija nav atklājusi pietiekamus pierādījumus
par to, ka lielajiem uzņēmumiem ir pieejama tik detalizēta informācija.
Prasītāja nevar aprobežoties ar apgalvojumu, ka attiecībā uz uzcenojumiem un atlaižu budžetu kopumā lielo mūzikas izdevniecību
stratēģiski nozīmīgu lēmumu līmenī faktiski pastāv koordinācija, nenorādot, kāds var būt šādu lēmumu saturs vai to, no kā
lielie uzņēmumi var izdarīt secinājumus par koordinācijas īstenošanas noteikumiem vai, kā var novērot, ka šie noteikumi tiek
ievēroti. Komisijai nav pienākuma veikt tik plašu un nepamatotu argumentu izpēti.
Attiecībā uz prasītājas izteikto kritiku par metodi, saskaņā ar kuru lielākā daļa Komisijas iesniegtie dati nav līdzsvaroti
atbilstoši apjomam, Komisija uzsver, ka attiecīgās metodes piemērotība ir neatdalāma no pieņēmuma, ko šī metode tiecas apstiprināt
vai noliegt. Lai gan līdzsvaroto datu kombinācija ir būtiska, lai atklātu, vai lielās mūzikas izdevniecības pielīdzina cenas
kopumā vai noteiktiem albumu veidiem (piemēram, 20 vislabāk pārdotajiem albumiem), šāda datu līdzsvarošana tomēr nav atbilstoša,
lai pārbaudītu sarežģītību un tās ietekmi uz pārskatāmību. Lai saprastu cenu noteikšanas sarežģītības līmeni un tirgus pārskatāmības
pakāpi, atliek pārbaudīt atsevišķu vienību cenu daudzveidību.
Komisija atgādina, ka nereāli ir iecerēt koordinācijas īstenošanas noteikumus, kas balstīti uz vidējām neto cenām. Komisija
tomēr norāda, ka lēmumā norādītie skaitļi attiecībā uz novērojamo lielo mūzikas izdevniecību vidējo neto cenu līdzības pakāpi
(nepastāvot paralēlismam) ir līdzsvaroti atbilstoši apjomam un tāpat grafiki pielikumā B.4 ir balstīti uz vidējām ikgadējām
atlaidēm rēķiniem, kas piešķirtas dažādiem koncentrācijas dalībnieču kopējiem klientiem. Tāpat citi iebildumu rakstā, proti,
pielikumos B.8, B.9, B.10 un B.13 sniegtie dati ir līdzsvaroti atbilstoši apjomam, un visos gadījumos tas izriet no to izmantošanas
veida.
Visi iepriekš minētie pierādījumi, kas ir līdzsvaroti atbilstoši apjomam, ir potenciāli atbilstoši, lai noteiktu, vai pielīdzināšanas
pakāpe lielo mūzikas izdevniecību praksē ir vai nav paaugstināta, un vai cenu noteikšana ir vai nav sarežģīta, kas ir būtisks
jautājums, lai novērtētu pārskatāmību. Šādā kontekstā jautājums par līdzsvarošanu atbilstoši apjomam nav pārāk būtisks. Neto
cenu un atlaižu daudzveidība atkarībā no vienībām, klienta (pat viena veida) un laika ir būtiska, neatkarīgi no attiecīgā
pārdotā daudzuma. Šādā veidā iebildumu raksta pielikumos B.6 un B.7 ir parādīts, ka pat attiecībā uz abu koncentrācijas dalībnieču
20 vislabāk pārdotajiem albumiem atlaižu svārstības ir būtiskas. Ja lielie uzņēmumi nav piemēroti šādu svārstību pietiekami
stingrai novērošanai, kāds lielais uzņēmums var izvairīties no koordinācijas īstenošanas noteikumiem attiecībā uz neto cenām,
piemērojot būtiskas atlaides, it īpaši atlaides reklāmas nolūkā, ko nevarēs atklāt. Vēl vairāk tas attiecas uz gadījumu, ja
koordinācijas īstenošanas noteikumi tiek uzskatīti par pielāgojamiem, kā rezultātā, lai citas lielās mūzikas izdevniecības
būtu pietiekami pārliecinātas, ka atlaižu autors ir izvairījies no noteikumiem, tām ir jāatklāj, ka ir piemērotas atlaides,
kas būtiski pārsniedz klusējot noslēgto vienošanos.
Attiecībā uz prasītājas veikto korelācijas analīzi, proti, pielikumos D.2 un D.3 un Komisijai tieši neizteikto kritiku par
datu neiesniegšanu šādai pārbaudei, Komisija atgādina, ka nevar abstrakti izvērtēt jautājumu par metodi, neņemot vērā izmeklēšanas
priekšmetu, kas ir noskaidrot, vai pielīdzināšanas pakāpe ir tāda, kas raksturo koordināciju, un vai ir tāda pārskatāmība,
kas ļauj novērot uzvedību tirgū.
Vispirms Komisija norāda, ka administratīvā procesa laikā koncentrācijas dalībnieces ir iesniegušas ievērojami daudz datu
par korelāciju, kuros kopumā ir norāde uz vājiem korelācijas faktoriem, taču Komisija šiem datiem ir pievērsusi lielu uzmanību.
Tāpat lielo mūzikas izdevniecību piešķirto atlaižu noteikta stabilitātes pakāpe laikā pati par sevi nepierāda koordināciju
(skat. pielikumu D.3), jo arī šeit liela nozīme ir tādiem nemainīgiem faktoriem kā klientūras apjoms, iegādātās mūzikas veidi u.c.
Pat paaugstināta statistiskās paredzamības pakāpe dažādu iemeslu dēļ nepierāda koordinācijas esamību: atsevišķi racionāli
lēmumi var būt ļoti paredzami; bez informācijas, kas ļauj novērtēt šādu paredzamības līmeni, tas ir un paliek interesants
teorētisks risinājums, kam nav praktisku seku, un tāpat, nezinot reālo praksi, nav iespējams pārliecināties par prognozes
pareizību (par to, ka tiek īstenota iespējama aizliegtā vienošanās). Pat ja lielie uzņēmumi pagātnē ir piemērojuši šādus statistikas
līdzekļus cenu noteikšanas praksē, tas neaizvieto tirgus novērošanu.
Komisija norāda, ka, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tā nav “noraidījusi” paziņojumā par iebildumiem izmantotos datus,
kas ir līdzsvaroti atbilstoši apjomam un nozares mērogā, izmantojot koncentrācijas dalībnieču datus, kas nebija ne viens,
ne otrs. Liela daļa šo datu ir minēti lēmumā (piemēram, par izmaiņu līdzības pakāpi vidējām neto cenām) un daži ir pievienoti
iebildumu rakstam (pielikums B.4). Komisija drīzāk ir izmainījusi savus pagaidu secinājumus atbilstoši tam, ko var pierādīt
ar šiem datiem, ņemot vērā papildu informāciju un argumentus, ko iesniedza
Sony
un
BMG
.
Iebiedēšanas līdzekļi un līdzsvars
Komisija apgalvo – tā kā tā ir konstatējusi, ka viens no trim kumulatīviem nosacījumiem (pārskatāmība) nav izpildīts, tā nav
pieļāvusi ne acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ne tiesību kļūdu tādēļ, ka nav paudusi viedokli par pārējiem diviem nosacījumiem.
Kopēja rīcības virziena analīze
Vispirms Komisija norāda, ka prasītājas iebildums balstās uz premisu, kurā ir kļūda faktos, proti, ka secinājums par pārskatāmību
attiecas tikai uz “viena veida atlaidi – atlaidi reklāmas nolūkā”. Pat ja atlaidēm reklāmas nolūkā ir galvenā vieta analīzē,
tā attiecas uz cenu noteikšanu plašākā nozīmē, kas, kopumā ņemot, ir ļoti sarežģīta kā albumu un klientu līmenī, tā arī laikā,
un līdz ar to attiecas arī uz PPC un parastām atlaidēm.
Turpinājumā Komisija apgalvo, ka prasītāja pieļauj acīmredzamu tiesību kļūdu tiktāl, ciktāl tā apgalvo, ka, ja Komisija ir
varējusi pierādīt, ka lielajiem uzņēmumiem ir izdevīgi pievienoties vienotam uzvedības modelim, pārskatāmības trūkums ir nebūtisks.
Šāds apgalvojums neatbilst judikatūrai. Neskaitot pietiekamu pārskatāmību, kas pieļauj novērošanu un iebiedēšanu, Komisija
nezina citus pamatus – un prasītāja nav piedāvājusi nevienu pamatu – lai pierādītu, ka kopējs rīcības virziens, kas ir vērsts
pret konkurenci un kas ir noteikts klusējot, ir izdevīgs uzņēmumu grupai oligopola situācijā, un attiecīgi ir racionāls.
Lai arī nosacīti stabilas tirgus daļas var radīt labvēlīgus apstākļus, lai rastos kolektīvs dominējošs stāvoklis, tas tomēr
nav pietiekami, lai iedibinātu faktisku vai iespējamu klusējot izteiktu koordināciju bez pietiekamiem pierādījumiem par to,
ka šāda koordinācija ir saprātīga atbilstoši kolektīva dominējoša stāvokļa kumulatīviem ekonomiskiem nosacījumiem, kas ir
atzīti iepriekš 45. punktā minētajā spriedumā lietā
Airtours
/Komisija. Prasītāja nesniedz papildu pierādījumus par vienota rīcības virziena, kas nozīmē izvairīšanos no “darbībām, kas
vērstas uz spēcīgu konkurenci”, esamību. Nekas neļauj apgalvot, ka Komisija, nenorādot uz šādu kopēju rīcības virzienu lielo
uzņēmumu darbībā, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Attiecībā uz patērētāju izvēli un kultūras daudzveidību Komisija vispirms norāda, ka, ja tai nav pienākuma galīgā lēmumā izklāstīt,
kādu iemeslu dēļ tā ir atteikusies no pagaidu secinājumiem paziņojumā par iebildumiem attiecīgajā lietā, tas vēl jo vairāk
attiecas uz secinājumiem paziņojumā par iebildumiem, kas taisīts pirms četriem gadiem citā lietā. Turpinājumā Komisija norāda,
ka prasītāja skaidri nemin nevienu argumentu pēc būtības vai pierādījumu, kas liecinātu par saskaņotu kreativitātes, kvalitātes
vai dažādības mūzikas izvēlē noplicināšanu.
4.     Par otro daļu
Komisija uzskata, ka tie trīs prasības pamati, kas attiecas uz to, ka Komisija nav atzinusi, ka koncentrācija pastiprinātu
kolektīvu dominējošu stāvokli, nekādā veidā nepapildina tos pamatus, kas attiecas uz kolektīva dominējoša stāvokļa iepriekšēju
esamību. Ja kādu no šiem pēdējiem prasītājas izvirzītajiem pamatiem apstiprinās, lēmumu katrā ziņā atcels, savukārt, ja tie
ir noraidāmi, tas nozīmē, ka Komisija pamatoti nav pārbaudījusi ar koncentrācijas pastiprināšanos saistīto ietekmi.
C –
Personu, kas iestājušās lietā, argumenti
1.     Ievada apsvērumi
Pirms izskatīt dažādus prasītājas izvirzītos pamatus un argumentus, personas, kas iestājušās lietā, uzskata par nepieciešamu
izteikt četrus apsvērumus par apstākļiem, kādos lēmums ir pieņemts un ir jāvērtē, un četras vispārējas piezīmes par prasību.
Pirmkārt, Komisija vairāk nekā sešu mēnešu laikā ir veikusi ārkārtīgi vispusīgu izmeklēšanu. Jau no paša sākuma koncentrācijas
dalībnieces ir sniegušas ļoti uzticamus datus un paskaidrojumus par mūzikas nozari Eiropā un koncentrācijas ietekmi uz konkurenci,
it īpaši
CD
cenām, kultūras daudzveidību, patērētāju izvēli, neatkarīgo mūzikas izdevniecību konkurences iespējām, mūzikas tiešsaistē
attīstību vai darbību, ko saglabā
Sony
un
BMG
(skat. pielikumu C.1), koordinācijas risku. Ar vairāku anketu, kas ietver vairāk nekā 250 jautājumus un kas izsūtītas aptuveni
1240 tirgus dalībniekiem (koncentrācijas dalībniecēm, citiem lielajiem uzņēmumiem, neatkarīgajiem uzņēmumiem, mazumtirgotājiem,
autoriem–izdevējiem, māksliniekiem, izplatītājiem tiešsaistē), palīdzību Komisija ir meklējusi un atradusi pierādījumus un
ļoti daudzpusīgus datus par visiem atbilstošajiem jautājumiem. Koncentrācijas dalībnieces ir iesniegušas vairāk nekā 30 miljonus
atsauces uz cenām, un ekonomisti ir veikuši vispusīgu vērtējumu par piecu lielo uzņēmumu vidējām neto pārdošanas cenām piecās
lielajās valstīs. Vairāki neatkarīgie uzņēmumi nepievienojas prasītājas bažām, bet uzskata, ka koncentrācija vairos konkurences
iespējas. Pamatojoties uz visiem šiem datiem, divu nozares ekonomistu ar augstu reputāciju viedokli, vispusīgu analīzi par
vairumtirdzniecības un pārdošanas cenām
RBB
pētījumā un vispusīgiem paskaidrojumiem, kas sniegti atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un nopratināšanā (skat. pielikumu
C.3), Komisija ir secinājusi, ka tās sākotnējās bažas, it īpaši par kolektīva dominējoša stāvokļa risku, nav bijušas pamatotas.
Otrkārt, prasītāja kļūdās par paziņojuma par iebildumiem priekšmetu un tiesisko statusu, kura galvenais uzdevums ir ļaut koncentrācijas
dalībniecēm saprast Komisijas sākotnējos iebildumus, lai tās varētu iesniegt pretargumentus un pierādījumus (skat. Regulas
18. panta 1. un 3. punktu). Saskaroties ar pierādījumiem, kas norāda uz kļūdām, Komisijai ir jāatsauc tie iebildumi, kas ir
izrādījušies nepamatoti (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp.), kā Komisija to ir darījusi 14 lietās no 62 pēdējo piecu gadu laikā (skat. pielikumu C.5). Komisijas administratīvais
process ir bijis pakļauts vispusīgām iekšējām pārbaudēm un tika nodrošināts, ka visas ieinteresētās puses var iesniegt savus
argumentus un pierādījumus (skat. uzklausīšanas amatpersonas ziņojumu pielikumā C.6), un Padomdevēja komiteja ir balsojusi
par beznosacījumu atļaujas piešķiršanu (pielikums C.7).
Treškārt, visā pasaulē (ASV, Austrālijā, Kanādā, Čehijas Republikā, Ungārijā, Polijā, Rumānijā, Krievijā, Šveicē, Meksikā,
Dienvidāfrikā) konkurences iestādes ir secinājušas, ka darījums ir jāatļauj bez nosacījumiem, un neviens no šiem lēmumiem
nav apstrīdēts. Tāpat neviena valsts konkurences iestāde, kas iepriekš ir izskatījusi mūzikas nozares tirgu Eiropā, nav uzskatījusi,
ka tirgus ir pakļauts klusējot izteiktai koordinācijai (skat. it īpaši
Office of Fair Trading
2002. gada septembra secinājumus, saskaņā ar kuriem kolektīvs dominējošs stāvoklis nav pierādīts, pielikums A.16, 6.11. punkts).
Ceturtkārt, koncentrācija galu galā ir konkurenci veicinoša atbildes reakcija uz lejupslīdi (
CD
pārdošanas cenu pazemināšanās par 20 % trīs gadu laikā, neatļauta mūzikas lejupielāde internetā, pieaugoša konkurence ar
tādiem alternatīviem izklaides veidiem kā
DVD
filmas) un nepārtrauktu mūzikas nozares pārveidi. Nestabils pieprasījums un nenoteiktība attiecībā uz tirdzniecības modeļiem
nākotnē padara klusējot noslēgtu vienošanos – kas jau tā, ņemot vērā tirgus raksturīgās pazīmes, ir maz ticama – vēl grūtāk
īstenojamu vai uzturamu (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, 139. punkts, un 45. punkts Pamatnostādnēs par horizontālo apvienošanos). Tāpat nozarē valdošie apstākļi ļoti atšķiras
no tiem, kādi bija 2000. gadā, kad Komisija pārbaudīja koncentrāciju starp
EMI
un
Time Warner
, un Komisijas pagaidu secinājumi par to lietu nav atbilstoši.
Piektkārt, ņemot vērā, ka Komisijai nav pienākuma pamatot visu tiesisko vai faktisko apstākļu vērtējumu, lēmuma pamatojums
ir skaidrs, pārliecinošs un balstīts uz daudzpusīgiem pierādījumiem (Pirmās instances tiesas 2003. gada 8. jūlija spriedums
lietā T‑374/00
Verband der freien Rohrwerke
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2275. lpp., 185.–187. punkts). Prasības pieteikums parāda, ka prasītāja ir sapratusi atļaujas pamatojumu.
Sestkārt, aizlieguma lēmumiem ir nepieciešams kaut kas vairāk nekā vienkārša iespējamību līdzsvarošana, jo nenoteiktības gadījumā
par darījuma saderību vai nesaderību prevalē uzņēmumu, kas vēlas veikt darījumu, intereses (Ģenerāladvokāta Ticano [
Tizzano
] secinājumi Tiesas 2005. gada 15. februāra spriedumam lietā C‑12/03 P Komisija/
Tetra Laval
, Krājums, I‑987., I‑992. lpp., 74.–79. punkts).
Septītkārt, personas, kas iestājušās lietā, atgādina – ja Pirmās instances tiesa veic vispusīgu tiesisko un faktisko apstākļu
pārbaudi, tad attiecībā uz tādiem sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem kā kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās vai pastiprināšanās
tā tikai pārbauda, vai nav acīmredzamas kļūdas (Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. aprīļa spriedums lietā T‑342/00
Petrolessence
un
SG2R
/Komisija,
Recueil
, II‑1161. lpp., 101. punkts). Prasītāja vairākkārt ir lūgusi Pirmās instances tiesu aizstāt Komisijas vērtējumu ar tiesas
vērtējumu, piemēram, apgalvojot, ka Komisija nepamatoti uzsver preču neviendabīgumu un atlaides.
Astotkārt, attiecībā uz kolektīva dominējoša stāvokļa pārbaudi drīzāk jānoskaidro, vai, ņemot vērā tirgus raksturojumu, sabiedrībām
ir iespēja klusējot ieviest un uzturēt koordinācijas noteikumus, nevis, vai sabiedrībām ir interese darboties klusējot izteiktas
vienošanās ietvaros (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, 62. punkts). Īpaši būtiski ir novērtēt, vai tirgus ir pietiekami pārskatāms.
2.     Prasītājas argumentu izskatīšana
a)     Par atlaidēm reklāmas nolūkā
Personas, kas iestājušās lietā, norāda, ka tiktāl, ciktāl cenu koordināciju nevar ieviest vai uzturēt, ja faktiskās vairumtirdzniecības
neto cenas nav pietiekami pārskatāmas, atzinums, ka atlaides reklāmas nolūkā nav pārskatāmas, pats par sevi ir pietiekams,
lai pamatotu lēmumu.
Lēmumā pareizi ir noteikta saistība starp, pirmkārt, albumu satura neviendabīgumu un, otrkārt, lielām atlaižu reklāmas nolūkā
svārstībām un no tā izrietošu vairumtirdzniecības neto cenu pārskatāmības neesamību (skat. arī pielikumu C.4, 27. lpp.). Pierādījumi
parāda, ka atlaides reklāmas nolūkā ir nozīmīgas kā albumiem, kas parādās dziesmu topos, tā arī tiem, kas ir vienību sarakstos,
un ievērojami svārstās atkarībā no klienta, albuma un laikā un nav pielīdzinātas lielo uzņēmu starpā (pielikumi B.2, B.4–B.14
un konfidenciāls ziņojums “data room”). Tā kā atlaides svārstās, nav iespējams izdarīt secinājumus par atlaidēm, novērojot
tikai PPC. Tāpat mazumtirgotāju uzcenojumi ļoti svārstās atkarībā no izdevuma un laikā, un tātad no pārdošanas cenām nevar
secināt neto cenas (skat. pielikumu B.17). Turklāt
Sony
un
BMG
nav metodiski novērojuši konkurentu pārdošanas cenas vai sistemātiski no mazumtirgotājiem ieguvušas uzticamu informāciju
par konkurentu piedāvātajām atlaidēm. Visbeidzot, minētie pierādījumi parāda, ka mūzikas ierakstu izdevniecības nav uzsākušas
represīvu rīcību pat pret ļoti īslaicīgām cenu izmaiņām, kas mazina ikviena sodu mehānisma uzticamību (skat. pielikumu C.4,
5. un 10. lpp.)
b)     Pielīdzināšanas neesamība
Dati par vidējām neto cenām, PPC un atlaidēm rēķiniem norāda tikai uz daļēji līdzīgām izmaiņām, nevis uz pielīdzināšanu, un
neļauj konstatēt cenu koordināciju.
Dati par vidējām neto cenām norāda: pirmkārt, uz augstu sarežģītības pakāpi; otrkārt, uz lielu izkliedi un lielu mainību;
treškārt, uz ievērojamu nepastāvību lielo uzņēmumu hierarhijas dalījumā; ceturtkārt, uz ļoti plašu lielo uzņēmumu cenu amplitūdu;
piektkārt, uz paralēlisma neesamību.
Liela daļa no 100 vislabāk pārdotajiem albumiem ir ārpus lēmumā uzrādītajām PPC (lēmuma 76., 83., 90., 97. un 107. apsvērums).
No iebildumu raksta pielikumiem (B.4–B.14) izriet, ka atlaides rēķiniem un neto cenas starp lielajiem uzņēmumiem ir stipri
svārstījušās.
c)     Pārskatāmības neesamība
Lēmumā nav norādīts neviens pierādījums, kas pārliecinātu par citu cenu elementu, neskaitot atlaides reklāmas nolūkā, pārskatāmību.
Lēmumā piesardzīgi izteiktie formulējumi samazina pierādījumu par pietiekamas pārskatāmības neesamību patieso spēku. Nekad
mūzikas ierakstu izdevniecību rīcībā nav precīzas informācijas par konkrēta albuma PPC, turklāt dažās valstīs PPC nav zināmas
un nav viegli pieejamas. Parastās atlaides nav pietiekami pārskatāmas, lai tās pakļautu klusējot izteiktai koordinācijai.
No 161 uzklausītā mazumtirgotāja tikai 5 ir apstiprinājuši, ka konkurenti ir daļēji informēti par citu atlaidēm, kamēr 10 mazumtirgotāji
ir apstiprinājuši pretējo.
3.     Par dažādiem lēmumā neminētiem aspektiem
Personas, kas iestājušās lietā, norāda, ka izskatītās teorijas par iespējamu konkurences apdraudējumu skar arī dažādus lēmumā
neminētus aspektus. Pirmkārt, Komisija kļūdaini ir koncentrējusies uz vidējām neto cenām, kaut gan koordinācija nevar būt
vidējo cenu līmenī, nenosakot atsevišķa albuma cenas, lai iegūtu konkrētu vidējo neto cenu; un jebkurā gadījumā citi lielie
uzņēmumi nevar novērot šo vidējo cenu. Vidējās cenas var aizsegt nozīmīgas izmaiņas albumu atsevišķās cenās (skat. pielikumu
C.4, 12. piezīme). Otrkārt, PPC nekalpo par pielīdzināšanas fokusa punktu. Katra lielā mūzikas ierakstu izdevniecība pat vislabākajiem
albumiem piemēro ļoti dažādas PPC, kas vienam un tam pašam diskam svārstās laikā. Treškārt, tirgus daļas nav stabilas, un
nelielas izmaiņas var izvērsties lielās izmaiņās rentabilitātes ziņā.
D –
Pirmās instances tiesas vērtējums
1.     Vispārēji apsvērumi
Prasītāja apgalvo, ka apsvērumi attiecībā uz preču viendabīgumu, tirgus pārskatāmību, iebiedēšanas līdzekļiem un līdzsvara
neesamību, uz kuriem ir balstīts atzinums, ka mūzikas ierakstu tirgū pirms paredzētās koncentrācijas nav lielo uzņēmumu kolektīva
dominējoša stāvokļa, ir nepietiekami pamatoti, tajos ir acīmredzama kļūda vērtējumā un tiesību kļūda.
Pirms izskatīt dažādus prasītājas izvirzītos iebildumus, vispirms jānorāda daži apsvērumi attiecībā uz kolektīva dominējoša
stāvokļa jēdzienu, turpinājumā īsumā jāizklāsta Komisijas piemērotā pārbaudes metode, ar kuru tā nonāca pie secinājuma, par
kuru ir strīds, kā arī jāizklāsta dažādi atbilstoši faktori un elementi, kas norādīti lēmumā, par kolektīva dominējoša stāvokļa
jēdziena piemērošanu šajā gadījumā un, visbeidzot, jāprecizē, uz kādiem pamatiem lēmumā ir balstīts secinājums par iepriekšēja
kolektīva dominējoša stāvokļa neesamību.
2.     Kolektīva dominējoša stāvokļa jēdziens
No Tiesas judikatūras izriet, ka attiecībā uz iespējamu kolektīvu dominējošu stāvokli Komisijai ir pienākums novērtēt, vai
saskaņā ar references tirgus prognožu analīzi koncentrācijas darījums, kuru tā izskata, var novest pie situācijas, kurā uzņēmumi
– koncentrācijas dalībnieki – un viens vai vairāki uzņēmumi – trešās personas – kuri var kopā īstenot vienu rīcības virzienu,
it īpaši pateicoties starp tiem esošiem korelācijas faktoriem, un kuri lielā mērā var rīkoties neatkarīgi no citiem konkurentiem,
savas klientūras un, visbeidzot, patērētājiem, var būtiski traucēt efektīvu konkurenci attiecīgajā tirgū (Tiesas 1998. gada
31. marta spriedums apvienotajās lietās C‑68/94 un C‑30/95 Francija u.c./Komisija, saukts par “
Kali & Salz
”,
Recueil
, I‑1375. lpp., 221. punkts).
Pirmās instances tiesa nosprieda, ka situācija, kurā kolektīvs dominējošs stāvoklis būtiski traucē konkurenci kopējā tirgū
vai būtiskā tā daļā, var rasties pēc koncentrācijas tad, ja, ņemot vērā attiecīgā tirgus raksturīgās pazīmes un izmaiņas tirgus
uzbūvē līdz ar darījuma īstenošanu un ņemot vērā kopīgās intereses, katrs dominējoša oligopola dalībnieks uzskata par iespējamu
un ekonomiski saprātīgu un līdz ar to izvēlas ilgstoši īstenot vienu rīcības virzienu tirgū, lai pārdotu par augstākām, nevis
konkurētspējīgām cenām, bez vajadzības noslēgt vienošanos vai īstenot saskaņotu darbību EKL 81. panta nozīmē un esošie vai
iespējamie konkurenti, klienti un patērētāji nevar efektīvi reaģēt (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 25. marta
spriedumu lietā T‑102/96
Gencor
/Komisija,
Recueil
, II‑753. lpp., 276. punkts).
Iepriekš 45. punktā minētajā spriedumā lietā
Airtours
/Komisija (62. punkts) Pirmās instances tiesa nolēma, kas ir minēts arī lēmuma 68. apsvērumā, ka šādi definēta kolektīva dominējoša
stāvokļa situācija var rasties, izpildoties šādiem trīs nosacījumiem. Pirmkārt, tirgum jābūt pietiekami pārskatāmam, lai uzņēmumi,
kas savu rīcību saskaņo, varētu pietiekamā mērā novērot, vai koordinācijas noteikumi tiek ievēroti. Otrkārt, disciplīna noteic,
ka atšķirīgas rīcības gadījumā jābūt iebiedēšanas mehānismam. Treškārt, tādu uzņēmumu, kuri nepiedalās koordinācijā, – esošo
vai topošo konkurentu – reakcija, kā arī klientu reakcija nevar likt apšaubīt ar koordināciju sasniegtos rezultātus.
Turklāt no Tiesas judikatūras (iepriekš 245. punktā minētais spriedums lietā
Kali & Salz
, 222. punkts) un no Pirmās instances tiesas judikatūras (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, 63. punkts) izriet, ka prognožu analīze, kas Komisijai ir jāveic koncentrācijas pārbaudes ietvaros, attiecībā uz
kolektīvu dominējošu stāvokli prasa nopietnu pārbaudi, it īpaši attiecībā uz tiem apstākļiem, kas katrā konkrētajā gadījumā
izrādās atbilstoši, lai novērtētu koncentrācijas darījuma ietekmi uz konkurenci attiecīgajā tirgū, un ka Komisijai ir jāsniedz
pārliecinoši pierādījumi.
Jānorāda, ka šī judikatūra, kā tas izriet no iepriekš izklāstītā pamatojuma, ir radusies, izvērtējot risku, ka koncentrācija
radītu kolektīvu dominējošu stāvokli, nevis šī pamata pirmajā daļā izvirzīto jautājumu par kolektīva dominējoša stāvokļa esamības
noteikšanu.
Ja šāda stāvokļa rašanās riska novērtēšanai Komisijai pēc būtības ir jāveic sarežģīta analīze par iespējamu tirgus un konkurences
apstākļu attīstību, pamatojoties uz prognožu analīzi, kas ietver sarežģītus ekonomiskus vērtējumus, attiecībā uz kuriem Komisijai
ir plaša rīcības brīvība, tad kolektīva dominējošā stāvokļa esamības konstatēšana balstās uz konkrētas situācijas analīzi
lēmuma pieņemšanas brīdī. Kolektīva dominējoša stāvokļa esamības noteikšanai jābalstās uz virkni iedibinātu faktisku apstākļu
pagātnē vai tagadnē, kas apliecina, ka konkurence attiecīgajā tirgū tiek būtiski traucēta sakarā ar dažu uzņēmumu iegūto varu
lielā mērā kopīgi īstenot vienu rīcības virzienu tirgū neatkarīgi no viņu konkurentiem, klientiem un patērētājiem.
No tā izriet, ka, vērtējot kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, lai arī tie trīs nosacījumi, kurus Pirmās instances tiesa
izvirzīja iepriekš 45. punktā minētajā spriedumā lietā
Airtours
/Komisija, pamatojoties uz kolektīva dominējoša stāvokļa jēdziena teorētisku analīzi, protams, ir nepieciešami, tomēr vajadzības
gadījumā tos var noteikt netieši, pamatojoties uz, iespējams, pat ļoti neviendabīgu norāžu un pierādījumu kopumu, kas ietver
no kolektīva dominējoša stāvokļa izrietošas zīmes, izpausmes un parādības.
Šādi ar ilgstošu ciešu cenu pielīdzināšanu, it īpaši, ja tās ir augstākas par konkurētspējīgām cenām, papildus citiem parastiem
kolektīva dominējoša stāvokļa faktoriem, ja nav cita saprātīga izskaidrojuma, var pietikt, lai pierādītu kolektīva dominējoša
stāvokļa esamību, lai gan nav tiešu pārliecinošu pierādījumu par izteiktu tirgus pārskatāmību, ievērojot, ka šādos apstākļos
var izdarīt pieņēmumu par tirgus pārskatāmību.
No tā izriet, ka šajā gadījumā kā bruto, tā neto cenu pielīdzināšana pēdējo sešu gadu laikā, kaut gan preces nav identiskas
(katram diskam ir atšķirīgs saturs), kā arī to turēšana diezgan stabilā līmenī, kas tiek uztverts kā augsts, neraugoties uz
būtisku pieprasījuma samazināšanos, kopā ar citiem Komisijas lēmumā konstatētiem faktoriem (uzņēmumu vara oligopola situācijā,
tirgus daļu stabilitāte u.c.), ja nav citu izskaidrojumu, var rosināt domāt vai norādīt uz to, ka preču pielīdzināšana nav
parastas efektīvas konkurences rezultāts un ka tirgus ir pietiekami pārskatāms, lai pieļautu cenu koordināciju klusējot.
Tomēr prasītāja savu argumentāciju drīzāk ir balstījusi uz dažādu nosacījumu, kas nepieciešami kolektīva dominējoša stāvokļa
esamībai, kā definēts iepriekš 45. punktā minētajā spriedumā lietā
Airtours
/Komisija, un it īpaši nosacījuma par tirgus pārskatāmību kļūdainu piemērošanu, nevis versiju, saskaņā ar kuru, konstatējot
kopīgu politiku ilgākā laikā kopā ar virkni citiem faktoriem, kas ir raksturīgi kolektīvam dominējošam stāvoklim, zināmos
apstākļos un, ja nav citu izskaidrojumu, var būt pietiekami, lai pierādītu šāda stāvokļa esamību, un pretēji situācijai, kad
jāpierāda, ka šāds stāvoklis var rasties, nav jāpārliecinās par tirgus pārskatāmību, Pirmās instances tiesa izvirzīto pamatu
ietvaros tikai pārbaudīs, vai lēmumā ir pareizi piemēroti nosacījumi, kas izriet no judikatūras lietā
Airtours
. Nav pat jānoskaidro, vai pretēja attieksme liktu Pirmās instances tiesai pārsniegt lietas dalībnieku noteiktos strīda ietvarus
vai arī tā būtu vienkārši tiesību piemērošana prasītājas izvirzītā pamata ietvaros, jo, tā kā šis jautājums nav izskatīts
mutvārdu procesā Pirmās instances tiesā, atbilstoši sacīkstes principam šāds solis ir pats par sevi saprotams.
3.     Komisijas lēmums
Pirmā pamata izskatīšanai atbilstošos lēmuma elementus var apkopot, kā norādīts turpmāk.
Lietas dalībnieki neapstrīd Komisijas atzinumus attiecībā uz dažādajiem tirgiem pēc preču un ģeogrāfiskā iedalījuma. Lēmuma
12. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi, ka “nav jānosaka, vai ir atšķirīgi tirgi atbilstoši žanriem un vai ir atsevišķs tirgus
kompilācijām”. 15. apsvērumā Komisija konstatē, ka “attiecīgie ģeogrāfiskie tirgi ir iedalāmi pa valstīm”.
Tāpat nav apstrīdēts, ka dažādo valstu tirgos pēc to struktūras ir piecu lielu uzņēmumu oligopols, kuriem atkarībā no valsts
ir 72–93 % tirgus, un daudzām ievērojami mazākām mūzikas ierakstu izdevniecībām (turpmāk tekstā – “neatkarīgās mūzikas ierakstu
izdevniecības”), kas aptver aptuveni 15–20 % tirgus.
Turklāt piecus lielos uzņēmumus raksturo, pirmkārt, darbība visā pasaulē, otrkārt, daļēji vertikāla integrācija, treškārt,
iepriekšējas investīcijas mūzikas izdošanas jomā un radio un mūzikas izmantošanas tiešsaistē tirgos, ceturtkārt, ievērojams
finanšu potenciāls, kas tiem ļauj piedāvāt māksliniekiem pievilcīgākas finansiālas priekšrocības, un, piektkārt, plašs un
dažādots pielīgto mākslinieku klāsts un būtisks jau izdoto vienību sortiments.
Pie tam pieprasījuma izmaiņas parāda, ka pārdotais apjoms samazinās kopš 1999. gada (kritums par 13 % EEZ, salīdzinot ar 1999. un
2002. gadu, un par 7 %, salīdzinot ar 2002. un 2003. gadu). Tomēr cenas ir palikušas pietiekami stabilas. Bez tiem izskaidrojumiem,
ko ir norādījušas koncentrācijas dalībnieces, Komisijas veiktā tirgus izpēte parāda arī citus izskaidrojumus šādam pārdotā
apjoma kritumam, proti:
CD
cenu līmenis tiek uztverts kā augsts, ekonomiskās aktivitātes palēnināšanās kopumā, mūzikas ierakstu izdevniecību nespēja
apmierināt patērētāju gaumi, kvalitatīva satura un novatorisku autoru neesamība un mūzikas ierakstu izdevniecību nespēja pielāgoties
interneta tehnoloģiskajam izaicinājumam.
Attiecībā uz Komisijas piemēroto metodoloģiju lēmuma 69. apsvērumā ir izklāstīts, ka Komisija, lai noteiktu kolektīva dominējoša
stāvokļa esamību, ir pārbaudījusi, vai pēdējo trīs vai četru gadu laikā pieci lielie uzņēmumi ir īstenojuši cenu koordinācijas
politiku.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija, uzskatot, ka vidējās cenas ir labs instruments, lai noteiktu, vai lielās mūzikas ierakstu
izdevniecības ir rīkojušās paralēli cenu jomā, ir analizējusi piecās lielākajās dalībvalstīs vidējo neto cenu izmaiņas pa
trimestriem katras mūzikas ierakstu izdevniecības 100 vislabāk pārdotajiem albumiem, kas ir vismaz 70–80 % no to kopējiem
pārdotajiem ierakstiem. Komisija ir pārbaudījusi vidējo neto cenu, PPC, attiecības starp bruto un neto cenām, kā arī atlaižu
rēķiniem un tajās ietilpstošo atlaižu izmaiņas (lēmuma 72. apsvērums).
Otrkārt, Komisija ir pārbaudījusi iespējamību, vai cenrāžu cenas, pamatojoties uz vidējo cenu paralēlismu, ir varējušas kalpot
par centrālo punktu cenu koordinācijai.
Treškārt, Komisija ir pētījusi, vai dažādu mūzikas ierakstu izdevniecību piešķirtās atlaides ir bijušas pielīdzinātas un pietiekami
pārskatāmas, lai pieļautu efektīvu cenu koordinācijas kontroli, tai skaitā neto cenu līmenī (lēmuma 73. apsvērums).
Šādi Komisijas atzinumus, kas gandrīz identiski ir izteikti attiecībā uz katru no piecām lielajām valstīm, var apkopot šādi:
–        Komisija norāda, ka tā “ir konstatējusi zināmu faktisko vidējo neto cenu paralēlismu un diezgan lielu līdzību lielo uzņēmumu
cenu izmaiņās,” bet “šie apsvērumi paši par sevi tomēr nav pietiekami pārliecinoši, lai pierādītu, ka lielie uzņēmumi iepriekš
ir saskaņojuši cenas”; “tāpēc Komisija pēc tam ir pārbaudījusi, vai papildu elementi, proti, cenrāžu cenas un atlaides, ir
bijušas pielīdzinātas un pietiekami pārskatāmas, lai sniegtu pietiekamus pierādījumus koordinācijas esamības apstiprināšanai”;
–        Komisija “ir atklājusi dažus apstākļus, atbilstoši kuriem PPC var būt izmantotas par pamatu lielo uzņēmumu cenu pielīdzināšanai”.
Katra lielā mūzikas ierakstu izdevniecība atkarībā no valsts ir piemērojusi trīs galvenās PPC vairāk nekā 55–80 % no 100 vislabāk
pārdoto albumu kopējā neto apjoma 2003. gadā. Tādējādi Komisija uzskata, ka “šo apsvērumu kontekstā cenrāžu cenas vislabāk
pārdotajiem albumiem šķiet pielīdzinātas” (Apvienotajā Karalistē, Francijā un Itālijā un zināmā mērā pielīdzinātas Vācijā
un Spānijā);
–        turklāt Komisija ir konstatējusi, ka PPC ir diezgan pārskatāmas tāpēc, ka tās ir lielo uzņēmumu cenrāžos. Tātad ir iespējams
kontrolēt citu lielo uzņēmumu cenrāžu cenas;
–        ņemot vērā
Sony
un
BMG
vidējo bruto cenu un faktisko vidējo neto cenu paralēlās izmaiņas pēdējos sešos gados, kā arī apskatot visus albumus kopumā,
ļoti izteiktu neto un bruto cenu attiecības stabilitāti, pārdošanas neto cenas ir cieši saistītas ar bruto cenām (PPC);
–        tomēr Komisija konstatēja zināmas atlaižu, ko piemēro dažādas mūzikas ierakstu izdevniecības, līmeņa svārstības un tāpat 2–5 %
atšķirību starp
Sony
un
BMG
atlaidēm rēķiniem lielākajai daļai no desmit galvenajiem klientiem un vairāk par 5 % dažiem klientiem dažos gados (situācija
mazliet atšķiras Francijas tirgū);
–        koncentrācijas dalībnieces ir iesniegušas datus, kas parāda, ka atlaides rēķinam konkrētam klientam svārstās laikā un atkarībā
no albuma un ka konkrētam albumam piešķirtās atlaides svārstās atkarībā no klienta. Tirgus izpēte parāda, ka šādas svārstības
galvenokārt izriet no atlaidēm reklāmas nolūkā, kuras tiek vairāk pielāgotas nekā parastās atlaides, kas parasti ir noteiktas
uz gadu. Pamatojoties uz šādiem apsvērumiem, nevar pierādīt, ka atlaides rēķiniem ir pietiekami pielīdzinātas starp koncentrācijas
dalībniecēm (situācija mazliet atšķiras Francijā);
–        runājot par atlaižu pārskatāmību, klientu atbildes uz Komisijas veikto tirgus aptauju lielākoties parādīja, ka lielie uzņēmumi,
ņemot vērā pastāvīgu sadarbību ar vieniem un tiem pašiem klientiem, zināmā mērā ir informēti par parastajām atlaidēm, ko piešķir
konkurenti. Tomēr atklājās, ka atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas nekā parastās atlaides un, lai tās kontrolētu,
ir rūpīgi jānovēro šādu atlaižu izmaiņas mazumtirdzniecībā. Lai gan Komisija ir konstatējusi, ka gan
Sony
, gan
BMG
ir ieviesušas iknedēļas ziņojumu, ko sniedz to tirdzniecības pārstāvji, sistēmu, tā nav varējusi pierādīt, ka šādi ziņojumi
garantē pietiekamu atlaižu reklāmas nolūkā, ko piešķir konkurenti, pārskatāmības pakāpi.
No tā Komisija lēmuma 109. apsvērumā secināja, ka “lielo uzņēmumu cenu izmaiņu piecās galvenajās dalībvalstīs vispusīga analīze
ir sniegusi dažas norādes par koordināciju, kas pašas par sevi nav pietiekamas, lai pierādītu kolektīva dominējoša stāvokļa
esamību, tādēļ Komisija ir turpinājusi analīzi, lai noteiktu, vai mūzikas ierakstu tirgiem ir raksturīgas tādas pazīmes, kas
var sekmēt šādu dominējošu stāvokli”.
Šajā sakarā Komisija ir pārbaudījusi preču viendabīgumu (lēmuma 110. apsvērums), tirgus pārskatāmību (lēmuma 111.–113. apsvērums)
un pretpasākumu īstenošanu (lēmuma 114.–118. apsvērums).
Attiecībā uz preču viendabīgumu Komisija ir konstatējusi, ka satura neviendabīgums un tā ietekme uz cenu samazina tirgus pārskatāmību
un padara klusējot noslēgtas vienošanās sarežģītākas, jo tām ir nepieciešama zināma kontrole, atsevišķu preču, proti, albumu
līmenī.
Runājot par tirgus pārskatāmību, Komisija ir uzskatījusi, ka, lai novērotu vairumtirdzniecību, lielajiem uzņēmumiem jākontrolē
tikai ierobežota skaita vislabāk pārdoto albumu references cenas. Tomēr Komisija norāda, ka tāpat ir nepieciešama kontrole
albumu līmenī, it īpaši attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā, un ka šī nepieciešamība var padarīt klusējot noslēgtas vienošanās
sarežģītākas (lēmuma 111. apsvērums).
Attiecībā uz pretpasākumiem lēmuma 118. apsvērumā ir norādīts, ka Komisija nav atklājusi pierādījumus par šādu pasākumu īstenošanu
iepriekš, kas pierādītu kolektīvu dominējošu stāvokli.
Šajā lēmuma stadijā, neizsakot secinājumus par kolektīva dominējoša stāvokļa esamību piecās lielajās valstīs, Komisija ir
veikusi tirgus pārbaudi mazajās valstīs un ir izdarījusi līdzīgus secinājumus.
It īpaši Komisija ir ievērojusi, ka starp dažādu lielo uzņēmumu PPC ir paaugstināts paralēlisma līmenis. Tā ir norādījusi,
ka, tāpat kā lielajās valstīs, galvenās piemērotās atlaides ir parastās atlaides. Atlaides rēķiniem nav ne standartizētas,
ne publiskas un samazina pārskatāmību. Ievērojot atlaižu rēķiniem nozīmīgumu un atšķirības starp tām, Komisija nav atklājusi
pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka vidējo neto cenu paralēlisms var būt attiecināms uz klusējot noslēgtu vienošanos
starp lielajiem uzņēmumiem, pat ja PPC ir stingri pielīdzinātas, un ka PPC principā var būt izmantotas kā klusējot noslēgtas
vienošanās pamats (lēmuma 150. apsvērums).
Turklāt apsvērumi, kas attiecas uz preču viendabīgumu, tirgus pārskatāmību un pretpasākumiem lielajās valstīs ir spēkā arī
attiecībā uz EEZ mazajām valstīm.
No tā Komisija ir izdarījusi secinājumu lēmuma 153. apsvērumā, ka “šādos apstākļos nav pietiekamu pierādījumu, lai varētu
secināt, ka [mazo valstu] mūzikas ierakstu tirgos ir [lielo uzņēmumu] kolektīvs dominējošs stāvoklis”.
Pamatojoties uz iepriekš minētiem apsvērumiem, Komisija lēmuma 154. apsvērumā ir secinājusi, ka nav pietiekamu pierādījumu,
lai pierādītu, ka darījuma projekts varētu radīt kolektīva dominējoša stāvokļa pastiprināšanos mūzikas ierakstu tirgū kādā
no EEZ valstīm.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir izdarījusi secinājumu par kolektīva dominējoša stāvokļa neesamību, ņemot vērā preču
viendabīgumu, tirgus pārskatāmību, kā arī pretpasākumu īstenošanu.
To apstiprina 157. apsvērums, kurā ir izklāstīts turpmākais:
“[..] kā ir izpētīts sadaļā par kolektīva dominējoša stāvokļa pastiprināšanos, mūzikas ierakstu tirgiem ir raksturīgas dažas
pazīmes, kas ļauj domāt, ka pastāv kolektīvam dominējošam stāvoklim labvēlīgi apstākļi. Komisija nav atklājusi pietiekamus
pierādījumus, lai pierādītu, ka [lielie uzņēmumi] iepriekš ir ieguvuši kolektīvu dominējošu stāvokli; it īpaši tas ir tādēļ,
ka nav konstatēta faktiska pārskatāmība, preču daļēja neviendabīguma dēļ un nav pierādījumu, kas apstiprinātu iepriekšēju
pretpasākumu īstenošanu”.
Tieši šo apsvērumu kontekstā jāizskata dažādie prasītājas izvirzītie iebildumi.
4.     Pārskatāmība
a)     Par iebildumu, kas balstīts uz nepietiekamu pamatojumu
Prasītāja būtībā apgalvo, ka lēmumā no tiesību viedokļa nav pietiekami izskaidrots, kādu iemeslu dēļ atlaides, it īpaši atlaides
reklāmas nolūkā, rada šķēršļus pārskatāmībai, kas nepieciešama, lai izveidotos kolektīvs dominējošs stāvoklis.
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums jāpielāgo attiecīgā akta veidam
un tajā skaidri un nepārprotami jānorāda akta izdevējas iestādes argumenti, lai ļautu ieinteresētajai personai iepazīties
ar veikto pasākumu pamatojumu un kompetentai tiesai īstenot kontroli. Prasība norādīt pamatojumu jāvērtē, ņemot vērā konkrētā
gadījuma apstākļus, it īpaši akta saturu, pamatojuma, uz kuru atsaucas, veidu un adresāta vai citu tieši un individuāli ar
aktu skarto personu intereses saņemt paskaidrojumus (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un tajā minētā judikatūra).
To, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, jāvērtē, ne tikai ņemot vērā tā formulējumu, bet arī kontekstu, kā
arī tiesību normu kopumu, kas regulē attiecīgo nozari (Tiesas 1996. gada 29. februāra spriedums lietā C‑56/93 Beļģija/Komisija,
Recueil
, I‑723. lpp., 86. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 27. novembra spriedums lietā T‑290/94
Kaysersberg
/Komisija,
Recueil
, II‑2137. lpp., 150. punkts).
Ja Komisija koncentrācijas darījumu atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu, pamatojoties uz Regulas 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu,
nepieciešams un pietiekams nosacījums attiecībā uz pienākumu norādīt pamatojumu ir lēmumā skaidri un nepārprotami parādīt,
kādu iemeslu dēļ Komisija uzskata, ka strīdīgā koncentrācija nerada nopietnas šaubas attiecībā uz tās saderību ar kopējo tirgu.
Tomēr no šāda pienākuma neizriet, ka tādā gadījumā Komisijai ir pienākums sniegt pamatojumu attiecībā uz visu to tiesisko
un faktisko apstākļu vērtējumu, kam potenciāli var būt saistība ar paziņotās koncentrācijas darījumu un/vai kas ir izvirzīti
administratīvā procesa laikā (skat. iepriekš 231. punktā minēto spriedumu lietā
Verband der freien Rohrwerke
u.c./Komisija, 185. punkts, un tajā minētā judikatūra).
Vispirms jāpārbauda, uz ko norāda prasītāja, kādu apstākļu ietekmē paziņojumā par iebildumiem Komisija ir izteikti secinājusi,
ka koncentrācija ir nesaderīga ar kopējo tirgu tieši tā iemesla dēļ, ka pirms paredzētās koncentrācijas ir pastāvējis iepriekšējs
kolektīvs dominējošs stāvoklis un ka mūzikas ierakstu tirgus ir ļoti pārskatāms un īpaši labvēlīgs koordinācijai.
Šāds būtisks Komisijas nostājas pavērsiens, protams, var izbrīnīt, it īpaši ievērojot, ar kādu novēlošanos tas ir noticis.
Kā izriet no lietas materiāliem un mutvārdu procesa Pirmās instances tiesā, visa administratīvā procesa laikā Komisija, pamatojoties
uz piecu izmeklēšanas mēnešu laikā saņemtās informācijas kopumu kā no dažādiem tirgus dalībniekiem, tā arī no koncentrācijas
dalībniecēm, uzskatīja, ka tirgus ir pietiekami pārskatāms, lai pieļautu cenu klusējot izteiktu koordināciju, un tikai pēc
koncentrācijas dalībnieču, asistējot ekonomikas konsultantiem, izvirzītajiem argumentiem nopratināšanā 2004. gada 15. un 16. jūnijā
Komisija, neuzsākot jaunu tirgus izpēti, pieņēma pretēju nostāju, un 2004. gada 1. jūlijā nosūtīja Padomdevēju komitejai lēmuma
projektu.
Tomēr, kā Komisija pareizi norāda, no judikatūras (iepriekš 105. punktā minētais spriedums lietā
BAT
un
Reynolds
/Komisija) izriet, ka tad, kad Komisija noraida celto prasību, piemērojot 3. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17,
kas ir pirmā Regula, ar ko piemēro EKL [81.] un [82.] pantu (OV 1962, 13, 204. lpp.), pietiek, ka Komisija norāda, kādu iemeslu
dēļ tā uzskata par neiespējamu pierādīt konkurences noteikumu pārkāpumu, un tai nav pienākuma izskaidrot iespējamās atšķirības,
salīdzinot ar paziņojumu par iebildumiem, kas ir sagatavojošs dokuments, un kura vērtējumiem ir pagaidu raksturs, un tie ir
paredzēti administratīvā procesa priekšmeta norobežošanai attiecībā uz uzņēmumiem, kas ir šī procesa priekšmets, nevis apspriest
visus administratīvā procesa laikā izskatītos faktiskos un tiesiskos jautājumus. Iepriekš 228. punktā minētajā spriedumā lietā
Aalborg Portland
u.c./Komisija Tiesa atgādina paziņojuma par iebildumiem pagaidu raksturu un Komisijas pienākumu ņemt vērā pierādījumus, kas
izriet no administratīvā procesa, it īpaši, lai atkāptos no iebildumiem, kas izrādījušies nepamatoti.
Protams, jānorāda, ka šī judikatūra ir radusies attiecībā uz procedūrām, kas izriet no EKL 81. un EKL 82. panta piemērošanas,
nevis konkrēti koncentrācijas pārbaudes jomā, kuras ietvaros Komisijai jāievēro lēmuma pieņemšanai noteiktie obligātie termiņi,
un tā nevar pagarināt izmeklēšanu, tādējādi administratīvā procesa gaitā būtiska nostājas maiņa kļūst aizvien mazāk iespējama.
Turklāt nobeiguma apsvērumos Komisija norāda, ka pēc nopratināšanas veiktie izmeklēšanas pasākumi galvenokārt ir bijušas konsultācijas
ar tirgus dalībniekiem par piedāvātajiem darījumiem un tās neattiecās uz iebildumiem, kas izteikti pret paziņoto koncentrācijas
darījumu. Tomēr tas nemaina to, ka paziņojums par iebildumiem ir tikai sagatavojošs akts un ka galīgais lēmums jāpamato tikai
attiecībā uz apstākļu un pierādījumu kopumu, kas ir atbilstoši, novērtējot paziņotās koncentrācijas ietekmi uz konkurenci
attiecīgajos tirgos. No tā izriet, ka tas vien, ka Komisija lēmumā nav izskaidrojusi nostājas maiņu, salīdzinot ar paziņojumā
par iebildumiem pausto nostāju, pats par sevi nav pamatojuma trūkums vai tā nepietiekamība.
Turklāt Komisija tāpat atsaucas uz judikatūru, kurā ir noteikts, ja koncentrācija tikai ļoti nelielā mērā maina konkurenci
attiecīgajā tirgū, tai nav jāsniedz īpašs pamatojums šajā sakarā, ja vien tā, neiekļaujot lēmumā precīzu pamatojumu attiecībā
uz dažiem koncentrācijas aspektiem, kas tai šķiet acīmredzami nevietā vai nenozīmīgi, nepārkāpj savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Lai arī šie apgalvojumi ir pareizi, jāatzīst, ka tie ir neatbilstoši šī iebilduma ietvaros. Pirmkārt, šis iebildums attiecas
nevis uz nelielām koncentrācijas izmaiņām, bet uz situāciju pirms koncentrācijas, un, otrkārt, nav apstrīdams, ka galvenais
pamats, pat vienīgais, uz kuru balstās strīdīgais vērtējums par iepriekšēja kolektīva dominējoša stāvokļa neesamību, ir pietiekamas
tirgus pārskatāmības neesamība.
Šādu sākotnēju piezīmju kontekstā jāpārbauda, vai lēmumā ir pietiekami pamatots atzinums, saskaņā ar kuru tirgus nav pietiekami
pārskatāms, lai pieļautu cenu koordināciju.
Jautājums par tirgus pārskatāmību ir sadaļas
ad hoc
priekšmets lēmuma 111.–113. apsvērumā. Tomēr atzinumi attiecībā uz pārskatāmību tāpat ir lēmuma sadaļā par lielo uzņēmumu
kopīgu politiku cenu jomā piecās lielajās dalībvalstīs, proti, 69.–108. apsvērumā, uz kuru ir atsauces sadaļā
ad hoc
, kā arī sadaļā, kas attiecas uz kolektīva dominējoša stāvokļa esamības novērtējumu mazajās valstīs 148.–153. apsvērumā, uz
kuru sadaļā
ad hoc
atsauces nav. Tātad secīgi jāpārbauda šajās trīs sadaļās izklāstītais pamatojums.
Attiecībā uz sadaļu
ad hoc
vispirms jānorāda, ka tajā ir tikai trīs apsvērumi, lai gan pārskatāmība šajā gadījumā saskaņā ar lēmumu un viedokli, ko
Komisija ir aizstāvējusi savos procesuālajos rakstos Pirmās instances tiesā, ir galvenais, pat vienīgais pamatojums, uz kuru
balstās apgalvojums, saskaņā ar kuru mūzikas ierakstu tirgos kolektīvs dominējošs stāvoklis nepastāv. Tāpat jānorāda, ka netiek
secināts, ka tirgus nav pārskatāms vai pat ka nav pietiekami pārskatāms, lai pieļautu klusējot noslēgtu vienošanos. Turklāt
111. apsvēruma beigu daļā ir norādīts, ka nepieciešamība īstenot kontroli albumu līmenī, it īpaši attiecībā uz atlaidēm reklāmas
nolūkā “var samazināt tirgus pārskatāmību un padarīt klusējot noslēgtas vienošanās sarežģītākas” un, otrkārt, 113. apsvēruma
beigu daļā ir norādīts, ka “Komisija tomēr nav atklājusi pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka, runājot par piecām lielajām
dalībvalstīm, lielās mūzikas ierakstu izdevniecības, kontrolējot mazumtirdzniecības cenas vai sazinoties ar mazumtirgotājiem,
iepriekš ir varējušas kompensēt pārskatāmības trūkumu attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā”. Acīmredzot šādi apgalvojumi
– plaši un nesaskaņoti ar atlaižu reklāmas nolūkā veidu, ar apstākļiem, kādos tās tiek piemērotas, to necaurredzamības pakāpi,
amplitūdu un ietekmi uz cenu pārskatāmību – no tiesību viedokļa pietiekami nepamato atzinumu, saskaņā ar kuru tirgus nav pietiekami
pārskatāms, lai pieļautu kolektīvu dominējošu stāvokli.
Turpinājumā, neskaitot divus iepriekš minētos fragmentus, visi faktori, kas norādīti lēmuma 111.–113. apsvērumā, ne tikai
nepierāda tirgus necaurredzamību, bet, tieši pretēji, nepārprotami norāda uz tirgus pārskatāmību.
Tādējādi 111. apsvērumā ir norādīti faktori – ierobežots references cenu skaits un tas, ka vairumtirdzniecības novērošanai
lielajiem uzņēmumiem ir jākontrolē tikai ierobežots skaits vislabāk pārdoto albumu references cenas, jo 20 vislabāk pārdotās
vienības veido vismaz pusi no ikgadējā pārdotā apjoma visās valstīs kopā.
Turklāt 112. apsvērumā ir izklāstīts, ka “tirgū ir citi mehānismi, kas palielina pārskatāmību un varētu palīdzēt kontrolēt,
vai aizliegtā vienošanās tiek ievērota”. Viens no tiem ir iknedēļas dziesmu topu publikācija, kas sniedz informāciju par pārdotajām
vienībām un ļoti viegli ļauj noteikt, kuras vienības kļūst par “hītiem”, kas, saprotams, “ievērojami atvieglo lielajām mūzikas
ierakstu izdevniecībām īstenot kontroli”. Turpinājumā ir norādīts, ka mūzikas ierakstu tirgus ir tāds, ka, “lai sekmētos saimnieciskā
darbība, mazumtirgotājam ir jāpiedāvā visu lielo mūzikas ierakstu izdevniecību preces” un ka “šajā nozarē ir raksturīgas stabilas
un ilgstošas attiecības starp mazumtirgotājiem un lielajām mūzikas ierakstu izdevniecībām”. Tāpat Komisija norāda, ka “turklāt
liela daļa mūzikas ierakstu, ko pārdod lielie uzņēmumi, nonāk pie ierobežota skaita klientiem”, un no tā secina, ka, “tā kā
šāda situācija, kam raksturīgs neliels tirgus dalībnieku skaits, atvieglo kontroli un informācijas apriti, tā ir labvēlīga,
lai pieņemtu sadarbības stratēģiju, kas kalpo lielo mūzikas ierakstu izdevniecību interesēs”.
Jāatzīst, ka šādu mehānismu un faktoru uzskaitījums, kas palielina pārskatāmību un palīdz kontrolēt, vai tiek ievērota aizliegtā
vienošanās, turpinās sadaļas
ad hoc
par tirgus pārskatāmību pēdējā apsvērumā. 113. apsvērumā Komisija norāda, ka “cits pārskatāmības avots ir mazumtirdzniecības
tirgus kontrole”. Šajā sakarā tā precizē, ka “tirgus izpēte norādīja, ka
Sony
un
BMG
ir ieviesušas iknedēļas ziņojumu sistēmu [..], kas ietver informāciju par konkurentiem”. Visbeidzot, Komisija norāda, ka
izmeklēšana “arī apstiprināja, ka, tā kā pārrunas par atbalstu un atlaidēm reklāmas nolūkā nereti notiek ik nedēļu, lielo
mūzikas ierakstu izdevniecību tirdzniecības pārstāvji sistemātiski un pastāvīgi sazinās ar mazumtirgotājiem un vairumtirgotājiem”.
No iepriekš minētā izriet, ka lēmuma sadaļā
ad hoc
, kas veltīta pārskatāmības pārbaudei, Komisija ne tikai nav secinājusi, ka tirgus ir nepārskatāms vai nav pietiekami pārskatāms,
lai pieļautu kolektīvu dominējošu stāvokli, bet turklāt ir norādījusi tikai tādus faktorus, kas rada ievērojamu tirgus pārskatāmību
un palīdz kontrolēt, vai vienošanās tiek ievērota, izņemot vienu apgalvojumu, kas ir piemērojams diezgan ierobežotā mērā un
nav pamatots, ka atlaides reklāmas nolūkā var samazināt pārskatāmību un klusējot noslēgtas aizliegtās vienošanās padarīt sarežģītākas.
Tātad jāatzīst, ka acīmredzot nevar uzskatīt, ka šī sadaļa pati par sevi no tiesību viedokļa pietiekami pamato apgalvojumu,
saskaņā ar kuru tirgus nav pietiekami pārskatāms.
Turpinājumā jāpārbauda, vai šāds pamatojums ir sadaļā, kas attiecas uz lielo uzņēmumu kopēju politiku cenu jomā.
Vispirms ir lietderīgi atgādināt, ka piemērotā metode un izdarītie secinājumi, neskaitot ļoti nelielas izmaiņas, ir identiski
piecām lielajām valstīm, kā rezultātā turpmākie apsvērumi, kas norādīti attiecībā uz Apvienoto Karalisti, ir spēkā
mutatis mutandis
attiecībā uz visiem pieciem lielajiem tirgiem.
Pēc tam, kad Komisija bija konstatējusi daļēji līdzīgas faktisko vidējo neto cenu izmaiņas un līdzīgas lielo uzņēmumu cenu
izmaiņas Apvienotajā Karalistē, lēmuma 75. apsvērumā tā norāda, ka turpinājumā ir pārbaudījusi, vai papildu elementi, proti,
cenrāžu cenas un atlaides, ir pielīdzinātas un pietiekami pārskatāmas, lai sniegtu pietiekamus pierādījumus koordinācijas
apstiprināšanai.
Ievadā jānorāda, ka šajā sadaļā Komisija cenšas pārbaudīt, vai ar lielo uzņēmumu uzvedību var pierādīt koordinācijas esamību.
Procesuālajos rakstos Pirmās instances tiesā Komisija vairākkārt norāda, ka nedrīkst jaukt tirgus dalībnieku kopēju politiku
ar pierādījumiem par tirgus pārskatāmību, precizējot, ka pat būtiska piemēroto nosacījumu pielīdzināšana nepierāda tirgus
pārskatāmību. No tā izriet, ka saskaņā ar Komisijas apgalvojumu atzinumi attiecībā uz lielo uzņēmumu praksi cenu un atlaižu
jomā nav atbilstoši, lai novērtētu tirgus pārskatāmību. Šādos apstākļos šajā sadaļā esošie apsvērumi nevar kompensēt iepriekš
norādīto pamatojuma nepietiekamību. Tomēr, tā kā šāds apgalvojums nesakrīt ar lēmumu, Pirmās instances tiesa uzskata par nepieciešamu
pārbaudīt, vai šajā sadaļā izteiktie atzinumi var sniegt pietiekamu pamatojumu atzinumam par tirgus pārskatāmības neesamību.
Pirmkārt, attiecībā uz PPC Komisija konstatē, ka katra lielā mūzikas ierakstu izdevniecība ir piemērojusi trīs galvenās PPC
vairāk nekā 80 % no 100 vislabāk pārdoto albumu neto apjoma 2003. gadā, un turklāt viena vai divas PPC 17 peniju amplitūdā
(starp 8,98 un 9,15 sterliņu mārciņām) ir piemērotas vairāk nekā 47 % no 100 vislabāk pārdotajiem albumiem (skaitļi ir diezgan
līdzīgi citās lielajās valstīs; viena vai divas PPC EUR 0,36 amplitūdā – starp EUR 12,55 un EUR 12,91 – piemēram, ir piemērotas
vairāk nekā 60 % no 100 vislabāk pārdotajiem albumiem Itālijā). No tā Komisija secina, ka “vislabāk pārdoto albumu cenrāžu
cenas, šķiet, ir diezgan pielīdzinātas”. Jāatzīst, ka šeit runa ir par vismaz piesardzīgu atzinumu, faktiski pielīdzināšana
ir ļoti ievērojama.
Šajā sakarā turklāt jānorāda, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija nenorāda, ka cenas vienkārši ir “visai pielīdzinātas”,
bet gan, ka tās ir “ievērojami pielīdzinātas” (saskaņā ar paziņojuma par iebildumiem 82. punktu “PPC ir ļoti tuvu viena otrai”
un 87. punktā norādīts uz “ievērojamu pielīdzināšanu”). Attiecībā uz 20 vislabāk pārdotajiem albumiem Komisija pat norāda
uz gandrīz pilnīgu pielīdzināšanu (skat. paziņojuma par iebildumiem 85. un 86. punktu), bet šis analīzes punkts nav ietverts
lēmumā, tomēr, uzklausot Komisiju šajā sakarā tiesas sēdē, tā neapgalvo, ka analīze ir bijusi kļūdaina, un ir varējusi izskaidrot
šī analīzes punkta izslēgšanas iemeslus. Turklāt lēmuma 72. apsvērumā ir minēti tikai četri pierādījumi, uz kuriem ir balstīta
kopējas politikas cenu jomā analīze, kamēr paziņojuma par iebildumiem 75. punktā ir minēts piektais pierādījums. Lai arī,
kā norādīts iepriekš, paziņojums par iebildumiem ir tikai sagatavojošs dokuments, un Komisijai ir pilnīgas tiesības, pat pienākums,
mainīt savu nostāju, ņemot vērā informāciju, ko tā ir saņēmusi izmeklēšanas laikā, tā savukārt nedrīkst izslēgt atsevišķus
atbilstošus pierādījumus tikai tā iemesla dēļ, ka tie, iespējams, ir nesaderīgi ar Komisijas jauno vērtējumu.
Katrā ziņā, pat apskatot tikai lēmumā iekļautos apsvērumus, Komisija secina, ka cenrāžu cenas ir visai pielīdzinātas.
Tāpat lēmuma 76. apsvērumā ir norādīts, ka PPC ir “visai pārskatāmas tāpēc, ka tās ir lielo mūzikas ierakstu izdevniecību
cenrāžos” un “tātad, šķiet, ir iespējams kontrolēt citu lielo mūzikas ierakstu izdevniecību cenrāžu cenas”. Lai gan arī šeit
vērtējums ir ļoti piesardzīgs un ļoti mīkstināts, salīdzinot ar to, kas izteikts paziņojumā par iebildumiem (paziņojuma par
iebildumiem 81. punktā norādīts, ka “Komisija uzskata, ka lielajiem uzņēmumiem ir ārkārtīgi viegli novērot PPC, par kādām
jaunie veiksmīgie albumi tiek laisti tirgū, jo PPC ir publiski pieejamas lielo uzņēmumu cenrāžos”), tik un tā tas norāda uz
papildu elementu, kas sekmē tirgus pārskatāmību. Tas, ka bruto cenas (cenrāžu cenas) ir publiskas, protams, ir ļoti būtiski
cenu pārskatāmībai.
Šādi saskaņā ar lēmuma nosacījumiem cenrāža cenas no pielīdzināšanas un pārskatāmības viedokļa, ko Komisija ir izskatījusi,
ir tirgus pārskatāmības faktors.
Otrkārt, attiecībā uz atlaidēm lēmuma 78. apsvērumā ir norādīts, ka Komisija ir konstatējusi “zināmas atlaižu, ko piemēro
lielās izdevniecības, svārstības” un ka “atlaides reklāmas nolūkā, salīdzinot ar cita veida atlaidēm (vienošanās par sadarbību
tirdzniecībā un retrospektīvas atlaides), nepārprotami visbūtiskāk samazina cenas”. Pēc tam Komisija ir pārbaudījusi, pirmkārt,
atlaižu rēķiniem pielīdzināšanu un, otrkārt, to pārskatāmību.
Runājot par atlaižu pielīdzināšanu, lēmuma 79. apsvērumā ir norādīts, ka “Komisija ir konstatējusi zināmas atlaižu līmeņa
svārstības atkarībā no klienta, un arī 2–5 % atšķirību starp
Sony
un
BMG
atlaidēm rēķiniem lielākajai daļai no [desmit] galvenajiem klientiem un vairāk par 5 % dažiem klientiem dažos gados”. Turklāt
apsvērumā ir minēts, ka “šīs svārstības galvenokārt izriet no atlaidēm reklāmas nolūkā, kuras tiek vairāk pielāgotas nekā
parastās atlaides, kas parasti ir noteiktas uz gadu”, un no tā ir secināts, ka, “pamatojoties uz šādiem apsvērumiem, [nevar]
pierādīt, ka atlaides rēķiniem [ir] pietiekami pielīdzinātas [koncentrācijas] dalībnieču starpā”.
Ievadā jāatzīmē, ka analīze, kā jau iepriekš norādīts, attiecas uz lielo uzņēmumu uzvedību, nevis objektīvu tirgus raksturojumu,
tā rezultātā šādas analīzes atbilstība tirgus pārskatāmības novērtēšanai ir nosacīta. Šajā sakarā Komisija norāda, ka atzinums
par lielo mūzikas ierakstu izdevniecību vidējo neto cenu paralēlismu vai attiecīgās mūzikas ierakstu izdevniecības ievērojamu
vidējo atlaižu stabilitāti nepierāda ne klusējot izteiktu koordināciju, ne nepieciešamo pārskatāmību, un ka “pielīdzināšanas
pakāpe vai stabilitāte vispārējā līmenī neaizstāj nozīmīgus un atbilstošus pierādījumus par pietiekamas pārskatāmības esamību,
kas [oligopola situācijā uzņēmumiem] ļauj savstarpēji kontrolēt to rīcību tirgū”. No tā jāsecina, ka atlaižu pielīdzināšanas
pārbaude, pēc Komisijas domām, nav atbilstoša, lai novērtētu tirgus pārskatāmību, jo, pēc Komisijas domām, pat atlaižu pielīdzināšana
nepierāda tirgus pārskatāmību. Faktiski pārbaude ir atbilstoša tikai tad, ja tā ļauj konstatēt kā pārskatāmību, tā arī pārskatāmības
neesamību. Tomēr tiktāl, ciktāl šāds Komisijas apgalvojums, kā iepriekš norādīts, nav pietiekami pamatots lēmumā, Pirmās instances
tiesa pārbaudīs, vai 78. un 79. apsvērumā izteiktie atzinumi no tiesību viedokļa pietiekami pierāda tirgus pārskatāmības neesamību.
Vispirms jāatzīst, ka atlaižu rēķiniem, ko piemēro koncentrācijas dalībnieces, vispārējā līmeņa svārstības, kā norādīts lēmuma
78. apsvērumā, ir ļoti nelielas, proti, Apvienotajā Karalistē [konfidenciālas ziņas] 2–5 % no attiecīgi kopējā pārdotā bruto
apjoma. Itālijā šīs svārstības ir gandrīz nulle, proti, [konfidenciālas ziņas] 0–5 % (lēmuma 99. apsvērums). Tāpat atšķirības
2–5 % apmērā [konfidenciālas ziņas] starp koncentrācijas dalībnieču atlaidēm rēķiniem, ko tās piešķir lielākajai daļai no
saviem desmit galvenajiem klientiem, kas norādītas 79. apsvērumā, ir ļoti nelielas. No tā izriet, ka dati, kas ir 78. un 79. apsvērumā
un apsvērumos, kas attiecas uz citām valstīm, nepamato secinājumu, saskaņā ar kuru atlaides rēķiniem nav pietiekami pielīdzinātas.
Turpinājumā – saskaņā ar lēmuma nosacījumiem šādām nelielām svārstībām nav nozīmes. Atbilstoši lēmuma 77. apsvērumam “Komisijas
analīze parāda, ka, ņemot vērā
Sony
un
BMG
vidējo bruto cenu un faktisko vidējo neto cenu paralēlās izmaiņas pēdējos sešos gados, kā arī apskatot visus albumus kopumā,
ļoti izteiktu neto un bruto cenu attiecības stabilitāti, pārdošanas neto cenas ir cieši saistītas ar bruto cenām (PPC)”. Turklāt,
pretēji tam, ko apgalvo Komisija, lēmuma 77. apsvērumā Komisija nav aprobežojusies norādīt tikai vidējo bruto un neto cenu
paralēlas izmaiņas albumiem kopumā (t.i., vidējo atlaižu stabilitāti kopējam pārdotam apjomam), kas tādējādi noslēpj iespējamās
atšķirības atlaidēs, kas piešķirtas atsevišķiem albumiem, bet tajā ir arī konstatēta atlaižu stabilitāte atsevišķiem albumiem
un laikā. Ja 77. apsvēruma teikuma otrajā daļā, kā to apgalvo Komisija, ir domāta vidējo bruto un neto cenu attiecība, tā
ir pārspīlēta, šī attiecība ir sinonīms bruto un neto cenu starpībai, uz kuras stabilitāti ir norādīts teikuma pirmajā daļā.
Tas ļoti skaidri izriet arī no lēmuma oriģinālās versijas tāpēc, ka tajā termins “attiecības” (
ratios
) ir lietots daudzskaitlī (ļoti stabilas bruto cenu attiecības pret neto cenām albumiem un laikā). Paziņojuma par iebildumiem
90. punktā turklāt ir arī norādīts, ka Komisija ir konstatējusi, ka “atsevišķiem Komisijas pārbaudītajiem izdevumiem bruto
cenu attiecības pret neto cenām ir ļoti stabilas albumiem un laikā”. Tāpat paziņojuma par iebildumiem 75. punkta iv) apakšpunktā
ir norādīts, ka Komisija ir analizējusi atsevišķu albumu pārdotā bruto un neto apjoma izmaiņas, precizējot 47. zemsvītras
piezīmē, ka “bruto un neto cenu analīze ir veikta atsevišķi desmit
BMG
un desmit
Sony
vislabāk pārdotajiem albumiem 2002. gadā”.
Turklāt no lēmuma 77. apsvēruma pēdējā teikuma izriet, ka atlaides faktiski neskar tirgus pārskatāmību cenu jomā, kas tieši
izriet no tā, ka cenrāžu cenas ir publiskas, jo ir konstatēts, ka, “ja lielās mūzikas ierakstu izdevniecības, piešķirot atlaides,
ievērojami izvairītos no cenu politikas, par ko ir vienošanās, šāda novirze parādītos to vidējās neto cenās”.
Turklāt, ja Komisija savos procesuālajos dokumentos norāda, ka dati attiecībā uz vidējām neto cenām vai vidējām atlaidēm nav
tādi, lai konstatētu pielīdzināšanu vai koordināciju, un būtiski ir tikai atsevišķi lēmumi par cenu noteikšanu, jāatzīst,
ka šādam apgalvojumam lēmumā nav pamatojuma. Šādi lēmuma 70. apsvērumā ir tieši norādīts, ka “Komisija uzskata, ka vidējās
cenas ir labs instruments, lai noteiktu, vai lielās mūzikas ierakstu izdevniecības ir rīkojušās paralēli”. Turklāt, ja, kā
Komisija to ir apgalvojusi Pirmās instances tiesā, apsvērumi attiecībā uz cenu politiku nav atbilstoši, lai novērtētu pārskatāmību,
no tā izriet, ka atzinumi attiecībā uz atlaidēm, kas ir lēmuma 78.–80. apsvērumā (un apsvērumos, kas attiecas uz citām valstīm),
nevar ietvert pamatojumu par pārskatāmības neesamību tāpēc, ka atlaides ir cenu sastāvdaļa un tiek analizētas, pārbaudot koordināciju
cenu jomā.
No iepriekš minētā izriet, ka atzinumi attiecībā uz atlaižu rēķiniem pielīdzināšanu, kas ir lēmuma 78. un 79. apsvērumā (un
apsvērumos, kas attiecas uz citām valstīm), neļauj pamatot apgalvojumu par tirgus pārskatāmības nepietiekamību.
Runājot par atlaižu pārskatāmību, lēmuma 80. apsvērumā ir norādīts, ka “klientu atbildes uz Komisijas veikto tirgus aptauju
Lielbritānijā lielākoties parādīja, ka lielās mūzikas ierakstu izdevniecības, ņemot vērā pastāvīgu sadarbību ar vieniem un
tiem pašiem klientiem, zināmā mērā ir informētas par parastajām atlaidēm, ko piešķir konkurenti”. Šāds identiski formulēts
atzinums ir atkārtoti lietots attiecībā uz visām piecām lielajām valstīm (lēmuma 87., 94., 101. un 108. apsvērums). Pat nepārbaudot
šāda atzinuma pamatotību iebilduma, kas balstīts uz pienākuma norādīt pamatojumu, pārbaudes ietvaros, jau var atzīt, ka, ņemot
vērā faktus, uz kuriem šis atzinums ir balstīts, tas, atspoguļojot tirgus pārskatāmības pakāpi, ievērojami to samazina. It
īpaši attiecībā uz Itāliju nav saprotams, kā Komisija varēja uzskatīt, ka klientu atbildes “lielākoties” norāda, ka lielie
uzņēmumi tikai “zināmā mērā” bija informēti par atlaidēm, ko piešķir viņu konkurenti, ja lēmuma 55. zemsvītras piezīmē ir
norādīts, ka “pieci Itālijas mazumtirgotāji, kuri atbildēja uz jautājumu, ir norādījuši, ka lielās mūzikas ierakstu izdevniecības
ir informētas par PPC un atlaidēm, ko piemēro viņu konkurenti”. Tāpat attiecībā uz Franciju no lēmuma 49. zemsvītras piezīmes
izriet, ka trīs no četriem mazumtirgotājiem ir norādījuši, ka lielās mūzikas ierakstu izdevniecības ir informētas par PPC
un atlaidēm, ko viņu konkurenti piemēro tirgū.
Turpinājumā jānorāda, ka paskaidrojošās zemsvītras piezīmēs nevienai no valstīm nav norādīta atšķirība starp parastām atlaidēm
un atlaidēm reklāmas nolūkā, tā rezultātā nav redzams, kādu iemeslu dēļ Komisija no klientu atbildēm ir secinājusi, ka lielie
uzņēmumi ir zināmā mērā informēti tikai par parastajām atlaidēm un nevis atlaidēm reklāmas nolūkā.
Katrā ziņā jāatzīst, ka saskaņā ar pašu lēmumu Komisija ir uzskatījusi, ka parastās atlaides ir zināmā mērā pārskatāmas.
Tāpat ir redzams, ka vienīgais pierādījums par necaurredzamību ir apgalvojums 80. apsvērumā (un apsvērumos, kas attiecas uz
citām valstīm), ka “tomēr ir redzams, ka atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas nekā parastās atlaides, un tāpat, lai
tās kontrolētu, ir rūpīgi jānovēro šādu atlaižu izmaiņas mazumtirdzniecībā”.
Šajā sakarā vispirms jāatzīmē, ka nav norādīts, ka atlaides reklāmas nolūkā ir nepārskatāmas, ir tikai norādīts, ka tās ir
“mazāk pārskatāmas nekā parastās atlaides” un, lai tās kontrolētu, ir nepieciešama rūpīga novērošana. Turklāt ir precizēts,
ka Komisija ir konstatējusi, ka
Sony
un
BMG
ir ieviesušas iknedēļas ziņojumu sistēmu, ko sniedz to tirdzniecības pārstāvji, tomēr tā nav varējusi pierādīt, ka šādi ziņojumi
garantē pietiekamu minēto atlaižu reklāmas nolūkā pārskatāmības pakāpi.
Pēc tam jāatgādina, ka galvenās atlaides, kas tiek piemērotas visās valstīs, kā izriet no lēmuma 150. apsvēruma otrā teikuma,
ir parastās atlaides. No tā izriet, ka saskaņā ar lēmumu atlaidēm reklāmas nolūkā ir tikai ierobežota ietekme uz cenām. Tāpat
no 77. apsvēruma izriet, ka atlaides (kā parastās atlaides, tā atlaides reklāmas nolūkā) pēdējo sešu gadu laikā nav skārušas
cenu politiku, par ko ir vienošanās.
Tāpat jāatzīmē, ka lēmumā nav norādīts ne tas, ka tirgus ir nepārskatāms, pat ne tas, ka tirgus ir nepietiekami pārskatāms,
lai pieļautu cenu koordināciju, lēmumā ir norādīts tikai tas, ka atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas, nesniedzot
nekādu informāciju nedz par to veidu, apstākļiem, kādos tās tiek piemērotas, vai konkrētu nozīmi attiecībā pret neto cenām,
nedz par to ietekmi uz cenu pārskatāmību.
Turklāt jāatgādina, ka Komisija, kā minēts iepriekš, lēmumā ir norādījusi vairākus elementus un faktorus, kas sekmē tirgus
pārskatāmību un palīdz kontrolēt, vai aizliegtā vienošanās tiek ievērota.
No tā izriet, ka tie daži apgalvojumi par atlaidēm reklāmas nolūkā, kas ir lēmuma sadaļā, kura veltīta cenu koordinācijas
lielajās valstīs pārbaudei tiktāl, ciktāl tie ir neprecīzi, nepamatoti, pat pretrunīgi ar citiem lēmuma apsvērumiem, nepierāda
ne tirgus necaurredzamību, ne arī atlaižu reklāmas nolūkā necaurredzamību. Turklāt šajos apgalvojumos ir tikai norādīts, ka
atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas nekā parastās atlaides, bet nav sniegts paskaidrojums, kādā veidā tās ir saistītas
ar tirgus pārskatāmību, un nav saprotams, kā tās pašas par sevi varētu aizstāt visus pārējos lēmumā norādītos tirgus pārskatāmības
faktorus un tādējādi izskaust pārskatāmību, kas nepieciešama, lai pastāvētu kolektīvs dominējošs stāvoklis.
Visbeidzot, attiecībā uz apsvērumiem lēmuma sadaļā, kas ir veltīta situācijai mazajās valstīs, vispirms lēmuma 149. apsvērumā
Komisija norāda, ka PPC tiek piemērotas diezgan līdzīgi tam, kā lielajās valstīs. Šajā sakarā tā norāda, ka lielākā daļa pārdotā
apjoma ir pārdota par dažām PPC un ka lielo uzņēmumu piemērotās PPC ir paralēlas, precizējot, ka “attiecībā uz Nīderlandi
un Beļģiju, kā to apstiprina norādītie skaitļi par katru no mazajām valstīm, divas galvenās
Sony
un
BMG
PPC ir tikpat kā identiskas”. No tā Komisija secina, ka lielo mūzikas ierakstu izdevniecību PPC ir paaugstināts līdzīgu izmaiņu
līmenis. Tādējādi no 149. apsvēruma izriet, ka mazajās valstīs Komisija ir konstatējusi vēl ievērojamāku PPC pārskatāmību
un pielīdzināšanu nekā lielajās valstīs.
Attiecībā uz atlaidēm, kas piešķirtas mazajās valstīs, jāatzīst, ka attiecīgajā sadaļā nav neviena apsvēruma attiecībā uz
atlaidēm reklāmas nolūkā un tās nav minētas. Tieši pretēji, lēmuma 150. apsvērumā Komisija norāda, ka kopumā mazajās valstīs
– tāpat kā piecās lielajās valstīs – galvenās piemērotās atlaides ir parastās atlaides.
Turklāt, lai arī Komisija norāda, ka
Sony
un
BMG
piešķir ļoti nozīmīgas atlaides rēķiniem, ka to summa svārstās atkarībā no klienta un ka atšķiras arī to līmenis, salīdzinot
BMG
un
Sony
, ka tās netiek publiskotas un tās samazina pārskatāmību, Komisija tomēr nesniedz nekādu norādi skaitļos par šo atlaižu nozīmi
vai to svārstībām. Turklāt nav izskaidrots, vai un, apstiprinošas atbildes gadījumā, kā tirgus raksturīgās pazīmes – tāpat
kā lielajās valstīs – padara pārskatāmas vismaz parastās atlaides. Tāpat nav norādīts, vai parastās atlaides un/vai atlaides
reklāmas nolūkā rada dažādas neto cenas; norāde, ka “Komisijai nav pietiekamu pierādījumu, lai apliecinātu, ka vidējo neto
cenu paralēlisms var būt attiecināms uz klusējot noslēgtu vienošanos,” drīzāk norāda, ka tas tā nav.
No tā izriet, ka sadaļā par mazajām valstīm arī nav pamatojuma atzinumam, saskaņā ar kuru atlaižu reklāmas nolūkā dēļ tirgus
nav pārskatāms. Jebkurā gadījumā, lai atzinums par lielo valstu tirgus pārskatāmības pakāpi būtu spēkā, to nevar pamatot ar
mazajās valstīs esošu situāciju.
No visa iepriekš minētā izriet, ka iebildums, kas balstīts uz atzinuma par tirgus pārskatāmību nepietiekamu pamatojumu, ir
pamatots, un tas pats par sevi ir pamats lēmuma atcelšanai.
Papildus Pirmās instances tiesa pārbaudīs prasītājas izvirzītos iebildumus un argumentus, saskaņā ar kuriem Komisijas izvirzītajos
pierādījumos par tirgus pārskatāmības nepietiekamību ir acīmredzama kļūda vērtējumā.
b)     Par iebildumu, kas balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Vispirms jāatgādina, ka Regulas noteikumi pēc būtības un it īpaši 2. pants piešķir Komisijai zināmu rīcības brīvību tieši
attiecībā uz ekonomiska rakstura vērtējumiem. Līdz ar to Kopienu tiesai, kontrolējot šādas varas īstenošanu, kas ir ļoti būtiska,
definējot noteikumus koncentrācijas jomā, jāievēro rīcības brīvība, kas ir ekonomiska rakstura normu – daļas no koncentrācijas
noteikumiem – pamatā (iepriekš 245. punktā minētais spriedums lietā
Kali & Salz
, 223. un 224. punkts, un 232. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Tetra Laval
, 38. punkts; iepriekš 246. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Gencor
/Komisija, 164. un 165. punkts; iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, 64. punkts; 2002. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑80/02
Tetra Laval
/Komisija,
Recueil
, II‑4519. lpp., 119. punkts, un 2005. gada 14. decembra spriedums lietā T‑210/01
General Electric
/Komisija,Krājums, II‑5575. lpp., 60. punkts).
Tiesa tomēr ir precizējusi šādi:
“Lai arī Tiesa atzīst Komisijas piešķirto diskrecionāro varu ekonomiskajā jomā, tas tomēr nenozīmē, ka Kopienu tiesai ir jāatturas
no Komisijas veiktās ekonomiska rakstura datu interpretācijas kontroles. Kopienu tiesai it īpaši ir jāpārbauda ne vien izvirzīto
pierādījumu materiālā precizitāte, uzticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo
datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un to, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem
izdarītos secinājumus” (iepriekš 232. punktā minētais spriedums lietā
Tetra Laval
/Komisija, 39. punkts).
Tieši šo apsvērumu kontekstā ir jāpārbauda, vai Komisijas vērtējumos attiecībā uz tirgus pārskatāmību ir acīmredzama kļūda.
Vispirms prasītāja norāda, ka pirms lēmuma pieņemšanas mūzikas ierakstu tirgi ir uzskatīti kā pietiekami pārskatāmi, lai pieļautu
kolektīvu dominējošu stāvokli.
Šajā sakarā prasītāja atgādina, ka, pārbaudot
EMI
un
Time Warner
koncentrācijas projektu, Komisija ir konstatējusi, ka mūzikas ierakstu tirgum ir raksturīgas preces ar standarta cenām (
standardised pricing products
) un tas ir “ļoti pārskatāms” (skat. paziņojuma par iebildumiem attiecībā uz
EMI/Time Warner
koncentrācijas projektu 37., 38. un 57. punktu).
Prasītāja papildina, ka
Office of Fair Trading
savā 2002. gada septembra ziņojumā par mūzikas ierakstu tirgu Apvienotajā Karalistē (“Wholesale supply of compact discs”)
arī ir uzskatījusi, ka tirgus pārskatāmības pakāpe ir augsta, un norādīja virkni faktorus (it īpaši iknedēļas dziesmu topu
publicēšana, kopīga tirdzniecība un regulāri mazumtirgotāju apmeklējumi, lai pārbaudītu krājumus), kas informāciju par konkurentiem
padara pieejamāku nekā daudzās citās nozarēs (paziņojuma par iebildumiem 114. punkts).
Visbeidzot, prasītāja norāda, ka šajā gadījumā pēc 2004. gada 9. janvārī paziņotā
Sony
un
Bertelsmann
koncentrācijas projekta pirmās pārbaudes un pirmās tirgus izpētes, it īpaši pie mazumtirgotājiem un lielajiem uzņēmumiem
Komisija 2004. gada 12. februāra lēmumā ir secinājusi, ka darījums rada nopietnas šaubas attiecībā uz tā saderību ar kopējo
tirgu un atbilstoši Regulas 6. panta 1. punkta c) apakšpunktam uzsāka lietvedību. Šīs lietvedības laikā Komisija ir veikusi
savu izmeklēšanu un nosūtījusi virkni informācijas pieprasījumu koncentrācijas dalībniecēm (2004. gada 19. februārī, 5. martā,
17. martā, 23. martā, 1. aprīlī un 10. maijā), citiem lielajiem uzņēmumiem (2004. gada 11. martā un 10. maijā), kā arī dažādiem
tirgus dalībniekiem (skat. it īpaši 2004. gada 16. aprīļa anketu mazumtirgotājiem). Pārbaudot saņemtos datus un informāciju,
kā arī ņemot vērā pārrunas ar
Sony
un
BMG
, 2004. gada 24. maijā Komisija izsūtīja paziņojumu par iebildumiem, kurā tā izdarīja pagaidu secinājumu, ka darījums ir nesaderīgs
ar kopējo tirgu, it īpaši tāpēc, ka tas nostiprinātu kolektīvu dominējošu stāvokli mūzikas ierakstu tirgū.
Prasītāja norāda, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija, pirmkārt, ir konstatējusi lielo uzņēmumu bruto un neto cenu paralēlismu,
un, otrkārt, ir uzskatījusi, ka tirgus ir pietiekami pārskatāms, lai pieļautu lielo uzņēmumu kolektīva dominējoša stāvokļa
rašanos un cenu koordinācijas novērošanu (skat. it īpaši paziņojuma par iebildumiem 93. punktu). Paziņojuma par iebildumiem
94.–115. punktā Komisija šajā sakarā ir iztirzājusi desmit faktorus, kuri mūzikas ierakstu tirgu padara īpaši labvēlīgu koordinācijai
un palīdz to kontrolēt. Komisija ir norādījusi: a) preču viendabīgums; b) ierobežots PPC skaits; c) ierobežots atbilstošu
albumu skaits; d) iknedēļas dziesmu topu publicēšana; e) stabila klientūra; f) nosacīti stabilas tirgus daļas; g) bieža sazināšanās
lielo uzņēmumu vertikālas integrācijas dēļ; h) vairākas strukturālas saiknes lielo uzņēmumu starpā – kopīgi kompilāciju un
izplatīšanas projekti, kā arī licenču un izplatīšanas līgumi; i) kopīga dalība ar nozari saistītās apvienībās; j) kopīgas
sarunas par autortiesībām.
Lai arī redzams, ka, pretēji Komisijas izteiktajam vērtējumam lēmumā, kā Komisija, tā arī Apvienotās Karalistes konkurences
iestāde, runājot par Lielbritānijas tirgu, mūzikas ierakstu tirgu ir uzskatījusi par ļoti pārskatāmu un katrā ziņā pietiekami
pārskatāmu, lai pieļautu cenu koordinācijas īstenošanai nepieciešamo novērošanu, tomēr šis apstāklis vien pats par sevi nenoteic,
ka Komisija, pieņemot pretēju nostāju lēmumā, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Pirmkārt, vienas valsts konkurences
iestādes sniegtie vērtējumi nekādi nesaista Komisiju, kad tā veic analīzi, un, otrkārt, kā jau iepriekš ir norādīts, paziņojums
par iebildumiem ir tikai sagatavojošs dokuments, kura vērtējumiem ir pagaidu raksturs, un Komisijai ir pienākums ņemt vērā
administratīvā procesa laikā gūtos pierādījumus, kā arī attiecīgo uzņēmumu izvirzītos argumentus, lai atkāptos no iebildumiem,
kuri, visu apsverot, izrādījušies nepamatoti. Šāds atzinums, protams, ir piemērojams
a fortiori
attiecībā uz pagaidu apsvērumiem, kas izdarīti vairākus gadus iepriekš cita koncentrācijas darījuma pārbaudes ietvaros, vai
attiecībā uz citas konkurences iestādes sniegtajiem vērtējumiem atšķirīgos apstākļos. Tomēr tas nenozīmē, ka paziņojumam par
iebildumiem nav nekādas nozīmes vai ka tas nav atbilstošs. Lai administratīvā procesa laikā veiktā izmeklēšana nezaudētu savu
nozīmi, Komisijai jāvar izskaidrot, protams, ne lēmumā, bet Pirmās instances tiesas tiesvedības ietvaros, kādu iemeslu dēļ
tā uzskata, ka šie pagaidu vērtējumi ir kļūdaini, un, galvenais, lēmuma vērtējumiem jābūt saderīgiem ar paziņojumā par iebildumiem
konstatētajiem faktiem tiktāl, ciktāl nav noskaidrots, ka tie ir bijuši neprecīzi.
Kā galveno prasītāja norāda, ka visi Komisijas iegūtie pierādījumi kā paziņojumā par iebildumiem, tā lēmumā norāda, ka lielo
uzņēmumu piemērotās cenas ir pārskatāmas un noteikti pietiekami pārskatāmas, lai pieļautu klusējot izteiktu koordināciju.
Komisija nav iesniegusi nevienu pierādījumu par tirgus nepārskatāmību, un ir tikai secinājusi, ka ar atlaidēm saistītās svārstības
var samazināt pārskatāmību. Prasītāja izsaka virkni iebildumu attiecībā uz apsvērumiem par atlaidēm un apgalvo, ka Komisija
ir piešķīrusi atlaidēm, it īpaši atlaidēm reklāmas nolūkā, pārmērīgu nozīmi, pat nepārbaudot to atbilstību.
Jāpārbauda pēc kārtas iebildumi un argumenti, kas attiecas uz lēmumā norādītajiem tirgus pārskatāmības faktoriem, pēc tam
tie iebildumi un argumenti, kuros ir apstrīdēti necaurredzamības faktori, tos vienlaikus pretnostatot tiem argumentiem un
pierādījumiem, ko ir izvirzījušas atbildētājas un personas, kas iestājušās lietā, lai arī vairāki pierādījumi un argumenti
ir savstarpēji saistīti, un tirgus pārskatāmības novērtējumam jābūt balstītam uz vispārēju atbilstošu elementu kopumu.
Lēmumā norādītie pārskatāmības faktori
Pirmkārt, jāatgādina, ka lielo uzņēmumu pārdošanas bruto cenas, kas tiek piemērotas klientiem (mazumtirgotājiem, lielveikaliem u.c.),
ir publiskas, jo tās ir cenrāžos. Neapstrīdami tas ir būtisks cenu pārskatāmības avots. Protams, lēmuma 76. apsvērumā ir vienīgi
minēts, ka “PPC ir diezgan pārskatāmas, jo tās ir lielo uzņēmumu cenrāžos”, un “šķiet, ir iespējams kontrolēt citu lielo uzņēmumu
cenrāžu cenas”. Tomēr šāds atturīgs formulējums negroza atzinumu par bruto cenu pārskatāmību; ne lēmumā, ne tiesvedības laikā
Pirmās instances tiesā Komisija nav atsaukusies ne uz vienu pierādījumu, kas izskaidrotu, kādēļ cenas ir tikai “diezgan pārskatāmas”.
Turklāt paziņojumā par iebildumiem (81. punkts) šajā sakarā Komisija ir norādījusi šādi:
“Komisija uzskata, ka lielajiem uzņēmumiem ir ārkārtīgi viegli novērot PPC, par kādām jaunie veiksmīgie albumi tiek laisti
tirgū, jo PPC ir publiski pieejamas lielo uzņēmumu cenrāžos”.
Otrkārt, jāuzsver, ka lēmumā ir norādīts – lai arī koncentrācijas dalībnieces ir apliecinājušas, ka tās izmanto vairāk nekā
100 PPC, Komisija ir konstatējusi, ka atkarībā no valsts katrs lielais uzņēmums ir piemērojis trīs galvenās PPC vairāk nekā
55–80 % 100 vislabāk pārdotajiem albumiem. Lielākā daļa pārdoto albumu šāda veida koncentrācija uz ierobežotu skaitu references
cenām, ko apstiprina lielo uzņēmumu atbildes, sekmē cenu koordināciju, un, kā to Komisija ir norādījusi paziņojuma par iebildumiem
96. punktā, “šāda cenu sistēma sekmē koordināciju ar to, ka sniedz viegli interpretējamu informāciju attiecībā uz cenu līmeni,
kādu lielie uzņēmumi nosaka lielākajai pārdoto albumu daļai”.
To, ka vairumtirdzniecības cenas noteikt ir sarežģīti, iebildumu rakstā Komisija argumentē ar to, ka albumi gūst dažādus panākumus,
kas gan to izdošanas laikā, gan turpmāk ietekmē sākotnēji noteikto PPC, kā rezultātā ir grūti noteikt, vai albuma PPC ir mainīta,
lai veicinātu panākumus, kas sākuši mazināties, vai arī tā ir mainīta “izvairīšanās” stratēģijas ietvaros. Vispirms jāatzīst,
ka šāda argumentācija lēmumā nekādi nav pamatota un pat ir pretrunā ar lēmumā izteiktajiem atzinumiem. Kā iepriekš minēts
lēmuma 76. apsvērumā (un apsvērumos, kas attiecas uz citām valstīm), Komisija ir konstatējusi, ka, lai arī lielie uzņēmumi
ir apliecinājuši, ka izmanto vairāk nekā 100 PPC, lielākajai daļai pārdoto albumu tās izmanto tikai divas vai trīs PPC. Turklāt
lēmuma 110. apsvērumā ir norādīts, ka, “neraugoties uz šādu satura neviendabīgumu, albumu cenu noteikšanas un tirdzniecības
nosacījumi vairumtirdzniecības tirgū šķiet diezgan standartizēti”. Turpinājumā jānorāda, ka, tā kā, pateicoties dziesmu topiem,
albumu panākumu pakāpe ir zināma, lielie uzņēmumi, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, var viegli noteikt, vai albuma PPC ir
mainīta cenu politikas, par ko ir vienošanās, ietvaros.
Treškārt, lēmuma 111. apsvērumā ir norādīts šādi:
“[..] Lai gan references cenu, par kādām pārdod albumus, skaits ir neliels, albumu, kas tiek piedāvāti par dažādām cenrāža
cenām, daudzveidība var sarežģīt kontroli attiecībā uz aizliegtās vienošanās ievērošanu. Tomēr, lai novērotu vairumtirdzniecību,
lielajiem uzņēmumiem ir jākontrolē tikai neliels skaits vislabāk pārdoto albumu references cenas. No koncentrācijas dalībnieču
iesniegtajiem datiem izriet, ka katru gadu vislabāk pārdotās 20 vienības ir vismaz puse no
BMG
gada laikā pārdotā apjoma visās valstīs kopā, izņemot Vāciju” (skat. arī paziņojuma par iebildumiem 85. punktu).
Iebildumu rakstā Komisija tomēr norāda, ka, tā kā pirms attiecīgā albuma izdošanas nevar pilnīgi droši paredzēt sagaidāmo
panākumu pakāpi (tāpat kā panākumu ilgumu pēc izdošanas), lai koordinācija būtu sekmīga, pastāvīgi jānovēro PPC ievērojami
vairāk atsevišķiem albumiem nekā tad, ja
a posteriori
uzskaita tikai tos, kas lielajiem uzņēmumiem ir nesuši lielāko apgrozījumu.
Jāatzīst, ka šāds arguments nekādi nav pamatots lēmumā, saskaņā ar kuru, lai novērotu vairumtirdzniecību, lielajiem uzņēmumiem
jākontrolē tikai neliels skaits vislabāk pārdoto albumu references cenas. Starp citu, šādu novērošanu ļoti atvieglo dziesmu
topi, kas jebkurā brīdī sniedz ļoti precīzas norādes par to, kā mainās dažādu albumu panākumi.
Turklāt, kā prasītāja to pamatoti norāda, lēmumā tāpat ir minēts, ka “Komisija ir atklājusi dažus apstākļus, atbilstoši kuriem
PPC var būt izmantotas par pamatu lielo uzņēmumu cenu pielīdzināšanai”. Komisijas apgalvojumam, ka šis atzinums nav galīgs,
acīmredzot nevar piekrist, jo lēmums pēc definīcijas ir koncentrācijas pārbaudes procesa pēdējais posms, un lēmumā Komisija
neatsaucas ne uz vienu citu apstākli, kas apstiprinātu vai atspēkotu šo atzinumu. Turklāt Komisija atsaucas uz to, ka koncentrācijas
dalībnieces ir iesniegušas pierādījumus, kas parāda, ka PPC kombinācijas, kas attiecīgi atbilst 20 vislabāk pārdotajiem
CD
albumiem, bieži mainījās ievērojamos apmēros pa trimestriem, un ka panākumu neparedzamības dēļ katram lielajam uzņēmumam
jānovēro PPC vairāk nekā 80 konkurentu ražotiem albumiem (pēc koncentrācijas 60 albumiem). Tieši šāds atzinums nav iekļauts
lēmumā, tieši pretēji, lēmumā izteiktie atzinumi to noliedz.
Tāpat jāatzīst, ka attiecībā uz datiem, kurus iesnieguši koncentrācijas dalībnieču ekonomisti, bez tā, ka nav redzams, kā
tie ir ļāvuši Komisijai izdarīt tās secinājumu, tie nav skaidri un nešķiet uzticami. Tādējādi, mazākais, pārsteidzoši ir tas,
kā PPC varēja pieaugt pa trimestriem minētajās [konfidenciāli] proporcijās.
Katrā ziņā albumu, kuri, pēc Komisijas domām, jānovēro, skaits nešķiet tik liels, lai šādu novērošanu padarītu neiespējamu,
īpaši grūti veicamu vai dārgu vēl jo vairāk tādēļ, ka iknedēļas dziesmu topi, kā to atzīst Komisija, ievērojami atvieglo šādu
novērošanu.
No iepriekš minētā izriet, ka trīs lēmumā norādītie faktori – bruto cenu (PPC) publiskais raksturs, references cenu nelielais
skaits un novērojamo albumu neliels skaits – ir tādi, kas rada pārliecinošu cenu pārskatāmību.
Turklāt, kā norādīts lēmuma 112. apsvērumā, “tirgū ir citi mehānismi, kas palielina pārskatāmību un varētu palīdzēt kontrolēt,
vai aizliegtā vienošanās tiek ievērota”.
Pirmkārt, lēmuma 112. apsvērumā ir norādīts, ka “iknedēļas dziesmu topu publikācijas, sniedzot informāciju par pārdotajām
vienībām, ļoti viegli ļauj noteikt, kuras vienības kļūst par “hītiem” un tiek visvairāk pārdotas”. Tādējādi dziesmu topi ir
būtisks pārskatāmības avots, jo tie ļauj ne tikai jebkurā brīdī noteikt visvairāk pārdotos albumus, bet arī pārbaudīt, vai
albumi tiek pārdoti par cenām, kas atbilst to panākumu līmenim, jo PPC ir publiskas. Turklāt lēmumā ir precizēts, ka šāda
“iknedēļas pārdoto vienību publicēšana ievērojami atvieglo lielajiem uzņēmumiem kontroles īstenošanu”.
Otrkārt, tā kā katram mazumtirgotājam ir jāpiedāvā visu lielo izdevniecību preces, tirgus “raksturīgā pazīme ir stabilas un
ilgstošas attiecības starp mazumtirgotājiem un lielajiem uzņēmumiem” (lēmuma 112. apsvērums).
Treškārt, saskaņā ar lēmumu, tā kā tirgū ir ierobežots tirgus dalībnieku skaits, klientu, pie kuriem nonāk liela daļa no pārdotā
apjoma, skaits ir neliels. Kā norādīts 112. apsvēruma beigu daļā, šāda “situācija, atvieglojot kontroli un informācijas apriti,
ir labvēlīga, lai pieņemtu sadarbības stratēģiju, kas kalpo lielo uzņēmumu interesēs”.
Ceturtkārt, Komisija ir konstatējusi, ka tiek kontrolēta mazumtirdzniecība. Saskaņā ar 113. apsvērumu “izmeklēšanā ir atklājies,
ka
Sony
un
BMG
ir ieviesušas iknedēļas ziņojumu sistēmu, kas ietver informāciju par konkurentiem”.
Iebildumu rakstā Komisija, protams, norāda, ka ziņojumos, ko tai iesniegušas koncentrācijas dalībnieces, nav bijusi informācija
par atlaidēm, un tā nav varējusi pierādīt, ka šādi ziņojumi garantē pietiekamu pārskatāmību attiecībā uz konkurentu piešķirtajām
atlaidēm reklāmas nolūkā.
Šajā sakarā vispirms jānorāda, ka, lai cik precīza šajos ziņojumos būtu informācija par pārdošanas bruto, neto vai mazumtirdzniecības
cenām vai atlaidēm, kā norādīts arī lēmumā, tas ir papildu tirgus pārskatāmības faktors. Turklāt no tiem iknedēļas ziņojumiem,
kurus ir iesniegusi Komisija, izriet, ka tajos ir informācija par konkurējošo albumu krājumiem un izmaiņām tajos.
Turpinājumā jānorāda, ka tas attiecas tikai uz tiem dažiem iknedēļas ziņojumu piemēriem, kurus koncentrācijas dalībnieces
pašas ir iesniegušas.
[konfidenciāli]
[konfidenciāli]
[konfidenciāli]
[konfidenciāli]
[konfidenciāli]
Piektkārt, lēmuma 113. apsvērumā ir norādīts, ka, tā kā pārrunas par atbalstu un atlaidēm reklāmas nolūkā nereti notiek ik
nedēļu, lielo uzņēmumu tirdzniecības pārstāvji sistemātiski un pastāvīgi sazinās ar mazumtirgotājiem un vairumtirgotājiem.
Lai arī sazināšanās ar mazumtirgotājiem nav nekas neparasts, tās biežums tomēr ļauj tirdzniecības pārstāvjiem saņemt precīzāku
informāciju par konkurentiem un nosacījumiem, kādus tie piemēro, un ļauj novērot dažādu konkurentu albumu panākumu izmaiņas
gandrīz tiklīdz tas notiek. Vēl jo vairāk šajā gadījumā, kā norādīts lēmuma 112. apsvērumā, tirgus ir tāds, ka katram mazumtirgotājam
ir jāpiedāvā visu lielo uzņēmumu preces, kā rezultātā katrs lielais uzņēmums pastāvīgi sazinās ar visiem savu konkurentu klientiem
un tādējādi var saņemt precīzu informāciju par nosacījumiem, kādus piemēro konkurenti. Tāpat ir konstatēts, ka klientu, pie
kuriem nonāk lielākā daļa no pārdotā apjoma, skaits ir neliels. Šādi apstākļi rada pārliecinošu tirgus pārskatāmību. Turklāt
Komisija lēmuma 112. apsvērumā ir secinājusi, ka šāda situācija “atvieglo kontroli un informācijas apriti, tā ir labvēlīga,
lai pieņemtu sadarbības stratēģiju, kas kalpo lielo mūzikas ierakstu izdevniecību interesēs”.
No šiem pieciem papildu apstākļiem izriet, ka jau tā pārliecinoša pārskatāmība, kas izriet no pirmajiem trīs iepriekš minētajiem
faktoriem (it īpaši pārdošanas cenu publicēšanas), ir kļuvusi vēl pārliecinošāka. Šajā sakarā jānorāda, ka paziņojuma par
iebildumiem 116. punktā Komisija turklāt ir secinājusi, ka “tirgus struktūra ir tāda, ka informācijas aprite notiek viegli,
un tas, ka lielie uzņēmumi novēro citu uzņēmumu vadošos principus, ir ierasta kārtība”.
Jāturpina pārbaudīt, vai tie apstākļi, uz kuriem Komisija ir norādījusi kā tirgus necaurredzamības avotu, ir tik būtiski,
ka ļauj noraidīt secinājumu, ka tirgus ir pietiekami pārskatāms, lai ļautu novērot, vai tiek ievērota kopīgi pieņemtā cenu
politika.
Apstākļi, kas padara tirgu necaurredzamu
Pretēji vairākiem iepriekš norādītiem tirgus pārskatāmības avotiem, kā izriet no lēmuma 157. apsvēruma, Komisija tomēr ir
secinājusi, ka kolektīvs dominējošs stāvoklis nepastāv faktiskas pārskatāmības trūkuma dēļ.
No sadaļas
ad hoc
, kas veltīta tirgus pārskatāmībai, izriet, ka šis vērtējums ir balstīts uz lēmuma 111. apsvērumā izteikto apgalvojumu, saskaņā
ar kuru “tāpat ir nepieciešama atsevišķu preču, t.i., albumu, kontrole it īpaši attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā”. Turklāt
šajā apsvērumā ir norādīts, ka “tirgus izpēte parāda, ka šāda nepieciešamība var samazināt tirgus pārskatāmību un padarīt
sarežģītākas klusējot noslēgtas aizliegtās vienošanās” un ka “Komisija nav atklājusi pietiekamus pierādījumus, lai varētu
secināt, ka šādas grūtības iepriekš ir pārvarētas”. Šajā sakarā lēmuma 113. apsvērumā ir precizēts, ka Komisija tomēr “nav
atklājusi pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka lielās mūzikas ierakstu izdevniecības, kontrolējot mazumtirdzniecības
cenas vai sazinoties ar mazumtirgotājiem, iepriekš ir varējušas kompensēt pārskatāmības trūkumu attiecībā uz atlaidēm reklāmas
nolūkā”. No tā izriet, ka tieši atlaižu dēļ vai vismaz atlaižu reklāmas nolūkā dēļ Komisija ir uzskatījusi, ka tirgus nav
pietiekami pārskatāms, lai pieļautu kolektīva dominējoša stāvokļa izveidošanos.
Šajā sakarā ievadā jānorāda, ka Komisija lēmumā nav secinājusi ne to, ka tieši atlaižu dēļ tirgus nav pārskatāms, ne arī to,
ka atlaides ietekmē pārskatāmību vai pārskatāmības pakāpi, kas nepieciešama, lai pieļautu kolektīvu dominējošu stāvokli, bet
ir secinājusi tikai, ka tās var “klusējot noslēgtas aizliegtās vienošanās padarīt sarežģītākas”. Šādos apstākļos un ievērojot,
ka PPC ir publiskas, tātad pārskatāmas, kā arī visus pārējos faktorus, kas pat saskaņā ar lēmuma apsvērumiem palielina tirgus
pārskatāmību un palīdz kontrolēt, vai aizliegtā vienošanās tiek ievērota, sadaļā
ad hoc
, kas veltīta tirgus pārskatāmības pārbaudei, izteiktie apsvērumi un atzinumi, kā tika nolemts iebilduma attiecībā uz pamatojumu
ietvaros, nepamato vērtējumu, saskaņā ar kuru tirgus nav pietiekami pārskatāms.
Tomēr sadaļā, kas veltīta cenu kopējai politikai, Komisija vienādi attiecībā uz visām piecām lielajām valstīm ir konstatējusi
atlaižu svārstības, kas galvenokārt izriet no atlaidēm reklāmas nolūkā, un ir norādījusi, ka nav varējusi pierādīt pietiekamu
atlaižu reklāmas nolūkā pārskatāmības pakāpi (attiecībā uz Apvienoto Karalisti – lēmuma 79. un 80. apsvērums un attiecīgi
86. un 87., 93. un 94., 100. un 101., un 107., un 108. apsvērums – attiecībā uz pārējām valstīm).
Komisijas vērtējuma pamatā ir doma, kas tieši ir izklāstīta procesuālajos rakstos un apslēpta lēmumā, saskaņā ar kuru klusējot
izteikta koordinācija cenu jomā var būt efektīva tikai tad, ja tā attiecas uz pārdošanas neto cenām, tas ir bruto cenām –
šajā gadījumā PPC, kas samazinātas par atlaižu tiesu. Nav vērts sekot kopējai cenu politikai PPC līmenī un novērot, vai tā
tiek ievērota, ja slepenas un nepārskatāmas atlaides izskauž koordināciju, kas attiecas uz cenrāžu cenām.
No lēmuma (73. apsvēruma) izriet, ka lielie uzņēmumi piešķir vairāku veidu atlaides: atlaides rēķiniem (parastās un reklāmas
nolūkā), retrospektīvas atlaides un maksājumus sakarā ar vienošanos par sadarbību tirdzniecībā. Nav strīda par to, ka Komisija
ir uzskatījusi, ka atbilstošas pārskatāmības novērtēšanai ir tikai atlaides rēķiniem. Pirmkārt, saskaņā ar 73. apsvērumu (un
tāpat 151. apsvērumu) izmeklēšana ir parādījusi, ka izdevumi sakarā ar vienošanos par sadarbību tirdzniecībā drīzāk ir samaksa
par tirdzniecības aktivitātēm, nevis īsta atlaide, otrkārt, retrospektīvas atlaides saskaņā ar lēmuma 78., 92., 99. un 106. apsvērumu
nav vispār vai ir nelielas, un, kā ir norādīts lēmuma 151. apsvērumā, “tā kā tās pēc būtības ir “atlaides par uzticamību”,
tās tūlītēji neietekmē konkurenci ar cenu starpniecību”. Visos lēmuma apsvērumos attiecībā uz atlaižu pārskatāmību (111. un
113. apsvērumā sadaļā
ad hoc
par pārskatāmību un 79. un 80. apsvērumā sadaļā par kopēju cenu politiku Apvienotajā Karalistē, kā arī apsvērumos attiecībā
uz pārējām lielajām valstīm) ir atzinumi, kas attiecas tikai uz atlaižu rēķiniem (parasto un reklāmas nolūkā) pārskatāmību.
Tāpat procesuālajos rakstos Pirmās instances tiesā Komisija ir atsaukusies tikai uz atlaižu rēķiniem pārskatāmības trūkumu.
Vispirms jāatzīst, ka 111. un 113. apsvērumā nav īpašu atzinumu, un tajos faktiski ir tikai atsauce uz apsvērumiem, kuri izvirzīti
sadaļā, kas attiecas uz cenu kopējas politikas pārbaudi (t.i., 79. un 80. apsvērums attiecībā uz Apvienoto Karalisti un attiecīgi
apsvērumi, kas attiecas uz citām valstīm, kuri ir izteikti pilnīgi vienādi).
Tomēr jānorāda, ka tieša atsauce ir izdarīta tikai uz atlaidēm reklāmas nolūkā un nevis uz parastajām atlaidēm. Pirmkārt,
111. apsvērumā ir atsauce uz nepieciešamību īstenot kontroli albumu līmenī, “it īpaši attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā”,
un, otrkārt, 113. apsvēruma beigu daļā, “minot piecas lielās dalībvalstis”, ir minēts “atlaižu, it īpaši atlaižu reklāmas
nolūkā pārskatāmības trūkums”. Šādi no sadaļā
ad hoc
par pārskatāmību ietvertajiem apsvērumiem izriet, ka necaurredzamība izriet tikai no atlaidēm reklāmas nolūkā. Turklāt šādu
iztirzājumu apstiprina 79. un 80. apsvērums. Lēmuma 79. apsvērumā ir konstatēts, ka atlaižu svārstības “galvenokārt izriet
no atlaidēm reklāmas nolūkā, kuras tiek vairāk pielāgotas nekā parastās atlaides, kuras parasti nosaka uz gadu”. Tāpat lēmuma
80. apsvērumā ir norādīts, ka lielie uzņēmumi, “ņemot vērā pastāvīgo sadarbību ar klientiem, zināmā mērā ir informēti par
parastajām atlaidēm, ko piešķir konkurenti”, un ka “atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas nekā parastās atlaides”.
Turklāt nekur lēmumā nav ne apgalvots, ne pierādīts, ka parastās atlaides ir nepārskatāmas vai nepietiekami pārskatāmas.
Procesuālajos rakstos Pirmās instances tiesā Komisija arī atzīst, ka parastās atlaides ir diezgan pārskatāmas tieši tādēļ,
ka tās nosaka uz gadu un tiek piemērotas kopējam apjomam, ko pārdod attiecīgajam klientam (iespējams, ar dažādu likmi popmūzikai,
klasiskai mūzikai vai albumiem, kas tiek reklamēti televīzijā), un turklāt Komisija ir izvirzījusi šos argumentus tikai tādēļ,
lai pierādītu atlaižu reklāmas nolūkā necaurredzamību. To, ka atlaidēm reklāmas nolūkā ir piešķirta tik liela nozīme, iebildumu
rakstā Komisija ir izskaidrojusi ar nepieciešamību kontrolēt visas neto cenu sastāvdaļas, nepietiek ar nosacīti pārskatāmām
PPC un zināmu informāciju par parastajām atlaidēm, ja neto cenu svārstību iemesls ir ievērojamas nepārskatāmas atlaides reklāmas
nolūkā. Tāpat Komisija tajā ir norādījusi, ka, ņemot vērā “pierādījumus par nosacītu PPC pārskatāmību, dažus pierādījumus
par zināmu parasto atlaižu pārskatāmību un pārliecinošus pierādījumus par to, ka atlaides reklāmas nolūkā ir nepārskatāmas
un sarežģītas”, nav varējusi secināt, ka lielie uzņēmumi nešaubīgi ir informēti par citu lielo uzņēmumu neto cenu noteikšanas
īsteno praksi. Visbeidzot, savos nobeiguma apsvērumos Komisija pat ir tieši norādījusi, ka lēmumā tā ir secinājusi, ka “gan
PPC, gan parasto atlaižu pārskatāmības pakāpe ir ievērojama”.
Līdz ar to – kā no paša lēmuma, tā argumentiem, kurus Komisija ir izvirzījusi Pirmās instances tiesā, izriet, ka vienīgais
apstāklis attiecībā uz tirgus necaurredzamību izriet no tā, ka atlaižu reklāmas nolūkā pārskatāmība ir maza.
Vispirms jānorāda, ka atlaižu pārskatāmība tieši kā apsvēruma priekšmets ir tikai lēmuma 80. apsvērumā (un attiecīgi 87.,
94., 101. un 108. apsvērumā, kas attiecas uz pārējām četrām lielajām valstīm un kuru redakcija ir identiska). Tajā ir izklāstīts
šādi:
“Attiecībā uz atlaižu pārskatāmību klientu atbildes [..] uz Komisijas veikto tirgus aptauju lielākoties parādīja, ka lielās
mūzikas ierakstu izdevniecības, ņemot vērā pastāvīgu sadarbību ar vieniem un tiem pašiem klientiem, zināmā mērā ir informētas
par parastajām atlaidēm, ko piešķir konkurenti. Tomēr atklājās, ka atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas nekā parastās
atlaides un, lai tās kontrolētu, ir rūpīgi jānovēro šādu atlaižu izmaiņas mazumtirdzniecībā.”
Šajā sakarā jānorāda, ka attiecībā uz lielāko daļu lielajām valstīm atbildēs, kas minētas zemsvītras piezīmēs lēmuma 80.,
87., 94., 101. un 108. apsvērumam, tomēr ir norādīta augstāka pārskatāmības pakāpe nekā lēmumā. Šādi 55. zemsvītras piezīmē
ir precizēts, ka “pieci Itālijas mazumtirgotāji, kuri atbildēja uz jautājumu, ir norādījuši, ka lielās mūzikas ierakstu izdevniecības
ir informētas par PPC un atlaidēm, ko piemēro viņu konkurenti”, attiecībā uz Francijas mazumtirgotājiem proporcija ir bijusi
trīs no četriem, ceturtais nav varējis atbildēt (skat. 49. zemsvītras piezīmi). Tikai izņemot vienu klientu Lielbritānijā,
attiecībā ne uz vienu citu valsti zemsvītras piezīmē nav norādīts, ka kāds mazumtirgotājs ir atbildējis, ka lielie uzņēmumi
nav informēti par atlaidēm. Tāpat, izņemot vienu no astoņiem mazumtirgotājiem Vācijā, saskaņā ar zemsvītras piezīmēm neviens
mazumtirgotājs nav norādījis, ka lielie uzņēmumi ir tikai zināmā mērā informēti par konkurentu piemērotajām atlaidēm.
Turklāt jānorāda, ka nevienā zemsvītras piezīmē nav norādīts, ka mazumtirgotāji ir atbildējuši, ka lielie uzņēmumi ir informēti
tikai par parastajām atlaidēm un nav informēti par atlaidēm reklāmas nolūkā, atbildēs ir tikai norādītas atlaides, tās nenodalot.
Līdz ar to jāatzīst, ka lēmumā minētie pierādījumi nepamato izdarītos secinājumus.
Tāpat secinājumi, kas no šiem pierādījumiem izdarīti lēmumā, acīmredzami atšķiras no paziņojumā par iebildumiem izteiktajiem
atzinumiem.
Paziņojuma par iebildumiem 81. punktā ir norādīts, ka “Komisija uzskata, ka ir pietiekami pierādījumi par to, ka lielie uzņēmumi
savstarpēji ir informēti par tirdzniecības nosacījumiem”. Turklāt no tā izriet, ka tā drīzāk ir faktu konstatācija, kas izriet
no Komisijas izmeklēšanas, nevis Komisijas vērtējums, kas var mainīties. Paziņojuma par iebildumiem 92. punktā ir precizēts:
“No mazumtirgotājiem saņemtā informācija norāda, ka lielie uzņēmumi savstarpēji ir informēti ne tikai par cenrāžu cenām, bet
tie ir arī savstarpēji informēti par atlaidēm un tirdzniecības praksi. Daži no lielākajiem mazumtirgotājiem Francijā, Apvienotajā
Karalistē un Vācijā ir darījuši zināmu Komisijai, ka, pēc viņu domām, lielie uzņēmumi ir savstarpēji labi informēti par tirdzniecības
nosacījumiem”. Tāpat paziņojuma par iebildumiem 54. zemsvītras piezīmē ir minēts, ka mazumtirgotāji ir paziņojuši: “Lielie
uzņēmumi labi pārzina atlaižu, ko piemēro viņu konkurenti, amplitūdu. Ir vispārzināms, ka lielo uzņēmumu tirdzniecības pārstāvji
ir informēti par atlaidēm, ko mūzikas ierakstu izdevniecības piešķir tirdzniecības darījumiem. Viens no klientiem ir paziņojis,
ka lielie uzņēmumi savstarpēji ir 0,5–1 % robežās precīzi informēti par atlaidēm”. Komisija paziņojuma par iebildumiem 92. punktā
turpina norādīt: “Vairāki mazumtirgotāji arī uzskata, ka kopēja prakse ir no viena lielā uzņēmuma iegūto informāciju par nosacījumiem
izmantot pārrunās ar citiem lielajiem uzņēmumiem”, citējot 55. zemsvītras piezīmē sniegtu mazumtirgotāja atbildi: “Vedot pārrunas
saistībā ar tirdzniecību, tiek izdarītas atsauces uz citu lielo uzņēmumu piemērotajiem nosacījumiem un atlaidēm. Nelielais
piegādātāju skaits ļauj lielajiem uzņēmumiem viegli gūt pilnīgu priekšstatu par nosacījumiem, kurus tie piemēro un līdz ar
to tiem līdzināties”. Visbeidzot, lai arī tas drīzāk ir vērtējums, nevis atzinums, paziņojuma par iebildumiem 129. punktā
Komisija ir norādījusi: “Tirgus izpēte ir parādījusi, ka lielo uzņēmumu tirdzniecības pārstāvji sistemātiski un pastāvīgi
sazinās ar mazumtirgotājiem un vairumtirgotājiem. Turklāt, tā kā tiek publicēti dažādi reitingi, lielie uzņēmumi viegli var
novērot, vai citi lielie uzņēmumi labākajiem albumiem piedāvā papildu atlaides”.
Lasot Komisijas iebildumu rakstu, rodas vēl papildu jautājumi. 45. zemsvītras piezīmē, kas attiecas uz Komisijas iebildumu
raksta 51. apsvērumu, ir norādīts: “Paziņotājas dalībnieces ir norādījušas, ka dažas apstiprinošās atbildes attiecas tikai
uz PPC, un tajās nav nošķirtas PPC un atlaides. Tikai piecās no 36 pieejamām atbildēm no visām valstīm tieši tika norādīts,
ka pastāv zināma atlaižu pārskatāmība; pretējs viedoklis tieši tika aizstāvēts 11 atbildēs”. Ja pirmais teikums norāda tikai
uz koncentrācijas dalībnieču izvirzītu argumentu, tad savukārt otrais teikums ir formulēts tā, it kā Komisija konstatētu faktus.
Jāatzīst, ka šāds apgalvojums ir acīmredzamā pretrunā ar mazumtirgotāju sniegtajām atbildēm, kas ir iekļautas lēmuma 49.,
52., 55. un 57. zemsvītras piezīmēs, kurās, kā jau iepriekš minēts, ir norādīts, ka lielākā mazumtirgotāju daļa ir atbildējusi,
ka lielie uzņēmumi ir informēti par konkurentu atlaidēm, turklāt nekur nav teikts, ka viņi ir tikai daļēji vai aptuveni informēti,
un neviens (izņemot vienu Lielbritānijas mazumtirgotāju) nav norādījis, ka tās nav pārskatāmas. Līdz ar to Komisijas arguments
nav loģisks. Turklāt iebildumu rakstā Komisija atsaucas tikai uz 36 mazumtirgotāju atbildēm, lai gan ir vismaz 42, par kurām
turklāt koncentrācijas dalībnieces ir sniegušas komentārus 2004. gada 17. jūnija ziņojumā par pārskatāmību.
No Komisijas atbildēm uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa ir uzdevusi rakstveidā, izriet, ka secinājumi, kurus Komisija
ir izdarījusi pēc mazumtirgotāju aptaujas, daļēji ir izskaidrojami ar to, ka Komisija ir ņēmusi vērā koncentrācijas dalībnieču
izvirzīto argumentāciju atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un ziņojumā par cenu pārskatāmību, kas iesniegts 2004. gada
17. jūnijā pēc uzklausīšanas Komisijā, saskaņā ar kuru mazumtirgotāju apstiprinošās atbildes, kurās nebija norādīts, vai tās
attiecas uz PPC un/vai atlaidēm, ir noraidāmas.
Pirms pārbaudīt šāda izskaidrojuma pamatotību, vispirms jāpauž izbrīns par to, ar kādu novēlošanos tas ir sniegts. Tā kā pārskatāmības
pakāpe šajā gadījumā ir galvenais jautājums, ir grūti saprast, kādēļ šis izskaidrojums attiecībā uz galveno pierādījumu nav
ne lēmumā, ne iebildumu rakstā, un pat ne papildu apsvērumu rakstā, un ir sniegts tikai tiesas sēdē, atbildot uz konkrētu
Pirmās instances tiesas jautājumu.
Attiecībā uz šī argumenta pamatotību jāatgādina, ka anketā, kuru Komisija nosūtīja mazumtirgotājiem, tika uzdots šāds jautājums:
“Vai pēc jūsu iepirkumu daļas pieredzes mūzikas ierakstu izdevniecības ir informētas par konkurentu PPC un atlaidēm?” Kā prasītāja
pamatoti to ir norādījusi, nav nekāda pamata uzskatīt, ka nevar ņemt vērā mazumtirgotāju apstiprinošās atbildes (kas, starp
citu, dažkārt izteiktas ļoti kategoriskā veidā “acīmredzot”, “pilnīgi noteikti” vai “protams”), kurās nav norādīts, vai tas
attiecas uz cenām un/vai atlaidēm. Loģiski jāsaprot, ka atbilde uz šādi formulētu jautājumu, vai tā ir apstiprinoša vai noliedzoša,
attiecas uz abiem attiecīgajiem jautājumiem, ja vien tajā nav ietverta atruna vai precizējums. Pieņemot, ka Komisija ir uzskatījusi,
ka par atbilžu precīzu nozīmi pastāv šaubas, it īpaši ievērojot, kāda nozīme šim jautājumam ir lēmumā, tai šis jautājums bija
jānoskaidro no attiecīgajiem mazumtirgotājiem, ko turklāt varēja izdarīt ļoti īsā laikā.
Katrā ziņā jāatzīst, ka paziņotāju dalībnieču apgalvojums, kuru Komisija ir atbalstījusi un saskaņā ar kuru “tikai piecās
no 36 atbildēm kopā tieši tika norādīts, ka pastāv zināma atlaižu pārskatāmība, kamēr pretējs viedoklis tieši tika aizstāvēts
vienpadsmit atbildēs”, ir acīmredzami kļūdains.
Runājot par vienpadsmit atbildēm, kurās šķietami tieši norādīts, ka attiecībā uz atlaidēm pārskatāmība nepastāv, kā izriet
no 2004. gada 17. jūnija
Sony
un
BMG
ziņojuma par pārskatāmību (iestāšanās raksta pielikums C.9), vispirms jānorāda, ka ir desmit noliedzošas atbildes, nevis
vienpadsmit (skat. 213. lpp.) un faktiski ziņojumā ir minētas tikai septiņas, no kurām tikai četras attiecas uz lielajām valstīm,
kas ir galvenais pārbaudes priekšmets lēmumā. Turklāt izrādās, ka gandrīz nevienā no šīm četrām atbildēm nav iespējams saskatīt
tieši noliedzošu atbildi. Nepārprotami no [konfidenciāli] atbildes “mūsuprāt, tie ir informēti par konkurentu PPC”, nevar
būt saprotams, ka tajā ir tieši norādīts, ka lielie uzņēmumi nav informēti par konkurentu atlaidēm. Otrā atbildē, ka attiecas
uz Vācijas tirgu, ir norādīts, ka “tie nav informēti vispusīgi, bet zina konkurentu zemākās cenas”, kas ne tik nav tieši noliedzoša
atbilde. Atbilde, kas ir 61. lapā [konfidenciāli] attiecībā uz Apvienotās Karalistes tirgu, ir vienīgā tieši noliedzošā atbilde
“PPC – Jā. Atlaides – Nē”, bet tajā tomēr tūlīt ir precizēts, ka “tomēr, ja mazumtirgotājiem piešķir vispārēju atlaidi par
albumu, tas, ka tā rezultātā pazeminās mazumtirdzniecības vidējā pārdošanas cena, būs acīmredzams visā tirgū”. Visbeidzot,
otras šķietami noliedzošās [konfidenciāli] atbildes, kas minēta 2004. gada 17. jūnija ziņojumā (“mēs neesam lietas kursā,
ka mūzikas ierakstu izdevniecības būtu informētas par konkurentu PPC un atlaidēm”), nav lietas materiālos. Pārējās četrās
atbildēs par Apvienotās Karalistes tirgu (kā saskaņā ar lēmumu, tā dokumentiem, kurus Komisija ir iesniegusi Pirmās instances
tiesā, atbildējuši ir pieci Lielbritānijas mazumtirgotāji) attiecīgi ir norādīts “PPC – Jā. Atlaides – 0,5–1 % amplitūdā”
(56. lpp.), “Acīmredzami” (58. lpp.), “Jā” (63. lpp.), “mūzikas ierakstu izdevniecības ir labi informētas par konkurentu PPC [..],
visticamāk, tās arī labi pārzina konkurentu piemēroto atlaižu amplitūdu” (65. lpp.) (tāpat šis mazumtirgotājs atbildē uz nākamo
jautājumu norāda, ka, “vedot pārrunas saistībā ar tirdzniecību, tiek izdarītas atsauces uz citu lielo uzņēmumu piemērotajiem
nosacījumiem un atlaidēm”, un ka “nelielais piegādātāju skaits ļauj lielajiem uzņēmumiem viegli gūt pilnīgu priekšstatu par
nosacījumiem, kurus tie piemēro, un līdz ar to tiem līdzināties”. Jāatzīst, ka visas Lielbritānijas klientu atbildes ne tikai
nav tieši noliedzošas, bet, tieši pretēji, skaidri norāda kā uz diezgan pārliecinošu PPC, tā atlaižu pārskatāmību.
Turklāt no mazumtirgotāju minētajām atbildēm, kuras Komisija iesniegusi tiesas sēdes laikā, izriet, ka tās nepamato secinājumus,
kurus Komisija izdarījusi no šīm atbildēm. Faktiski vairākas atbildes pierāda atlaižu pārskatāmību vai to, ka lielie uzņēmumi
ir par tām informēti.
No iepriekš minētā izriet, ka vērtējumā, ko Komisija sniegusi attiecībā uz mazumtirgotāju atbildēm, ir acīmredzama kļūda.
Attiecībā uz lēmumā norādīto atšķirību starp parastajām atlaidēm un atlaidēm reklāmas nolūkā no iebildumu raksta izriet, ka,
pamatojoties uz analīzi, ko koncentrācijas dalībnieces ir veikušas par mazumtirgotāju atbildēm,
Sony
un
BMG
attiecīgo valstu darbinieku paziņojumiem (pielikums B.2) un tirdzniecības pārstāvju novērošanas ziņojumiem, Komisija ir secinājusi,
ka, lai arī pārskatāmību var attiecināt uz PPC un zināmā mērā uz parastajām atlaidēm, tā, domājams, neattiecas uz atlaidēm
reklāmas nolūkā, par kurām vienojas katrā gadījumā atsevišķi.
Tātad neviens no šiem trim pamatiem nepierāda Komisijas izdarītā secinājuma pamatotību. Pirmkārt, kā iepriekš norādīts, vērtējumā,
ko Komisija sniegusi attiecībā uz mazumtirgotāju atbildēm, atbilstoši koncentrācijas dalībnieču analīzei ir acīmredzama kļūda.
Turklāt nevienā mazumtirgotāju atbildē – neatkarīgi, vai tā ir apstiprinoša vai noliedzoša – nav norādīta atšķirība starp
parastām atlaidēm un atlaidēm reklāmas nolūkā. Otrkārt, skaidrs, ka vienkārši koncentrācijas dalībnieču pārstāvju paziņojumi
nav nozīmīgs pierādījums par atlaižu reklāmas nolūkā necaurredzamību. Treškārt, iknedēļas novērošanas ziņojumi, kurus sniedz
tirdzniecības pārstāvji un kuros ir informācija par konkurentiem, kā norādīts lēmuma 113. apsvērumā, ir papildu tirgus pārskatāmības
avots. Līdz ar to, pat pieņemot, ka tajos nav ļoti precīzas informācijas par atlaidēm, it īpaši atlaidēm reklāmas nolūkā,
katrā ziņā tie nepierāda atlaižu necaurredzamību. Turklāt, kā iepriekš konstatēts [konfidenciāli].
No iepriekš minētā izriet, ka lēmumā sniegtajā tirgus pārskatāmības vērtējumā ir acīmredzama kļūda, jo tas ir balstīts uz
tādiem pierādījumiem, kas nepamato no tiem izdarītos secinājumus.
Pakārtoti, Pirmās instances tiesa tomēr vēl pārbaudīs argumentus, kuri balstīti uz atlaižu reklāmas nolūkā svārstībām un sarežģītību.
Lēmuma 79., 86., 93., 100. un 107. apsvērumā Komisija ir konstatējusi zināmas pakāpes svārstības un tāpat atšķirības starp
Sony
un
BMG
atlaidēm rēķiniem lielākajai daļai viņu galvenajiem klientiem piecās lielajās valstīs (2–5 % Apvienotajā Karalistē, Vācijā
un Spānijā; 1–3 % Itālijā, Francijā situācija ir nedaudz atšķirīga, bet, ņemot vērā visas atlaides kopā, tikpat daudz). Tāpat
ir norādīts:
“Turklāt [koncentrācijas] dalībnieces ir iesniegušas datus, kas parāda, ka atlaides rēķinam konkrētam klientam svārstās laikā
un atkarībā no albuma un ka konkrētam albumam piešķirtās atlaides svārstās atkarībā no klienta. Tirgus izpēte parāda, ka šādas
svārstības galvenokārt izriet no atlaidēm reklāmas nolūkā, kuras tiek vairāk pielāgotas nekā parastās atlaides.”
Iebildumu rakstā Komisija ir iekļāvusi vairākas tabulas, lai parādītu atlaižu svārstības un sarežģītību. No tām izriet, ka
atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas nekā parastās atlaides un ka to novērošanai ir rūpīgi jāuzmana atlaides mazumtirdzniecībā,
un Komisija nav atklājusi pietiekamus pierādījumus, kas apliecinātu, ka lielie uzņēmumi ir šādi rīkojušies. Iebildumu rakstā
Komisija norāda, ka ir pārbaudījusi konkrēta albuma neto cenas sastāvdaļas (PPC, parasto atlaidi, iespējamu atlaidi reklāmas
nolūkā) un ir secinājusi, ka visiem elementiem ir jābūt pietiekami pārskatāmiem, lai lielā mūzikas ierakstu izdevniecība varētu
būt pietiekami pārliecināta, ka tā pārzina citas mūzikas ierakstu izdevniecības patieso neto cenu noteikšanas praksi klientu
un albumu līmenī, un ka Komisija “nav varējusi izdarīt šādu secinājumu, kad ir pierādījumi par nosacītu PPC pārskatāmību,
daži pierādījumi par zināmu parasto atlaižu pārskatāmību un pārliecinoši pierādījumi par to, ka atlaides reklāmas nolūkā ir
nepārskatāmas un sarežģītas”.
Attiecībā uz šādu Komisijas argumentāciju jānorāda šādi apsvērumi:
Pirmkārt, pārsteidzoši, ka Komisija balstās uz atlaižu svārstībām, lai pierādītu pārskatāmības neesamību. Procesuālajos rakstos
Pirmās instances tiesā Komisija vairākkārt ir norādījusi, ka neto cenu un atlaižu stabilitāte un paralēlisms nav atbilstoši,
lai novērtētu tirgus pārskatāmību. Komisija tieši ir apgalvojusi, ka ievērojami stabilas mūzikas ierakstu izdevniecības (vidējās)
atlaides nav pierādījums par nepieciešamo pārskatāmību, ka Komisija par atlaižu pārskatāmību nav interesējusies, lai pārbaudītu,
vai lielie uzņēmumi ir ievērojuši kopēju rīcības virzienu, ka pierādījumi attiecībā uz faktisko atlaižu reklāmas nolūkā praksi
attiecīgajā brīdī ir bijuši atbilstoši tikai tam, lai novērtētu faktisko cenu pielīdzināšanas pakāpi, ka ciešu pielīdzināšanu,
neatkarīgi no tās līmeņa, jebkurā gadījumā nevar uzskatīt par pietiekamu koordinācijas pierādījumu, ka zināma atlaižu, kuras
piešķir lielā mūzikas ierakstu izdevniecība, stabilitāte laikā pati par sevi nav pierādījums, un pat statistiski paaugstināta
paredzamība nepierāda koordinācijas esamību.
Tāpat savā 2004. gada 17. jūnija ziņojumā par pārskatāmības pierādījumiem, kas nosūtīti pēc uzklausīšanas Komisijā, koncentrācijas
dalībnieces ir apgalvojušas, ka aptaujas II daļas 28. jautājumam, kas uzdots klientiem (“Vai Jūs esat novērojuši PPC, atlaižu
vai citu noteikumu un nosacījumu pielīdzināšanu lielo uzņēmumu starpā?”), nav nekāda sakara ar cenu pārskatāmību (“Skaidrs,
ka šis jautājums, ņemot vērā tā formulējumu, neattiecas uz cenu pārskatāmības pārbaudi”).
Otrkārt, jāatgādina, ka vienīgajos apsvērumos attiecībā uz atlaidēm, kas ir lēmuma sadaļā
ad hoc
, kura ir veltīta tirgus pārskatāmības pārbaudei (lēmuma 111.–113. apsvērums), attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā ir tikai
atsauce uz atzinumiem, kas norādīti sadaļā par cenu kopējas politikas pārbaudi piecās lielajās valstīs (t.i., 77.–80. apsvērumā
attiecībā uz Apvienoto Karalisti un atbilstošie apsvērumi attiecībā uz pārējām lielajām valstīm). Lai noskaidrotu, vai lielie
uzņēmumi faktiski ir ievērojuši kopēju cenu politiku, lēmuma 70. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “vidējās cenas ir labs
instruments, lai noteiktu, vai lielās mūzikas ierakstu izdevniecības ir rīkojušās paralēli cenu jomā”. No tā izriet, ka atbilstoši
lēmumam Komisija ir uzskatījusi, ka, lai novērtētu pārskatāmību, var balstīties uz vidējiem radītājiem, nevis precīzām svārstībām,
tai skaitā attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā.
Vismaz nav redzams, ka Komisija būtu veikusi nopietnu pārbaudi attiecībā uz datiem par atlaižu reklāmas nolūkā precīzām svārstībām
un to ietekmi uz tirgus vai cenu pārskatāmību. Turklāt no lēmuma 72. apsvēruma, kurā ir minēti dažādi apstākļi, kurus Komisija
ir iztirzājusi, izriet, ka pārbaudīti ir tikai atlaižu rēķiniem vidējie dati (skat. lēmuma 43. zemsvītras piezīmi). Kā paziņojumā
par iebildumiem, tā visa administratīvā procesa laikā Komisija ir uzskatījusi, ka dati, kas attiecas uz bruto un neto cenām
un vidējām atlaidēm, ļauj novērtēt kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, kā arī to, vai tirgus ir pietiekami pārskatāms.
Tikai pēc 2004. gada 14. un 15. jūnija uzklausīšanas Komisija ir grozījusi savu vērtējumu un ir pieņēmusi koncentrācijas dalībnieču
aizstāvēto viedokli, saskaņā ar kuru atlaižu reklāmas nolūkā svārstības un sarežģītība izslēdz nepieciešamo pārskatāmību,
neuzsākot jaunu tirgus izpēti, lai pārbaudītu šo jauno secinājumu pamatotību.
Treškārt, lēmumā un procesuālajos rakstos, kas iesniegti Pirmās instances tiesā, Komisijas izvirzītajos argumentos un pierādījumos,
kuri attiecas uz atlaižu reklāmas nolūkā šķietamām svārstībām, ir atsauces uz virkni apsvērumiem, kas attiecas, pirmkārt,
uz atlaižu reklāmas nolūkā necaurredzamības pakāpi un, otrkārt, to atbilstību.
–       Par atlaižu reklāmas nolūkā necaurredzamību
Ievadā jānorāda, ka ne lēmumā, ne kādā no Pirmās instances tiesā iesniegtajiem procesuālajiem rakstiem Komisija nav precīzi
definējusi, kas ir atlaides reklāmas nolūkā, ar kādiem nosacījumiem tās tiek piešķirtas un kādiem nosacījumiem tās ir pakļautas,
to biežumu, summu vai albumu veidu, kādiem tās, domājams, piemēro. Tomēr no lēmuma un it īpaši retiem konkurentu atbilžu fragmentiem
izriet, ka runa ir par precīzām, procentuāli diezgan lielām atlaidēm, kuras piešķir īpašos gadījumos noteiktam atsevišķu albumu
apjomam ierobežotu laiku, parasti lai izpārdotu lielu krājumu.
Saskaņā ar lēmuma 79. apsvērumu (un atbilstošiem apsvērumiem attiecībā uz pārējām lielajām valstīm) “koncentrācijas dalībnieces
ir iesniegušas datus, kas parāda, ka atlaides rēķinam konkrētam klientam svārstās laikā un atkarībā no albuma un ka konkrētam
albumam piešķirtās atlaides svārstās atkarībā no klienta”. Lai gan šajā lēmuma punktā ir minētas vispārēja līmeņa atlaides
– atlaides rēķiniem, jāatzīst, ka šis apsvērums faktiski attiecas tikai uz atlaidēm reklāmas nolūkā. Kā izriet no lēmuma un
Komisijas procesuālajiem rakstiem, parastās atlaides tiek noteiktas katram klientam uz visu gadu un tiek piemērotas kopējam
apjomam, ko pārdod attiecīgajam klientam. Turklāt lēmuma 79. apsvērumā Komisija turpina, precizējot, ka šīs svārstības galvenokārt
izriet no atlaidēm reklāmas nolūkā. Komisija apgalvo, ka šādas trīs veida svārstības (atkarībā no klienta, atkarībā no albuma
un laikā) padara atlaides reklāmas nolūkā necaurredzamas. Šī apgalvojuma pamatojumam Komisija iebildumu raksta pielikumā ir
iesniegusi virkni tabulu, kas, domājams, pierāda šīs dažādās svārstības (turpmāk tekstā – “jaunie pierādījumi”).
Šajā sakarā vispirms jānorāda – kā prasītāja to pamatoti ir minējusi, atlaidēm reklāmas nolūkā (
campaign discount
) būtībā ir reklāmai raksturīgas pazīmes. Loģiski, ka papildus parastajai atlaidei procentuāli lielu atlaidi reklāmas nolūkā
mūzikas ierakstu izdevniecība piešķir mazumtirgotājam tikai ar nosacījumu, ka šī atlaide atsaucas uz gala patērētāju (ar ievērojama
cenas samazinājuma vai labāka izvietojuma skatlogā palīdzību), lai palielinātu albuma, uz kuru tā attiecas, pārdoto apjomu.
Vēl jo vairāk, kā izriet no paziņojuma par iebildumiem 115. punkta, tā kā autortiesību “honorāru” aprēķina no albuma PPC,
nevis neto cenas, tad lielie uzņēmumi ir ieinteresēti pēc iespējas ierobežot atlaižu piešķiršanu.
Turpinājumā jāatzīst, ka vienīgās trīs atbildes, kuras konkurenti snieguši uz informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas
11. pantu un kuras Komisija ir iesniegusi Pirmās instances tiesā, ne tikai neapstiprina Komisijas apgalvojumu, bet, tieši
pretēji, liecina par atlaižu reklāmas nolūkā publisko un pārskatāmo raksturu.
Šādi saskaņā ar viena no lielajiem uzņēmumiem atbildi:
“Jaunam izdevumam var izmantot atlaides reklāmas nolūkā, lai reklamētu jaunu mākslinieku, atbalstītu jaunu veikalu, lai īpaši
atbalstītu kādu programmu vai pārdošanas kampaņu (visbiežāk tas attiecas uz vienu mūzikas ierakstu kategoriju) vai lai reklamētu
kādu konkrētu notikumu. Šāda veida atlaide var būt nozīmīga PPC daļa [konfidenciāli] un ir būtiska ar to, ka tās mērķis ir
palielināt pārdoto apjomu.”
Precizējot nosacījumus, ar kādiem šādas atlaides tiek piešķirtas, lielo uzņēmumu atbildē, kuru iesniegusi Komisija, ir norādīts,
ka tās attiecas uz ļoti īpašiem gadījumiem, kurus konkurenti var ļoti viegli konstatēt. Šis lielais uzņēmums norāda:
“[Atlaides reklāmas nolūkā] ir atlaides, kuras piedāvā īpašu reklāmas kampaņu ietvaros. Tās ir saistītas ar īpašiem izdevumiem
vai izdevumu partiju. Piemēram, ja kāds mākslinieks ir turnejā, lai reklamētu jaunu albumu un lai palielinātu šī albuma pārdošanas
apjomu, tam piemēro atlaidi uz mākslinieka turnejas laiku. Tāpat sezonas rakstura krājumiem (Ziemassvētku mūzikai) var piesaistīt
īpašu kampaņu. Reizēm atlaides reklāmas nolūkā attiecina uz vecākiem ierakstiem, kam vairs nav lieli panākumi. Parasti [..]
kādu konkrētu ierakstu (vai ierakstu sēriju), kam ir atlaide, mēģina pārdot lielā apjomā kādam mazumtirgotājam, kurš tālāk
to pārdod speciālā piedāvājuma veidā. Jauniem izdevumiem atlaides reizēm piemēro iepriekš izdarītiem pasūtījumiem, lai nodrošinātu
to esamību tirdzniecības vietās. [..] Šādas atlaides piešķir jaunajiem vai uzlecošajiem māksliniekiem, kad [..] ar mērķtiecīgu
reklāmas kampaņu vēlas stimulēt pārdošanu.”
Visbeidzot, no neatkarīga ražotāja atbildes izriet, ka, pirmkārt, atlaides reklāmas nolūkā attiecībā uz albumiem, kuriem tās
ir piemērotas, redzamā veidā izpaužas kā zemāka pārdošanas cena gala patērētājam un labāks izvietojums veikalā un, otrkārt,
mazumtirgotāji paši bieži rīko kampaņas un lūdz dažādus ražotājus tajās piedalīties (šajā sakarā skat. arī
Sony
un
BMG
pārstāvju paziņojumus, pielikums B.2), kā rezultātā ražotāji ir informēti par minēto reklāmas kampaņu esamību.
No tā izriet, ka ne lēmumā, ne jaunajos pierādījumos trešo personu sniegtā informācija neapstiprina, ka atlaides reklāmas
nolūkā ir necaurredzamas.
Tomēr no lēmuma 79. apsvēruma un Komisijas procesuālajiem rakstiem Pirmās instances tiesā izriet, ka koncentrācijas dalībnieces
ir iesniegušas datus, kas parāda, ka atlaides reklāmas nolūkā nav pietiekami pielīdzinātas, jo tās svārstās laikā atkarībā
no klienta un no albuma. Komisija un personas, kas iestājušās lietā, būtībā apgalvo, ka minēto atlaižu svārstību un sarežģītības
dēļ tirgus nav pietiekami pārskatāms.
Šajā sakarā vispirms jāatgādina, ka paziņojuma par iebildumiem 88.–90. punktā, balstoties uz lielo uzņēmumu datu pārbaudi,
Komisija ir secinājusi, ka atlaides svārstās, tomēr ir stabilas, ka ar dažiem izņēmumiem atšķirības ir diezgan nelielas, ka
nav pilnīgi nekādu pierādījumu, ka tās ir izmantotas, lai būtiski mainītu cenu politiku vai it īpaši ietekmētu veiksmīgu jauno
izdevumu (
new hit releases
) vidējās neto cenas, un ka bruto un neto cenu attiecība laikā un attiecībā uz klientiem ir ļoti stabila.
Lai arī, kā iepriekš norādīts, Komisijai, protams, ir tiesības grozīt administratīvā procesa laikā izdarītos vērtējumus, it
īpaši, lai ņemtu vērā attiecīgo lietas dalībnieku apsvērumus, un tai nav pienākuma šajā sakarā sniegt pamatojumu lēmumā, tomēr
Komisijai jāvar pamatot lēmumā iekļautos atzinumus vismaz tiesvedības Pirmās instances tiesā ietvaros, ievērojot iepriekš
izdarītos atzinumus par faktiem, un, ja nepieciešams, jāpierāda, kādēļ šie atzinumi ir kļūdaini. Tātad šajā gadījumā, kā prasītāja
to pamatoti norāda, Komisija nav turpinājusi atkārtoti pārbaudīt datus, kas attiecas uz lielo uzņēmumu atlaidēm, bet šos secinājumus
ir pamatojusi tikai ar koncentrācijas dalībnieču iesniegtajiem datiem.
Iebildumu rakstā Komisija, protams, norāda, ka ir pārbaudījusi citu lielo uzņēmumu atlaides, bet, tā kā šos skaitļus nevar
norādīt koncentrācijas dalībniecēm, nav bijis iespējams tos iekļaut lēmumā. Tomēr šāds pamatojums nav loģisks.
Pirmkārt, no lēmuma (skat. it īpaši lēmuma 79. apsvērumu un 43. zemsvītras piezīmi), citiem Komisijas procesuāliem rakstiem
(skat. it īpaši iebildumu raksta fragmentu, kur Komisija tieši norāda, ka “vērā ir ņemti tikai
Sony
un
BMG
dati, jo citas lielās mūzikas ierakstu izdevniecības ir norādījušas, ka rēķinos izraksta tikai neto cenas”) un Komisijas
iesniegtajiem jaunajiem pierādījumiem skaidri izriet, ka lēmumā sniegtais vērtējums par atlaižu svārstībām ir balstīts uz
datiem, kas attiecas tikai uz koncentrācijas dalībnieču atlaidēm. Turklāt nevienā lēmuma apsvērumā nav nedz norādīts, ka Komisija
ir pārbaudījusi datus, kas attiecas uz citu lielo uzņēmumu atlaidēm, nedz
a fortiori
norādīts, ka šie dati parāda, ka atlaides reklāmas nolūkā ir sarežģītas un svārstās.
Otrkārt, Komisija nepārprotami nevar apgalvot, ka koncentrācijas projekta pārbaudes ietvaros tā nevar ņemt vērā un, ja nepieciešams,
balstīt savus secinājumus uz citu tirgus dalībnieku datiem. Šāds apgalvojums lielākajā daļā gadījumu padarītu neiespējamu
pārbaudīt koncentrācijas projekta saderību ar kopējo tirgu. Turklāt jāatzīst, ka lielākā daļa citu lēmumā pārbaudīto faktoru
(tirgus daļas, bruto un neto cenas u.c.), neskaitot atlaides, ir balstīti uz dažādu tirgus dalībnieku datiem.
Treškārt, beigu apsvērumos, kas iesniegti pēc tiesas sēdes, Komisija, norādot uz ierobežojumiem, kas izriet no stingri noteiktiem
termiņiem, ko nosaka koncentrācijas projektu pārbaudes procedūra, un uz nepieciešamību ievērot paziņotāju pušu tiesības uz
aizstāvību, norāda, ka prasītājas daudzie apsvērumi, saskaņā ar kuriem Komisija nav pienācīgā veidā veikusi izmeklēšanu attiecībā
uz dažiem galvenajiem jautājumiem saistībā ar norādītajiem iebildumiem un tāpat attiecībā uz citiem iebildumiem, balstās uz
kļūdainu koncentrācijas pārbaudes procedūras uztveri, jo izmeklēšana attiecībā uz koncentrācijas radītiem jautājumiem saistībā
ar konkurenci galvenokārt tiek veikta pirms paziņojuma par iebildumiem. Lai arī iebildumus, ka Komisija nav veikusi izmeklēšanu
attiecībā uz norādītajiem jautājumiem, prasītāja pirmo reizi ir cēlusi Pirmās instances tiesā, turklāt daži no tiem ir acīmredzami
nepieņemami, jo ir izvirzīti tikai replikā vai apsvērumos, kas iesniegti pēc tiesas sēdes, Komisija šajā apsvērumā tomēr nav
ņēmusi vērā divus aspektus. Pirmkārt, kopš procedūras sākuma nav strīda par to, ka Komisija ir konstatējusi ar pārskatāmību
un atlaidēm saistītās problēmas un šajā sakarā ir uzklausījusi kā trešās personas, tā arī koncentrācijas dalībnieces. Otrkārt,
laika ierobežojumi ir noteikti, lai koncentrācijas dalībnieces negaidītu pēdējo brīdi pierādījumu iesniegšanai Komisijai tās
laikus izvirzīto iebildumu atspēkošanai, kā rezultātā Komisija vairs nevarētu turpināt nepieciešamās pārbaudes. Šādā gadījumā
nepieciešams ir vismaz, lai šie pierādījumi būtu īpaši uzticami, objektīvi, atbilstoši un neapstrīdami, lai pārliecinoši atspēkotu
Komisijas izvirzītos iebildumus.
Šajā sakarā papildus jānorāda, kā izriet no lēmuma 79. apsvēruma redakcijas (“koncentrācijas dalībnieces ir iesniegušas datus”),
tā arī no jauno pierādījumu (kas pievienoti iebildumu raksta pielikumā) pārbaudes, ka ne tikai atzinumi attiecībā uz atlaidēm
reklāmas nolūkā ir balstīti uz datiem, kuri attiecas tikai uz koncentrācijas dalībniecēm, bet arī tabulas, kurās šie dati
ir izmantoti, ir gatavojušas koncentrācijas dalībnieces (vai viņu ekonomisti) atbilstoši pašu izvēlētai metodei un datiem;
nav redzams, ka Komisija būtu īstenojusi kontroli attiecībā uz to precizitāti un atbilstību un pārbaudījusi, vai tie ir objektīvi
un reprezentatīvi. Lai arī, kā Komisija ir norādījusi tiesas sēdē, koncentrāciju pārbaudes procedūra, protams, neizbēgami
lielā mērā balstās uz uzticību, jo Komisijas pienākumos neietilpst pašai vispusīgi pārbaudīt visas iesniegtās informācijas
ticamību un precizitāti, tā tomēr nevar nekontrolēti deleģēt koncentrācijas dalībniecēm vadīt dažu jautājumu izmeklēšanu,
it īpaši, kad, kā šajā gadījumā, tie ir izšķiroši pierādījumi, uz kuriem ir balstīts lēmums, un ja koncentrācijas dalībnieču
iesniegtie dati un vērtējumi ir diametrāli pretēji informācijai, ko Komisija ir saņēmusi izmeklēšanas laikā, kā arī Komisijas
izdarītajiem secinājumiem.
Ceturtkārt, prasītāja ir norādījusi, ko neapstrīd Komisija un kā ir norādīts paziņojuma par iebildumiem 146. punktā, ka gados,
attiecībā uz kuriem ir veikta pārbaude,
Sony
un
BMG
rezultāti ir bijuši ļoti atšķirīgi. Tā kā izdevumu panākumi ietekmē cenas un atlaides, tabulās, kurās ir izskatīti tikai
abu dalībnieču dati, svārstībām ir tendence palielināties.
Piektkārt, jauno pierādījumu, kurus iesniegusi Komisija, pārbaude iepriekš minēto apsvērumu kontekstā prasa norādīt vēl virkni
apsvērumu.
Iebildumu rakstā Komisija apgalvo, ka, lai secinātu, ka atlaides svārstās trīs veidos (laikā, atkarībā no albuma un atkarībā
no klienta), tā ir balstījusies uz iebildumu rakstam pievienotajiem datiem.
Šajā sakarā vispirms jānorāda, ka no visiem iepriekš norādītajiem pierādījumiem Komisija pati ir formulējusi tikai vienu pielikumu
(B.4), pat tad balstoties uz datiem, kas attiecas tikai uz
Sony
un
BMG
piešķirtajām atlaidēm. Attiecīgajā pielikumā ir grafiki, kuros attēlotas vidējās atlaides rēķiniem, ko koncentrācijas dalībnieces
ir piešķīrušas 2000.–2003. gadā katram no desmit kopējiem labākajiem klientiem lielajās valstīs, izņemot Franciju, Komisija
ir konstatējusi, ka iesniegtie dati attiecībā uz Franciju ir pretrunīgi. Paziņojumā par iebildumiem (88. punkts) Komisija
ir balstījusies uz šiem grafikiem, lai parādītu atlaižu vispārēju stabilitāti. Pirmās instances tiesā Komisija neapstrīd šī
vērtējuma pareizību, bet tikai norāda, ka koncentrācijas dalībnieces ir norādījušas, ka pret dažiem klientiem attieksme ievērojami
atšķiras, un pievieno pielikumā B.5 fragmentu no koncentrācijas dalībnieču apsvērumiem. Tomēr jāatzīst, ka šie apsvērumi neatspēko
vispārējo iespaidu, ko rada minētie grafiki. Šādi attiecībā uz Itālijas tirgu, kurā redzama stabilitāte un neapstrīdams paralēlisms,
lai arī, kā to norāda koncentrācijas dalībnieces, divi klienti patiešām ir saņēmuši acīmredzami zemākas atlaides nekā citi
klienti, svarīgāk ir tas, ka šādas zemākas atlaides
Sony
un
BMG
ir piešķīrušas tieši vieniem un tiem pašiem klientiem, ka tās ir gandrīz identiskas abiem lielajiem uzņēmumiem un tās ir
svārstījušās paralēli.
Attiecībā uz tabulām, kas iesniegtas iebildumu raksta pielikumos B.8 un B.9, kuros, pēc Komisijas domām, ir parādīts, ka atlaižu
rēķiniem, ko attiecīgi
Sony
un
BMG
piešķir saviem 20 vislabākajiem albumiem katrā no piecām lielajām dalībvalstīm, sadalījums ir ievērojami atšķirīgs, vispirms
jānorāda, ka tās attiecas uz atlaidēm rēķiniem, kas ir vispārējas kategorijas atlaides, nevis atlaidēm reklāmas nolūkā, un
šādi, kā to norāda prasītāja, atšķirības atlaižu amplitūdā dažādos laikos var būt atšķirīgas darbības rezultāts, un neizslēdz,
ka atlaides balstās uz zināmu noteikumu kopumu.
Turpinājumā jāatzīst, ka, lai arī atlaižu amplitūdu sadalījums 1998.–2003. gadā svārstās gan laikā, gan pa valstīm, abām koncentrācijas
dalībniecēm tas tomēr svārstās līdzīgi kā laikā, tā pa valstīm. Vēl nepārprotamāk tas izriet no tabulas (pielikums B.9), kurā
ir salīdzināts atlaižu, kas piešķirtas 2003. gadā katrā no piecām lielajām valstīm, sadalījums; lai arī sadalījums svārstās
atkarībā no valsts, abu koncentrācijas dalībnieču atlaides svārstās paralēli (it īpaši skat. datus, kas attiecas uz A un C valsti).
Ja valstī A
Sony
un
BMG
atlaides galvenokārt ir koncentrētas [konfidenciāli] amplitūdā, valstī B tās galvenokārt ir sadaļās [konfidenciāli] un [konfidenciāli],
[konfidenciāli] sadaļā valstī C un augšējās sadaļās valstīs D un E. No pielikumos esošajām tabulām izriet ne tikai tas, ka
katrā valstī atlaižu sadalījums pa dažādām amplitūdām ir diezgan līdzīgs, bet arī tas, ka svārstības attiecīgajās valstīs
ir ļoti līdzīgas.
Konkrētāk – attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā Komisija galvenokārt atsaucas uz diviem pielikumiem (B.13 un E.4.2), lai
pamatotu apgalvojumu, saskaņā ar kuru atlaides reklāmas nolūkā ir necaurredzamas to ārkārtējās sarežģītības un apmēra dēļ.
Pielikumos esošās tabulas, kuras attiecas tikai uz
Sony
un
BMG
atlaidēm viena gada laikā un kuras pilnībā izstrādāja
Sony
un
BMG
, nevar uzskatīt par pietiekami atbilstošām un uzticamām.
Attiecībā uz pielikuma B.13 tabulām, kurās ir salīdzinātas atlaides rēķiniem, ko koncentrācijas dalībnieces ir piešķīrušas
saviem sešiem labākajiem klientiem attiecībā uz vislabāk pārdotajiem albumiem 2002. gadā ar “līdzīgām cenām PPC cenrāžos”
(
listed at similar prices
), jāatzīst, ka atbildēs uz jautājumiem, ko rakstveidā uzdeva Pirmās instances tiesa, Komisija norāda, ka katrai valstij izvēlētā
PPC, ņemot vērā pārdoto apjomu, ir viena no galvenajām attiecīgās koncentrācijas dalībnieces PPC, tomēr Komisija precizē,
ka, piemēram, runājot par Vāciju, tā ir trešā un ceturtā PPC attiecībā uz
BMG
un nozīmīgākā un sestā pēc nozīmības PPC attiecībā uz
Sony
. Līdz ar to, kā norādīts lēmumā, koncentrācijas dalībnieces lielākajai daļai pārdoto albumu izmanto vienu vai divas, augstākais,
trīs PPC, jānoskaidro, cik lielā mērā tie albumi, kas ir ņemti vērā, ir vislabāk pārdotie albumi. Turklāt no zemsvītras piezīmes,
kurā ir atsauce uz tabulām, izriet, ka vairāku albumu PPC ir mainīta gada laikā, kas attiecīgi ir ietekmējis piešķirtās atlaides,
un tātad ir palielinājis salīdzinātās svārstības. Tāpat no minētajām tabulām izriet, ka
BMG
dati, kas attiecas uz 2002. gadu, tāpat kā
Sony
dati attiecas uz 2002./2003. finanšu gadu.
Visbeidzot, katrā ziņā, lai arī tas, ka
Sony
un
BMG
dati ir pretnostatīti, lai gan jāsalīdzina atlaides, ko katra koncentrācijas dalībniece ir piešķīrusi dažādiem saviem klientiem,
nevis atlaides, kas piešķirtas vienas koncentrācijas dalībnieces albumiem salīdzinājumā ar otras koncentrācijas dalībnieces
albumiem, apgrūtina uztvert šīs tabulas, uzmanīga to pārbaude parāda, ka, visu apsverot, svārstības izrādās diezgan nelielas.
Turklāt šajā sakarā jāatgādina, ka Komisija, kā izriet no paziņojuma par iebildumiem 75. punkta un 47. zemsvītras piezīmes,
ir veikusi atsevišķi
Sony
un
BMG
desmit labāko albumu bruto un neto cenu analīzi, un paziņojuma par iebildumiem 90. punktā ir secinājusi, ka “atsevišķiem Komisijas
pārbaudītajiem izdevumiem bruto cenu attiecība pret neto cenām ir ļoti stabila gan attiecībā uz albumiem, gan laikā”. Ne Komisija,
ne personas, kas iestājušās lietā, nav ne apgalvojušas, ne pierādījušas
a fortiori
, ka šāds atzinums ir nepareizs.
Attiecībā uz tabulām, kas ir pielikumā E.4.2, kuru mērķis ir parādīt lielākās atlaides reklāmas nolūkā, ko
Sony
un
BMG
ir piešķīrušas vislabāk pārdotajiem albumiem, jāatzīst, ka tajās ir ļoti daudz kļūdu, kā rezultātā atlaides reklāmas nolūkā
ir palielinātas. Jānorāda, ka lielākajā daļā gadījumu, aprēķinot starpību starp mazākajām un lielākajām atlaidēm (kas, pēc
Komisijas domām, atbilst atlaidei reklāmas nolūkā), ko katram klientam piešķīrusi katra koncentrācijas dalībniece, ir pieļauta
kļūda ar to, ka ir ņemtas vērā otras koncentrācijas dalībnieces piešķirtās atlaides, jo, kā skaidro pati Komisija, šāds aprēķins
jāveic, pamatojoties uz starpību, kas veidojas starp mazāko un lielāko atlaidi, ko viena un tā pati koncentrācijas dalībniece
ir piešķīrusi dažādiem saviem klientiem.
No šiem diviem piemēriem izriet, ka papildus tam, ka šīs dažādās koncentrācijas dalībnieču iesniegtās tabulas jāizvērtē rūpīgi,
jo tās izstrādātas atbilstoši pašu koncentrācijas dalībnieču izvēlētiem parametriem, kas, starp citu, ne vienmēr ir skaidri,
pastāv iespēja, ka tajās ir materiāla rakstura kļūdas, kā tas ir šajā gadījumā, kas atklājas pat virspusējas pārbaudes rezultātā.
Katrā ziņā, pieņemot, ka koncentrācijas dalībnieču izstrādātās un Komisijas iesniegtās tabulas tiešām pierāda vairāk vai mazāk
nozīmīgas minētās svārstības, tik un tā, kā to prasītāja pamatoti norāda, šādu svārstību atbilstība ir apšaubāma, jo, pirmkārt,
tajās ir parādīta tikai amplitūda, neiztirzājot saskaņotus vidējos rādītājus un vidējo rādītāju svārstības, un, otrkārt, nav
izslēgts, ka šādas svārstības vismaz nozares speciālists var diezgan viegli izskaidrot ar dažiem vispārējiem vai konkrētiem
noteikumiem, kas regulē atlaižu piešķiršanu, kuru noskaidrošanai Komisija nav veikusi nepieciešamo izmeklēšanu.
Lai arī, kā Komisija norāda, prasītāja nav precīzi izklāstījusi, kādi ir šie dažādie noteikumi, kas regulē atlaižu reklāmas
nolūkā piešķiršanu, vai arī, pēc Komisijas domām, prasītāja ir minējusi pārāk daudz šādus noteikumus, kas sarežģī to piemērošanu,
un tādējādi tie ir nepārskatāmi, tomēr, kā jau ir atzīts, Komisija šajā sakarā nav veikusi tirgus izpēti vai vismaz nav iesniegusi
nevienu pierādījumu par atlaižu reklāmas nolūkā necaurredzamību, neraugoties uz koncentrācijas dalībnieču tabulām, kuras pat
ar nepilnībām var pierādīt tikai to, ka minētās atlaides zināmā mērā svārstās, bet nepierāda, ka nozares speciālists ar lielāku
vai mazāku piepūli šādas svārstības nevarētu izskaidrot. Turklāt nevar pārmest prasītājai, ka tā pati nav iesniegusi šādus
pierādījumus, jo tabulās nav norādīti ne albumi, ne klienti, ne summas, ne laiks, kad šīs atlaides ir piešķirtas, un līdz
ar to ne prasītāja, ne Pirmās instances tiesa nevar pārbaudīt, vai minētās atlaides ir piešķirtas atbilstoši prasītājas minētajiem
vispārējiem nozares noteikumiem.
Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka kritēriji, atbilstoši kuriem parasti piešķir atlaides reklāmas nolūkā, ir tik daudz,
ka padara to piemērošanu necaurredzamu, vispirms jāatzīst, ka prasītāja ir norādījusi, ka dažādām mūzikas ierakstu kategorijām
(jauns albums, jauns mākslinieks, “pilna cena”, “puscena”, “ekonomiskā cena”) ir neliels skaits vispārēju pārdošanas stratēģiju
(disku nomaiņa dziesmu topos, dalība reklāmas kampaņās, pērkot izvietojumu skatlogā u.c.), kas zināmā mērā var atšķirties
atkarībā no klienta (lielveikaliem, specializēto veikalu tīkliem, neatkarīgiem veikaliem). Ja arī mainīgo lielumu kombināciju
rezultātā noteikti palielinās pieņēmumu skaits, Komisija tomēr nav pierādījusi, ka tas radītu pārmērīgas grūtības tirgus speciālistam.
Turpinājumā jānorāda, ka pielikumā B.14 pašas koncentrācijas dalībnieces ir izklāstījušas dažus atlaižu reklāmas nolūkā piešķiršanas
principus, kas arī apstiprina prasītājas minēto vispārēju noteikumu esamību, kā arī to, ka tie nav pārmērīgi sarežģīti. Visbeidzot,
jānorāda, ka pat tad, ja ārēji šķietami sarežģīti noteikumi ir tik daudz, ka tos grūti izsmeļoši uzskaitīt, nav obligāti nepieciešams
speciālists, lai diezgan viegli noteiktu, vai tie
a priori
vai kopumā tiek ievēroti. Lai vispusīgi izklāstītu pieklājības normas vai etiķetes noteikumus, būtu nepieciešami biezi sējumi,
bet persona, kas kaut nedaudz tos pārzina, var viegli noteikt, vai citas personas rīcība pārsvarā tiem atbilst.
Katrā ziņā, kā prasītāja to norāda, ne no lēmuma, ne no Komisijas iesniegtajiem pierādījumiem neizriet, ka Komisija būtu veikusi
izmeklēšanu, lai noskaidrotu, vai pastāv vispārēji zināmi noteikumi, kas regulē atlaižu reklāmas nolūkā piešķiršanu, un vai
lielajiem uzņēmumiem ir iespēja noteikt, vai citu lielo uzņēmumu piešķirtās atlaides atbilst šādiem noteikumiem vai tie izvairās
no kopējiem principiem.
Turklāt prasītāja arī apgalvo, ka mazumtirgotājiem piemērotās neto cenas ir pārskatāmas, jo mazumtirgotāju uzcenojumi parasti
ir pārskatāmi un diezgan precīzi zināmi.
Iebildumu rakstā šajā sakarā Komisija apgalvo, ka secinājums par mazumtirdzniecības novērošanas neefektivitāti ir balstīts
uz mazumtirdzniecības cenu sarežģītību un necaurredzamību. Tā norāda, ka no pētījuma, kas pievienots minētajam iebildumu rakstam,
izriet, ka pastiprināta mazumtirdzniecības novērošana neļauj lielajam uzņēmumam izdarīt secinājumus par konkurentu neto cenu
(PPC atņemot atlaidi rēķinam) noteikšanas praksi attiecīgajam albumam tādēļ, ka attiecīgajā brīdī mazumtirgotāji nepiemēro
vienādu uzcenojumu vairumtirdzniecības cenām, ne visām albumu kategorijām, ne arī visiem ierobežotākas augsto cenu kategorijas
albumiem. Komisija nav konstatējusi nekādu pierādāmu saikni starp mazumtirdzniecības cenām un atlaidēm rēķiniem, kas piešķirtas
albumiem ar vienādu PPC.
Šajā sakarā pietiek atzīt, ka nevienā lēmuma apsvērumā nav pierādīts, ka no mazumtirdzniecības cenām ir neiespējami atgriezeniski
aprēķināt (
reverse engineering
) pārdošanas neto cenas mazumtirgotājiem. Turklāt neviens no lietas materiālos esošajiem pierādījumiem nenorāda, ka Komisija
administratīvā procesa laikā ir pārbaudījusi saistību starp mazumtirdzniecības un vairumtirdzniecības cenām vai savākusi informāciju
par mazumtirdzniecības cenām. Līdz ar to nav jāņem vērā ne Komisijas izvirzītie argumenti, ne iebildumu raksta pielikumā pievienotais
pētījums.
Turklāt jāatzīst, kā to norāda prasītāja, ka pētījumā, kuru sagatavojuši koncentrācijas dalībnieču ekonomisti, dati nav pietiekami
uzticami, atbilstoši un salīdzināmi un nepamato Komisijas izdarītos secinājumus. Katrā ziņā apstāklis, ka visi mazumtirgotāji
ne vienmēr piemēro vienādu uzcenojumu vairumtirdzniecības cenām, pat pieņemot, ka tas ir pierādīts, ir neatbilstošs. Lai arī,
protams, ir iespējams, ka dažāda veida mazumtirgotāji (lielveikali, neatkarīgie, specializēto veikalu tīkli u.c.) īsteno atšķirīgu
uzcenojumu politiku, un pastāv atšķirības starp tirgus dalībnieku kategorijām, un pat attiecībā uz katru tirgus dalībnieku
pastāv atšķirības atkarībā no albumu veidiem vai panākumu pakāpes, tad maz ticams, un pētījumā šajā sakarā nav nekādu datu,
ka mazumtirgotājs attiecībā uz viena veida albumiem īsteno atšķirīgu pārdošanas politiku. Tā kā visi mazumtirgotāji ir visu
lielo uzņēmumu klienti, tādējādi katrs lielais uzņēmums var novērot, kādu uzcenojumu konkrētais mazumtirgotājs piemēro tā
albumiem, un no tā var secināt, kādu uzcenojumu attiecīgais mazumtirgotājs parasti piemēro konkurentu albumiem ar līdzīgām
raksturīgām pazīmēm. Visbeidzot, jānorāda, ka saskaņā ar
Sony
un
BMG
vadītāju paziņojumiem par Franciju (pievienoti pielikumā B.2), mazumtirdzniecības cenu parasti nosaka vairumtirdzniecības
cenai pievienojot PVN.
No iepriekš minētiem apsvērumiem izriet, ka jaunie pierādījumi, ko iesniedza Komisija, nav pietiekami uzticami, atbilstoši
un pārliecinoši, lai pierādītu, ka atlaides reklāmas nolūkā ir necaurredzamas.
Visbeidzot, vēl pakārtoti jānorāda, ka, pieņemot, ka atlaides reklāmas nolūkā nav pārskatāmas tādēļ, ka mazumtirgotājs, pieņemot,
ka viņš ir pilnvarots to darīt, nepiemēro tās tālāk gala patērētājam, bet patur, lai paaugstinātu savus ienākumus, Komisija
nav izskaidrojusi, kādēļ šāds pieņēmums būtu atbilstošs šajā gadījumā. Ja pilnīgi viendabīgu preču gadījumā slepena un necaurredzama
atlaide, ko ražotājs piešķir kādam mazumtirgotājam, var būt atbilstoša, lai novērtētu klusējot izteiktai koordinācijai nepieciešamo
pārskatāmību, jo minētā atlaide ļauj ražotājam palielināt pārdoto apjomu, kaitējot citiem oligopola dalībniekiem, tas nav
attiecināms uz gadījumu, kad dažādas preces tiek pārdotas starpniekiem. Šajā gadījumā, tā kā katrs mūzikas ieraksts ir atšķirīgs,
mazumtirgotājs, kas mūzikas ierakstus iepērk no lielajiem uzņēmumiem tikai tālāk pārdošanai gala patērētājam, no attiecīgā
lielā uzņēmuma pirks mazāk tikai tad, ja gala patērētāju ar atlaides reklāmas nolūkā palīdzību mudinās drīzāk pirkt konkurējošā
lielā uzņēmuma mūzikas ierakstus, kas attiecīgajām mazumtirgotājam ir piešķīris minēto atlaidi reklāmas nolūkā. Turklāt, lai
gan tas būtu iespējams, pat ticamāks, tomēr ne Komisija, ne personas, kas iestājušās lietā, nav apgalvojušas, ne arī
a fortiori
pierādījušas, ka atlaižu reklāmas nolūkā piešķiršana ir saistīta ar to, ka nepārdotās preces netiek pieņemtas atpakaļ. Šādos
apstākļos atlaide reklāmas nolūkā, ko lielais uzņēmums piešķir mazumtirgotājam, kas nav pārskatāma tādēļ, ka netiek pārvirzīta
gala patērētājam, nevar ietekmēt attiecīgā albuma pārdoto apjomu vai apdraudēt cenu kopējo politiku, kas izriet no klusējot
izteiktas koordinācijas. Komisijai vismaz bija jāpārbauda un jāpaskaidro, kādā veidā atlaide reklāmas nolūkā, kuru mazumtirgotājs
nav pārvirzījis, var būt šķērslis nepieciešamai tirgus pārskatāmībai tiktāl, ciktāl tā neslēpj sevī tādu rīcību, kas var apdraudēt
klusējot izteiktu koordināciju.
–       Par atlaižu reklāmas nolūkā atbilstību
Prasītāja norāda virkni iebildumus, ar kuriem tā būtībā apgalvo, ka Komisija kļūdaini ir balstījusies uz pilnīgas tirgus pārskatāmības
nepieciešamību, ka tā nav pārbaudījusi atlaižu reklāmas nolūkā atbilstību attiecībā uz tirgus pārskatāmības novērtēšanu un
ka nav pierādīts, ka atlaides reklāmas nolūkā izskauž vai samazina nepieciešamo pārskatāmību, jo tās tikai nedaudz attiecas
uz tiem albumiem, kas parādās dziesmu topos, vai visvairāk pārdotajiem albumiem un faktiski neskar neto cenas, jo veido tikai
vienu ceturto vai vienu trešo daļu no visām atlaidēm.
Pirmkārt, attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir sajaukusi prasību pēc pietiekamas tirgus pārskatāmības, kas
definēta ar iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
Airtours
/Komisija, ar lēmumā piemēroto prasību pēc pilnīgas pārskatāmības, jāatzīst, ka nevienā lēmuma apsvērumā, kā Komisija pamatoti
norāda, nav minēta prasība pēc pilnīgas pārskatāmības.
Tomēr jāpārbauda, vai Komisija praksē nav piemērojusi prasību pēc pilnīgas pārskatāmības vai vismaz lielāku nekā nepieciešams,
lai pieļautu kolektīvu dominējošu stāvokli.
Kā izriet no iepriekš 45. punktā minētā sprieduma lietā
Airtours
/Komisija 62. punkta, nepieciešamā pārskatāmība ir tāda, kas katram dominējoša oligopola dalībniekam ļauj uzzināt, kā rīkojas
citi, lai pārbaudītu, vai tie īsteno vai nē vienādu rīcības virzienu, proti, ka ir veids, kā viņi var noteikt, vai citi tirgus
dalībnieki īsteno un uztur tādu pašu stratēģiju. Līdz ar to tirgus pārskatāmībai ir jābūt pietiekamai, lai ļautu katram dominējoša
oligopola dalībniekam pietiekami precīzi un ātri uzzināt par citu dalībnieku uzvedības izmaiņām tirgū. Vajadzīgā pārskatāmība
nenozīmē, ka katrs dalībnieks jebkurā brīdī var sīki jo sīki uzzināt citu oligopola dalībnieku precīzus pārdošanas nosacījumus,
bet tai, pirmkārt, jāļauj identificēt klusējot izteiktas koordinācijas noteikumus un, otrkārt, jārada ļoti liela iespējamība,
ka citi oligopola dalībnieki atklās izvairīšanos, ar kuru tiek apdraudēta klusējot izteikta koordinācija.
Komisija norāda, ka tā ir “pārbaudījusi konkrēta albuma neto cenas elementus (PPC, parasto atlaidi, iespējamu atlaidi reklāmas
nolūkā) un ir secinājusi, ka visiem elementiem ir jābūt pietiekami pārskatāmiem, lai lielā mūzikas ierakstu izdevniecība varētu
būt pietiekami pārliecināta, ka tā pārzina citas mūzikas ierakstu izdevniecības patieso neto cenu noteikšanas praksi klientu
un albumu līmenī”. No šāda skaidrojuma izriet, ka, lai gan lēmumā, neprecizējot, ir norādīta tikai pietiekama pārskatāmība,
šķiet, Komisija ir uzskatījusi par vajadzīgu īpaši augstu pārskatāmības līmeni.
Tāpat Komisija apgalvo, ka atlaižu reklāmas nolūkā nozīmība izriet no tā, ka, “lai varētu koordinēt neto cenas, lielajām mūzikas
ierakstu izdevniecībām jāvar kontrolēt visus to elementus – nosacīti pārskatāmās PPC un dažādas atlaides rēķiniem”. Šajā sakarā
Komisija precizē, ka “gluži vienkārši nepietiek ar “zināmu informāciju” par parastajām atlaidēm, ja atlaides reklāmas nolūkā
attiecībā uz klientiem, laikā un atkarībā no albuma rada tikpat lielas atlaižu svārstības (t.i., neto cenu nestabilitāti)
kā [lēmuma] 79., 86., 93., 100. un 107. apsvērumā minētās un ja šīs atlaides ir mazāk pārskatāmas”.
Šajā sakarā, pirmkārt, jānorāda, ka Komisija lēmumā ir uzskatījusi, ka papildu vairākiem citiem pārskatāmības faktoriem, kas
minēti lēmuma 111.–113. apsvērumā (it īpaši tādiem, kā sistemātiska sazināšanās ar pastāvīgiem klientiem, kuru skaits ir neliels
un kuri ir kopēji visiem lielajiem uzņēmumiem, kā arī iknedēļas dziesmu topu publicēšana), arī bruto cenas un parastās atlaides
ir pārskatāmas. Lai gan procesuālajos rakstos, kas iesniegti Pirmās instances tiesā, Komisija galveno neto cenas veidojošo
elementu pārskatāmības pakāpi padara nosacītu, starp citu, ar diezgan mainīgiem panākumiem, ja salīdzina ar izvirzītajiem
argumentiem, tomēr beigu apsvērumos tā tieši norāda, ka ir secinājusi, ka “gan PPC, gan parasto atlaižu pārskatāmības pakāpe
ir ievērojama”.
Otrkārt, ir grūti uzskatīt, ka atlaižu svārstības, kas ir atkarīgas no atlaidēm reklāmas nolūkā, ir “tikpat lielas”, ja lēmumā
attiecībā uz lielāko daļu no galvenajiem klientiem (vai galvenajiem kopējiem klientiem) ir minētas atšķirības 2–5 procentu
robežās Apvienotajā Karalistē, Vācijā un Spānijā, 1–3 procentu robežās Itālijā un līdz 3 procentiem Francijā. Turklāt, kā
apgalvo prasītāja, un Komisija atzīst (papildu apsvērumu 13. punktā), atlaižu svārstības var izskaidrot ar dažādu preču sortimentu
un dažādu panākumu pakāpi, kā arī klientu veidu, kā rezultātā nevar secināt, ka konstatētās diezgan nelielās svārstības patiešām
ir attiecināmas uz atlaidēm reklāmas nolūkā.
Otrkārt, attiecībā uz prasītājas iebildumiem, ar kuriem ir apstrīdēta atlaižu atbilstība, vispirms jāatgādina, ka Komisija,
kā to norāda prasītāja, ir konstatējusi lēmuma 77., 84., 91., 98. un 105. apsvērumā, ka, ņemot vērā
Sony
un
BMG
vidējo bruto cenu un faktisko vidējo neto cenu paralēlās izmaiņas pēdējos sešos gados, pārdošanas neto cenas ir cieši saistītas
ar bruto cenām. Lai arī Komisija procesuālajos rakstos, kas iesniegti Pirmās instances tiesā, norāda, ka dati, kas attiecas
uz vidējām cenām, var izlīdzināt atsevišķas svārstības, jāatzīst, ka, pirmkārt, lēmuma 70. apsvērumā ir norādīts, ka vidējās
cenas ir labs instruments, lai noteiktu, vai lielās mūzikas ierakstu izdevniecības ir rīkojušās paralēli cenu jomā, un, otrkārt,
katrā ziņā lēmuma 77. apsvērumā tāpat ir konstatēts, ka neto cenu attiecība pret bruto cenām dažādiem albumiem un laikā ir
ļoti stabila. Tā kā parastās atlaides konkrētam klientam attiecīgajā gadā ir nemainīgas, nav saprotams, kā mainīgas atlaides
reklāmas jomā var ietekmēt attiecīgo albumu neto cenas.
Komisijas sniegtie vērtējumi nopietni apšauba atlaižu atbilstību kopumā. Paziņojuma par iebildumiem 88. un 89. punktā Komisija
norāda, ka “pēc datu pārbaudes ir konstatējusi, ka atlaides nemaina lielo uzņēmumu cenas” un ka “nav nekādu pierādījumu, ka
atlaides ir izmantotas, lai būtiski mainītu cenas”. Lai arī, kā iepriekš norādīts, Komisijai, protams, ir tiesības grozīt
paziņojumā par iebildumiem sniegtos vērtējumus, kas pēc definīcijas ir pagaidu vērtējumi, tomēr lēmumā iekļautajiem vērtējumiem
un secinājumiem jābūt saderīgiem ar administratīvā procesa laikā konstatētajiem faktiem, izņemot, ja tiesvedības laikā Kopienu
tiesā Komisija pierāda, ka šie fakti ir bijuši kļūdaini. Tātad apgalvojums, saskaņā ar kuru nav nekādu pierādījumu, ka atlaides
ir jūtami ietekmējušas cenas, drīzāk ir faktu konstatācija, nevis vērtējums. Katrā ziņā šķiet, ka Komisija nav mainījusi viedokli
šajā jautājumā tāpēc, ka lēmuma 77. apsvērumā ir norādīts – “ja lielās mūzikas ierakstu izdevniecības, piešķirot atlaides,
ievērojami izvairītos no cenu politikas, par ko ir vienošanās, šāda novirze parādītos to vidējās neto cenās”.
Treškārt, jāatzīst, ka lēmumā nav nekādas informācijas par to, ka atlaides reklāmas nolūkā faktiski ietekmētu attiecīgo albumu
neto cenas. Vienīgā norāde šajā sakarā ir lēmuma 150. apsvērumā un, tieši pretēji, drīzāk noliedz šādu ietekmi, jo tajā ir
norādīts, ka “kopumā mazajās valstīs tāpat kā lielajās valstīs galvenās piemērotās atlaides ir parastās atlaides”. Komisija
tiesas sēdē ir izvirzījusi pieņēmumu, ka tā ir pārrakstīšanās kļūda, lai gan pati ir iekļāvusi šo apsvērumu arī iebildumu
rakstā. Turklāt jāatgādina, ka paziņojumā par iebildumiem, kas ir gatavots pēc piecu mēnešu ilgas izmeklēšanas, kuras laikā
Komisija ir uzklausījusi kā lielos uzņēmumus un neatkarīgos ražotājus, tā arī mazumtirgotājus, tieši jautājumā par dažāda
veida atlaižu, tai skaitā atlaižu reklāmas nolūkā, nozīmību (skat. it īpaši 19. un 24. jautājumu anketās, kas mazumtirgotājiem
un konkurentiem nosūtītas pēc 2004. gada 20. janvāra un kuras minētas pielikumā E.4.1), Komisija nav uzskatījusi par nepieciešamu
pat piebilst par atlaidēm reklāmas nolūkā.
Kad Pirmās instances tiesa lūdza procentuāli norādīt atlaižu reklāmas nolūkā kopējo vērtību pret katra no piecu lielo uzņēmumu
100 un 20 vislabāk pārdoto albumu kopējo vērtību (t.i., šiem albumiem piešķirto vidējo atlaidi reklāmas nolūkā), kā arī atlaižu
reklāmas nolūkā vērtību salīdzinājumā ar parasto atlaidi minētajiem albumiem, Komisija atbildēja, ka, pamatojoties uz lietas
materiālos esošo informāciju, to nav iespējams aprēķināt.
No iepriekš minētiem apsvērumiem izriet, ka Komisija ir atzinusi, ka tirgus pārskatāmība ir nepietiekama, neraugoties uz bruto
cenu un parasto atlaižu pārskatāmību un vairākiem citiem lēmumā norādītiem pārskatāmības faktoriem, vienīgi tādēļ, ka atlaides
reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas, taču nav pārbaudījusi, vai minētās atlaides reklāmas nolūkā ir pietiekami nozīmīgs attiecīgo
albumu cenas elements, lai faktiski ietekmētu minēto albumu cenu pārskatāmību. No tā izriet, ka prasītājas iebildums, saskaņā
ar kuru lēmumā ir acīmredzama kļūda vērtējumā tādēļ, ka Komisija nav pārbaudījusi vai vismaz no tiesību viedokļa nav pietiekami
pierādījusi atlaižu reklāmas nolūkā atbilstību, ir pamatots.
Šo atzinumu neatspēko Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru cita informācija, kas iesniegta administratīvā procesa laikā,
tai ir ļāvusi secināt, ka, nosakot cenas, atlaides reklāmas nolūkā ir galvenais elements, un ir ļāvusi aprēķināt vidējās atlaides
reklāmas nolūkā, kas 2002. gadā piemērotas visiem albumiem kopā. It īpaši tādēļ, ka pierādījumi, uz kuriem balstās šis arguments,
nav uzskatāmi par pietiekami konsekventiem, uzticamiem un atbilstošiem, kā arī tādiem, kas pamatotu no tiem izdarītos secinājumus.
Pirmkārt, no izmeklēšanas norises hronoloģijas nav redzams, ka Komisija ir pārbaudījusi atlaižu reklāmas nolūkā atbilstību
tirgus pārskatāmības pakāpes novērtēšanai, kā arī tas, ka to var veikt
a fortiori
, pamatojoties uz atbilstošu un uzticamu datu kopumu. Šajā sakarā jāatgādina, ka līdz uzklausīšanai 2004. gada 14. un 15. jūnijā,
Komisija pēc izmeklēšanā savākto pierādījumu pārbaudes bija izdarījusi, protams, pagaidu secinājumus, ka pirms koncentrācijas
pastāv kolektīvs dominējošs stāvoklis, ka tirgus un atlaides ir pārskatāmas un ka tās neapdraud cenu koordināciju. Ņemot vērā
kā lielo uzņēmumu un konkurentu, tā arī mazumtirgotāju atbildes uz jautājumiem par dažādu atlaižu, it īpaši parasto atlaižu
un atlaižu reklāmas nolūkā nozīmīgumu, Komisija nav uzskatījusi par nepieciešamu paziņojumā par iebildumiem piebilst par atlaidēm
reklāmas nolūkā (tā vismaz izriet no Pirmās instances tiesā iesniegtās konfidenciālās versijas). No lietas materiāliem neizriet,
un Komisija nav arī apgalvojusi, ka šajā posmā Komisija būtu veikusi jebkādu pārbaudi attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā.
Tāpat nešķiet, ka īsajā starplaikā starp uzklausīšanu 2004. gada 14. un 15. jūnijā, kā rezultātā Komisija grozīja savu vērtējumu,
un lēmuma projekta nosūtīšanu Padomdevējai komitejai 2004. gada 1. jūlijā, Komisija ir veikusi izmeklēšanu, lai pārbaudītu
atlaižu reklāmas nolūkā atbilstību, kā arī to pārskatāmības pakāpi. Vienīgais izmeklēšanas pasākums, ko Komisija ir veikusi
pēc minētās uzklausīšanas, ir 2004. gada 21. jūnijā paziņotājām dalībniecēm nosūtītais informācijas pieprasījums, kas turklāt
attiecas uz tirgus novērošanu, ko veic lielie uzņēmumi, nevis atlaidēm reklāmas nolūkā. Starp citu, kā jau iepriekš tika atzīts,
prasītājas iesniegtie konfidenciālie dokumenti (pielikums B.16) nopietni apšauba, vai šie
Sony
un
BMG
tirdzniecības pārstāvju sniegtie ziņojumi (pielikums B.15) atspoguļo raksturīgās pazīmes. Visbeidzot, savos beigu apsvērumos
Komisija pati norāda, ka paziņotāju dalībnieču tiesības tikt uzklausītām liedz iespēju veikt papildu izmeklēšanu pēc uzklausīšanas
un izslēdz iespēju attiecībā uz iebildumiem saņemt vairumā konsultācijas no tirgus dalībniekiem. Pēc Komisijas domām, galvenie
izmeklēšanas pasākumi pēc uzklausīšanas ir konsultācijas ar tirgus dalībniekiem par piedāvātajiem noteikumiem un neattiecas
uz iebildumiem, kas izteikti pret paziņoto koncentrācijas darījumu.
Otrkārt, lai arī atbildēs uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva rakstveidā, Komisija norāda, ka informācija, ko
paziņotājas dalībnieces iesniedza administratīvā procesa laikā, ļāva aprēķināt vidējās atlaides reklāmas nolūkā, tomēr tiesas
sēdē Komisija atzina, ka nav pati veikusi šos aprēķinus, un tai bija jāļauj koncentrācijas dalībnieču ekonomistiem izskaidrot,
kāpēc bija iespējams aprēķināt atlaides visiem albumiem kopā, bet nevarēja aprēķināt 20 vai 100 vislabāk pārdotajiem albumiem,
lai gan Komisijas izmeklēšana un apkopotie dati attiecās tikai uz šiem albumiem.
Treškārt, lai gan Komisija norāda, ka aprēķini ir veikti, izmantojot datus, kuri ir iebildumu raksta pielikuma B.12 pamatā,
tomēr šajā pielikumā esošie dati attiecas tikai uz
BMG
un nevis
Sony
.
Ceturtkārt, dati nešķiet pietiekami konsekventi, uzticami un atbilstoši.
Vispirms jānorāda, ka tabulas, kuras Komisija iesniedza, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumiem, attiecas tikai uz
2002. gadu, turklāt nepaskaidrojot, kādu iemeslu dēļ paziņotājas dalībnieces izvēlējās tieši šo gadu, lai gan lēmums attiecas
uz cenām un atlaidēm no 1998. līdz 2003. gadam. Tāpat, ja
BMG
pārdotā bruto apjoma proporcija ir aprēķināta desmit lielākajiem klientiem, tā attiecas tikai uz pieciem līdz desmit lielākajiem
klientiem (atkarībā no valsts) bez jebkādiem paskaidrojumiem šajā sakarā. Tāpat jānorāda, ka tabulās norādītās atlaižu reklāmas
nolūkā amplitūdas (kas attiecas uz visiem albumiem un visiem klientiem kopumā) neatbilst tām, kas ir minētas citu pielikumu
– B.6/E.2 (kuri attiecas tikai uz desmit labākajiem klientiem 20 vislabāk pārdotajiem albumiem) tabulās. Tā kā albumu un klientu
skaits, kas ir ņemts vērā tabulās, ir daudz plašāks nekā minētajos pielikumos norādītais, tad tabulās norādītajai augstākajai
[konfidenciāli] atlaidei reklāmas nolūkā, salīdzinot ar atlaidi reklāmas nolūkā attiecīgajos pielikumos tajā pašā gadā, būtu
jābūt vienādai vai lielākai [konfidenciāli]. Katras paziņotājas dalībnieces kopējās atlaides reklāmas nolūkā, kā arī starpība
starp atlaidēm, ko piešķīrusi katra paziņotāja dalībniece, arī atšķiras no lēmumā minētajām. Lēmums, protams, attiecas uz
2003. gadā visvairāk pārdotajiem albumiem, nevis 2002. gadā pārdotajiem albumiem, bet tas tikai apstiprina, ka rezultāti var
būt atšķirīgi atkarībā no izvēlētajiem parametriem un ka ir nepieciešams, lai Komisija kontrolētu īstenotās darbības vai vismaz
pārbaudītu koncentrācijas dalībnieču iesniegto datu atbilstību.
Jāatzīst, ka tabulas nav atbilstošas tiktāl, ciktāl tajās ir norādītas vidējās atlaides reklāmas nolūkā visiem, nevis 100 vai
20 vislabāk pārdotajiem albumiem, jo tādējādi iepriekš tiek izdarīts pieņēmums attiecībā uz to, kas jāpierāda, proti, ka atlaidēm
reklāmas nolūkā ir būtiska loma arī attiecībā uz vislabāk pārdotajiem albumiem vai jaunajiem izdevumiem, kas ir dziesmu topos
(
new hit releases
), un ka nav tā, ka tās principā attiecas tikai uz tiem albumiem, kas ir saraksta apakšā, kā to apgalvo prasītāja. Komisijas
arguments, saskaņā ar kuru, ņemot vērā 100 vislabāk pārdoto albumu nozīmi kopējos ieņēmumos, kas tiek gūti no mūzikas ierakstu
pārdošanas, būtu pārsteidzoši, ka atlaižu reklāmas nolūkā vidējais līmenis, kas aprēķināts visiem pārdotajiem albumiem kopumā,
lielā mērā neatsaucas uz 100 vislabāk pārdoto albumu cenām, jo tas nozīmētu, ka vidējās atlaides reklāmas nolūkā, kas ir kopējo
vidējo vērtību dalījums, ir piemērotas visiem pārējiem albumiem, nav loģisks. Lai gan šajā sakarā lēmumā nav nekādas informācijas
un Komisija savos procesuālajos rakstos nav sniegusi precizējumus, vienīgie lietas materiālos esošie pierādījumi norāda, ka
atlaides reklāmas nolūkā faktiski ir lielas, pat ļoti lielas. Tādējādi, atbildot uz Komisijas jautājumiem, viens no lielajiem
uzņēmumiem norāda, ka “šāda veida atlaides var būt būtiska PPC daļa (piemēram, līdz [konfidenciāli])”. Tāpat Komisijas iesniegtajās
tabulās pielikumā E.2, kur ir vērtētas maksimālās atlaides reklāmas nolūkā, ir minētas atlaižu, ko paziņotājas dalībnieces
piešķīrušas desmit labākajiem klientiem, likmes, kas daudzviet ir ļoti augstas un sasniedz pat [konfidenciāli]. Turklāt Komisija
šos vērtējumus ir kvalificējusi kā piesardzīgus, jo skaitļi ir attiecināti uz gadu, lai gan atlaides reklāmas nolūkā parasti
ir ierobežotas laikā. Pat saskaņā ar Komisijas iesniegtajām tabulām atlaides reklāmas nolūkā ir procentuāli neliela daļa [konfidenciāli]
no visu pārdoto albumu vidējās pārdošanas cenas, līdz ar to tās ir piemērotas ļoti nelielam albumu skaitam. Visbeidzot, kā
iepriekš atzīts, vienīgi Komisijas iesniegtajos lielo uzņēmumu paziņojumos norādīts, ka atlaides reklāmas nolūkā tiek piemērotas
īpašos gadījumos (māksliniekiem, kas ir turnejā, dažiem sezonas rakstura krājumiem, senākiem albumiem, kurus vairs tik labi
nepērk). Šādos apstākļos nevar iepriekš pieņemt, ka visiem albumiem kopā piešķirto atlaižu reklāmas nolūkā vidējās likmes
atspoguļo atlaides reklāmas nolūkā, kas piešķirtas 100 vislabāk pārdotajiem albumiem vai
a fortiori
jaunajiem hītu izdevumiem (
hit releases
). Turklāt šajā sakarā jāatgādina, ka paziņojuma par iebildumiem 87. un 90. punktā Komisija ir norādījusi, ka uzskata, ka
jauno izdevumu cenrāži tiek izmantoti, lai koordinētu un novērotu cenu politiku, un ka Komisija nav atklājusi nevienu pierādījumu
par to, ka atlaides būtu izmantotas, lai būtiski mainītu jauno hītu izdevumu (
hit releases
) vidējās neto cenas.
Piektkārt, pat pieņemot, ka tabulas ir precīzas un atspoguļo raksturīgās pazīmes, jāatzīst, ka atlaides reklāmas nolūkā ir
tikai neliela daļa no albumu bruto pārdošanas cenas trijās no piecām lielajām valstīm
BMG
gadījumā – [konfidenciāli] % valstī B, [konfidenciāli] % valstī C un [konfidenciāli] % valstī D, un divās no piecām lielajām
valstīm
Sony
gadījumā – [konfidenciāli] % valstī C un [konfidenciāli] % valstī D. Turklāt, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, nevar uzskatīt,
ka tabulās ir parādīts, ka abu paziņotāju dalībnieču vidējās atlaides reklāmas nolūkā ir ļoti atšķirīgas lielākajā daļā valstu,
ja trijās valstīs no piecām atšķirība starp
Sony
un
BMG
piemērotajām atlaidēm reklāmas nolūkā ir mazāka par [konfidenciāli] %. Saskaņā ar lēmumu katra valsts veido tirgu un koncentrācija,
kas rada vai nostiprina dominējošu stāvokli, kā rezultātā tiek radīti nozīmīgi šķēršļi pašreizējai konkurencei attiecībā uz
vienu no tirgiem, ir jāatzīst par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Šādos apstākļos, pat pieņemot, ka atlaides reklāmas nolūkā var
uzskatīt par mazāk pārskatāmām, Komisijai, ja tā nevēlējās piemērot prasību pēc pilnīgas pārskatāmības, bija vismaz lēmumā
jāizskaidro, kādēļ, neraugoties uz to, ka atlaižu reklāmas nolūkā faktiskā ietekme uz cenām ir minimāla un ka lēmumā ir norādīti
vairāki pārskatāmības faktori, atlaides reklāmas nolūkā izslēdz pietiekamu tirgus pārskatāmību, kas nepieciešama, lai pieļautu
kolektīvu dominējošu stāvokli.
Katrā ziņā ne paskaidrojumi, kas sniegti tiesvedības laikā Pirmās instances tiesā, ne pārbaudes
a fortiori
attiecībā uz lēmuma galveno aspektu nevar aizstāt pārbaudes trūkumu lēmuma pieņemšanas brīdī un izlabot acīmredzamu kļūdu
vērtējumā, kas ir pieļauta lēmumā, pat pieņemot, ka šāda kļūda nav ietekmējusi vērtējuma rezultātu (skat. pēc analoģijas Tiesas
2004. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑353/01 P
Mattila
/Padome un Komisija,
Recueil
, I‑1073. lpp., 31. un 37. punkts).
c)     Secinājumi par pārskatāmību
No iepriekš minētiem apsvērumiem izriet, ka lēmumā izteiktie atzinumi par tirgus pārskatāmību no tiesību viedokļa nav pietiekami
pamatoti, un tajos ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā tādēļ, ka tie nav balstīti uz atbilstošu datu, kurus jāņem vērā,
pārbaudi, un ka tie nesniedz pamatojumu secinājumam, ka tirgus nav pietiekami pārskatāms, lai pieļautu kolektīvu dominējošu
stāvokli.
5.     Viendabīgums
Attiecībā uz kritēriju par preču viendabīgumu jāatgādina, ka lēmuma 157. apsvērumā Komisija secināja, ka nepastāv kolektīvs
dominējošs stāvoklis, un papildus trūkumiem pārskatāmības līmenī un pierādījumu trūkumam attiecībā uz iepriekšējiem pretpasākumiem
norādīja, ka preces ir raksturojamas kā daļēji neviendabīgas. Tomēr jānorāda, ka lēmuma 110. apsvērumā, kas veltīts preču
viendabīguma pārbaudei, Komisija ir norādījusi, pirmkārt, ka mūzikas ierakstu formāts ir viendabīgs, otrkārt, ka, neraugoties
uz satura neviendabīgumu, cenu noteikšanas un tirdzniecības noteikumi albumiem vairumtirdzniecībā šķiet diezgan standartizēti,
un, visbeidzot, ka, vienojoties par atlaidēm un likmēm sakarā ar nepārdoto preču atgriešanu, lielie uzņēmumi parasti nenodala
mūzikas žanrus un albumu veidus. Vismaz šķietamā pretrunā ar šo apgalvojumu un bez citiem paskaidrojumiem Komisija ir papildinājusi,
ka cenu noteikšana, protams, ir arī atkarīga no albuma panākumiem un attiecībā uz atlaidēm reklāmas nolūkā starp albumiem
pastāv atšķirības. No iepriekš minētā Komisija ir secinājusi, ka satura neviendabīgums un tā ietekme uz cenām, kas minēta
iepriekš, samazina pārskatāmību.
No tā izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka norādītie apstākļi attiecībā uz neviendabīgumu ir ietekmējuši tikai atlaides
reklāmas nolūkā. Kā iepriekš izklāstīts, lēmumā norādītie pierādījumi un argumenti, uz kuriem atsaucas Komisija savos rakstos,
nav pietiekami, lai pierādītu atzinumu, saskaņā ar kuru tirgū nav vajadzīgās pārskatāmības pakāpes, lai varētu pastāvēt kolektīvs
dominējošs stāvoklis. Līdz ar to atzinumi attiecībā uz preču neviendabīgumu, kas turklāt ir pretrunīgi, paši par sevi nevar
būt pamats secinājumam, saskaņā ar kuru tirgū nepastāv kolektīvs dominējošs stāvoklis.
Starp citu, jānorāda, ka apstāklis, ka preces ir neviendabīgas, vismaz to saturs, un tādējādi būtu sagaidāms, ka cenas svārstās
atkarībā no albuma, piešķir īpašu nozīmi Komisijas atzinumam, kas izteikts 76. un 77. apsvērumā attiecībā uz Apvienotās Karalistes
tirgu (un atbilstošos apsvērumos attiecībā uz pārējām valstīm), saskaņā ar kuru vislabāk pārdoto albumu cenrāžu cenas šķiet
visai pielīdzinātas, un pārdošanas neto cenas ir cieši saistītas ar bruto cenām.
6.     Pretpasākumi
Lēmuma 114.–118. apsvērumā Komisija ir pārbaudījusi, vai lielie uzņēmumi iepriekš ir īstenojuši “pretpasākumus” attiecībā
pret vienu vai otru lielo uzņēmumu, un ir secinājusi, ka nav atklāts “neviens pierādījums par to, ka iepriekš kāda lielā uzņēmuma
atteikumam pievienoties saskaņotas prakses īstenošanā kā soda mērs būtu sekojusi izslēgšana no kopēja kompilācijas projekta
ar citiem lielajiem uzņēmumiem vai atgriešanās (uz laiku) pie tādas prakses, kas tiešām ir vērsta uz konkurenci”, kā arī nav
atklājusi “pazīmes par šāda veida draudiem”.
Prasītāja apgalvo, ka šādam atzinumam trūkst pamatojuma, tajā ir acīmredzama kļūda vērtējumā un tiesību kļūda. Šajās trīs
daļās izvirzītie iebildumi pārklājas, un tajos būtībā ir apstrīdēts tas, ka Komisija ir balstījusi savu analīzi uz pierādījumu
trūkumu par iepriekšēju pretpasākumu īstenošanu, lai gan tai bija tikai jāpārbauda, vai pastāv efektīvi iebiedēšanas mehānismi.
No judikatūras (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, 62. punkts) izriet – lai kolektīvs dominējošs stāvoklis būtu dzīvotspējīgs, jābūt pietiekamiem iebiedēšanas faktoriem,
lai ilgtermiņā būtu pamudinājums ievērot kopēju rīcības virzienu, kas būtībā atkārto, ka katram dominējoša oligopola dalībniekam
jāzina, ka uz konkurenci vērsta rīcība, lai palielinātu savu tirgus daļu, izraisīs identisku rīcību no citu dalībnieku puses,
kā rezultātā attiecīgais dalībnieks negūs nekādas priekšrocības no īstenotajiem pasākumiem (šajā sakarā skat. iepriekš 246. punktā
minēto spriedumu lietā
Gencor
/Komisija, 276. punkts).
Principā pietiek ar to vien, ka efektīvi iebiedēšanas mehānismi pastāv, jo gadījumā, ja oligopola dalībnieki rīkojas atbilstoši
kopējai politikai, nav jāpiemēro sankcijas. Turklāt, kā norāda prasītāja, efektīvākais iebiedēšanas mehānisms ir tāds, kurš
nav jāizmanto.
Turklāt paziņojuma par iebildumiem 128.–132. punktā Komisija ir konstatējusi, ka izslēgšana no kopējiem kompilāciju projektiem
ir īpaši efektīvs pretpasākums, un, pretēji tam, ko Komisija apgalvo procesuālajos rakstos, tas ir apstiprināts lēmumā, lai
arī ne tik tiešā veidā. Pēc tam, kad lēmuma 115. un 116. apsvērumā Komisija bija atklājusi, cik liela ekonomiskā nozīme ir
vairāku mākslinieku vai ierakstu izdevniecību kompilācijām, kas ir aptuveni 15–20 % no kopējā mūzikas ierakstu tirgus, un
bija norādījusi, ka mākslinieku, kuri “pieder” dažādām mūzikas ierakstu izdevniecībām, klātbūtne vienā albumā ir izšķirošs
kompilācijas panākumu faktors, un lēmuma 117. apsvērumā tā norāda, ka “gadījumā, ja viens no lielajiem uzņēmumiem pastāvīgi
“izvairās”, lielās mūzikas ierakstu izdevniecības var to izslēgt no jauniem kopējiem projektiem vai tam aizliegt izmantot
savas dziesmas kompilācijās, proti, izbeigt dažus jau esošus kompilācijas projektus”. Visbeidzot, lēmuma 118. apsvērumā ir
norādīts, ka Komisija tomēr nav atklājusi nevienu pierādījumu, ka līdz šim kāda mūzikas ierakstu izdevniecība ir izslēgta
no kopēja kompilāciju projekta, kā arī nav atklājusi pazīmes par šāda veida draudiem, precizējot, ka “mūzikas ierakstu tirgū
kopumā šādi pasākumi varētu būt ticami pretpasākumi”.
Tomēr attiecībā uz atzinumu par kolektīva dominējoša stāvokļa esamību šī pamata ietvaros un nevis tā radīšanu, varētu uzskatīt,
ka nosacījums attiecībā uz pretpasākumiem ir nevis pārbaudīt pretpasākumu vienkāršu esamību, kā tas bija lietā, kurā taisīts
iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, bet noskaidrot, vai ir bijušas atkāpes no kopēja rīcības virziena, kurām neseko pretpasākumi. Lai gan lēmumā nav
norādīts, ka, lai konstatētu kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, pārbaudei jābūt atšķirīgai, un Komisija to nav arī apgalvojusi
procesuālajos rakstos, Pirmās instances tiesa vismaz pārbaudīs, vai lēmumā paustie atzinumi atbilst šādai pārbaudei.
Ir jāizpilda divi kumulatīvi nosacījumi, lai varētu uzskatīt, ka pretpasākumu neīstenošana nozīmē, ka nav izpildīts nosacījums
par pretpasākumiem, proti, jābūt pierādījumiem par izvairīšanos no kopēja rīcības virziena, bez kuras nevar pārbaudīt pretpasākumu
īstenošanu, un pierādījumiem par pretpasākumu faktisku neesamību. Jāatzīst, ka lēmumā nav sniegti nepieciešamie pierādījumi
ne par vienu no abiem šiem jautājumiem.
Pirmkārt, ne sadaļā
ad hoc
, kas ir veltīta pretpasākumiem, ne arī citur lēmumā Komisija nav konstatējusi nevienu izvairīšanās no kopējas cenu politikas
gadījumu. Iebildumu rakstā Komisija atsaucas uz diviem lēmumā norādītiem gadījumiem, kuros ir konstatētas novirzes no kopējā
rīcības virziena (Apvienotajā Karalistē 2000. un 2001. gadā, 74. apsvērums, un Vācijā lēnākas izmaiņas vienam no lielajiem
uzņēmumiem, 88. apsvērums). Tomēr no lēmuma neizriet, ka šie gadījumi ir uzskatāmi par izvairīšanos no kopējas politikas,
tie tikai parāda, ka cenu paralēlismu nevar sasniegt ikreiz.
Otrkārt, katrā ziņā jāatzīst, ka tad, kad tiesas sēdē Pirmās instances tiesa uzklausīja Komisiju jautājumā par izmeklēšanas
pasākumiem, kurus tā ir veikusi, lai izdarītu secinājumu, ka nav atklājusi pierādījumus par pretpasākumu iepriekšēju īstenošanu,
vai šādiem draudiem, Komisija nevarēja norādīt nevienu darbību, ko tā ir īstenojusi, vai pasākumu šajā sakarā. Turklāt tiktāl,
ciktāl paziņojuma par iebildumiem posmā Komisijas izmeklēšana bija saistīta ar to, lai pārbaudītu ticamu iebiedēšanas mehānismu
esamību, nevis pretpasākumu faktisku īstenošanu, un, tā kā tikai pēc uzklausīšanas Komisija mainīja savu vērtējumu attiecībā
uz koncentrāciju, grūti pateikt, kad un kā Komisija ir varējusi veikt efektīvu izmeklēšanu attiecībā uz pierādījumiem par
pretpasākumu īstenošanu. Starp citu, no lietas materiāliem izriet, ka pēc uzklausīšanas Komisija vairs nav veikusi tirgus
izpēti. Līdz ar to vienīgais pārbaudes pasākums varēja būt jautājumu nosūtīšana paziņotājām dalībniecēm, par ko Pirmās instances
tiesai nav iesniegti nekādi pierādījumi, un paziņotājas dalībnieces acīmredzot nav varējušas Komisijai iesniegt pierādījumus
par pretpasākumu īstenošanu.
Visbeidzot, jāatzīst, ka Komisijas arguments, saskaņā ar kuru “acīmredzami pierādījumi par pretpasākumiem, kurus piemērojuši
citi lielie uzņēmumi, atbildot uz “novirzēm” no parastā vidējo neto cenu vai vidējo atlaižu rēķiniem līmeņa, var būt norāde
(kaut gan acīmredzot neizšķiroša) par koordinācijas esamību, neraugoties uz grūtībām atklāt koordinācijas noteikumus un pietiekami
efektīvus mehānismus, lai kontrolētu, vai koordinācija tiek ievērota”, nav apstiprināms. Pirmkārt, šāds apgalvojums ir pretrunā
ar lēmumu, saskaņā ar kuru “ikvienu norādi par pretpasākumiem var uzskatīt kā pazīmi, ka šajos tirgos pastāv kolektīvs dominējošs
stāvoklis” (lēmuma 114. apsvērums), un “Komisija šajā lietā nav atklājusi nevienu pierādījumu, kas norādītu, ka iepriekš ir
īstenoti šādi pasākumi vai izteikti draudi, kas pierādītu kolektīva dominējoša stāvokļa esamību”. Otrkārt, Komisijas argumentā
ir norādīts, ka pārbaude, ko tā veikusi attiecībā uz nosacījumu par pretpasākumiem, ir bijusi neatbilstoša, jo pat “acīmredzami
pierādījumi par pretpasākumiem” var būt tikai norāde – “kaut gan acīmredzot neizšķiroša”.
No iepriekš minētā izriet, ka prasītājas iebildums, saskaņā ar kuru lēmumā sniegtajos vērtējumos attiecībā uz pretpasākumiem
ir tiesību kļūda un acīmredzama kļūda vērtējumā, ir pamatots.
Tā kā šie vērtējumi, kā tas tieši izriet no lēmuma 157. apsvēruma, ir galvenais pamatojums, uz kura balstīts lēmums, šis lēmums
ir jāatceļ.
7.     Secinājumi par pirmo pamatu
No iepriekš minētā izriet, ka apgalvojums, saskaņā ar kuru mūzikas ierakstu tirgi nav pietiekami pārskatāmi, lai pieļautu
kolektīvu dominējošu stāvokli, no tiesību viedokļa nav pietiekami pamatots un tajā ir acīmredzama kļūda vērtējumā tādēļ, ka
pierādījumi, uz kuriem tas ir balstīts, ir nepilnīgi un neietver atbilstošus datus, kuri Komisijai jāņem vērā, un nepamato
no tiem izdarītos secinājumus. Tā kā šis apgalvojums, kā tas izriet gan no lēmuma un it īpaši lēmuma 157. apsvēruma, gan no
mutvārdu procesa Pirmās instances tiesā, ir galvenais pamats, uz kura balstīts Komisijas secinājums lēmumā, ka nepastāv kolektīvs
dominējošs stāvoklis, tad šī iemesla dēļ vien lēmums ir atceļams.
Tāpat, tā kā analīzē attiecībā uz pretpasākumiem ir tiesību kļūda vai vismaz acīmredzama kļūda vērtējumā, un tas ir otrs galvenais
pamatojums, uz kuru balstoties, Komisija lēmumā ir secinājusi, ka nepastāv kolektīvs dominējošs stāvoklis, šāda kļūda ir pamats
lēmuma atcelšanai.
Visbeidzot, vēl jānorāda, ka neviens no argumentiem, kurus izvirzījušas personas, kas iestājušās lietā,, kā tas tieši vai
netieši izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, neatspēko šos secinājumus un vairāki no tiem pat ir pretrunā ar lēmumu.
Pirmkārt, attiecībā uz personu, kas iestājušās lietā, norādītajiem ievada apsvērumiem, jāatzīst, ka tie jau ir noraidīti vai
atzīti par neatbilstošiem. Tādējādi minētais apstāklis, ka Komisija ir veikusi ārkārtīgi vispusīgu izmeklēšanu, pats par sevi
nepierāda, ka Komisija faktiski ir savākusi, izanalizējusi un pareizi novērtējusi atbilstošu datu kopumu. Turklāt šajā sakarā
jānorāda, ka personas, kas iestājušās lietā, uzsver, ka jau kopš paziņošanas ir sniegušas ļoti uzticamus datus un paskaidrojumus
attiecībā uz mūzikas nozari Eiropā. No lietas materiāliem izriet, ka, pamatojoties uz šo informāciju un citu aptuveni piecu
mēnešu ilgas izmeklēšanas laikā iegūto informāciju par tirgu, paziņojumā par iebildumiem Komisija ir secinājusi, ka koncentrācija
ir nesaderīga, un tikai pēc tam, kad 2004. gada 14. un 15. jūnijā Komisija uzklausīja pušu un viņu ekonomistu argumentus,
tā grozīja savu vērtējumu, un divas nedēļas vēlāk nosūtīja Padomdevējai komitejai lēmuma projektu, ar ko apstiprināja koncentrāciju.
Tāpat apstāklis, ka konkurences iestādes visā pasaulē ir apstiprinājušas koncentrāciju, nav atbilstošs. Visbeidzot, arguments,
saskaņā ar kuru koncentrācija galu galā ir atbildes reakcija uz konkurenci mūzikas nozarē un it īpaši
CD
pārdošanas cenu kritumu, arī ir jānoraida. Lēmums ne tikai nav balstīts uz šķietamu koncentrācijas dažādu priekšrocību un
trūkumu līdzsvaru, bet arī personu, kas iestājušās lietā, argumenti, kuri balstīti uz pieprasījuma izmaiņām, lēmuma 55.–59. apsvērumā
ir nepārprotami noraidīti.
Otrkārt, attiecībā uz personu, kas iestājušās lietā, argumentiem, ar kuriem tās apstrīd prasītājas iebildumu pamatotību attiecībā
uz atlaidēm reklāmas nolūkā, cenu pielīdzināšanu un pārskatāmību, pietiek atzīt, ka tie pārklājas ar Komisijas izvirzītajiem
argumentiem un jau iepriekš ir noraidīti vai nav ņemti vērā, jo tie ir tieši pretrunā ar lēmumā izteiktajiem atzinumiem. Tādējādi
lēmumā neapstrīdami ir noraidīts arguments, kas balstīts uz šķietamu cenu pielīdzināšanas neesamību, un apgalvojums, ka lielai
daļai no 100 vislabāk pārdotajiem albumiem ir piemērotas cenas, kuras nav norādītas lēmumā. Tāpat neatbilstošs ir apgalvojums,
saskaņā ar kuru lēmumā ir samazināta pierādījumu par pietiekamas pārskatāmības neesamību nozīme. Būtībā Pirmās instances tiesai
nav jālemj par koncentrācijas saderību, bet tikai jāpārbauda lēmumā izteikto atzinumu likumība. Turklāt atkārtoti jāatzīst,
ka personu, kas iestājušās lietā, apgalvojumi šajā sakarā, saskaņā ar kuriem PPC nav ne zināmas, ne pieejamas, un ka parastās
atlaides nav pietiekami pārskatāmas, ir tiešā pretrunā ar lēmumā paustajiem atzinumiem.
Treškārt, attiecībā uz argumentiem par jautājumiem, kuri nav minēti lēmumā, pietiek atzīt, ka tie ir pilnīgi neatbilstoši,
un Pirmās instances tiesas īstenotā kontrole attiecas tikai uz atbilstības pārbaudi.
Pirmās instances tiesa uzskata par nepieciešamu pakārtoti pārbaudīt otro pamatu.
III –
Par otro pamatu, kas attiecas uz kolektīva dominējoša stāvokļa rašanos mūzikas ierakstu tirgos
A –
Prasītājas argumenti
Prasītāja norāda, ka jautājumu, vai koncentrācija radītu kolektīvu dominējošu stāvokli, Komisija ir izskatījusi mazāk kā uz
vienas lapas. Apgalvojot, ka tirgus dalībnieku skaita samazināšanās dažos oligopola tirgos varētu radīt atlikušo uzņēmumu
kolektīvu dominējošu stāvokli un ka tas galvenokārt ir atkarīgs no tirgus pazīmēm, Komisija tomēr šīs izšķirošās pazīmes nav
nosaukusi un ir atgriezusies pie analīzes, kas veikta attiecībā uz kolektīva dominējoša stāvokļa esamību pirms koncentrācijas,
un lēmuma 157. apsvērumā ir secinājusi, ka nav atklājusi “pietiekamus pierādījumus par to, ka mūzikas ierakstu izdevniecību
skaita samazināšanās no piecām uz četrām ir pietiekami būtiska, lai, iespējams, radītu kolektīvu dominējošu stāvokli”, it
īpaši pārskatāmības un pretpasākumu kontekstā.
1.     Par tiesību kļūdu
Pārbaudot kolektīvu dominējošu stāvokli, Komisija ir pieļāvusi četras tiesību kļūdas.
a)     Prognožu analīzes neesamība
Komisija, piemērojot regulējumu attiecībā uz kolektīvu dominējošu stāvokli, ir pieļāvusi tiesību kļūdu tādēļ, ka nav veikusi
prognožu analīzi, lai noskaidrotu, vai koncentrācijas dēļ rastos kolektīvs dominējošs stāvoklis. Pārbaude, lai noskaidrotu,
vai koncentrācija rada vai nerada šādu stāvokli, būtiski atšķiras no pārbaudes, lai noteiktu tā pašreizēju esamību, jo pēdējai
jāveic
ex post
analīze, kamēr pirmajai
ex ante
analīze attiecībā uz tirgū esošo konkurenci pirms koncentrācijas.
No iepriekš 45. punktā minētā sprieduma lietā
Airtours
/Komisija izriet, ka, veicot prognožu analīzi, jāņem vērā ne tikai situācija, kāda tā ir attiecībā uz kolektīvu dominējošu
stāvokli, brīdī, kad notiek darījums, bet tā jāvērtē dinamiski, it īpaši ņemot vērā “iekšējo līdzsvaru, stabilitāti un to,
vai paralēla pret konkurenci vērsta rīcība, kas var rasties darījuma rezultātā, var saglabāties ilgtermiņā”. No lēmuma 157. apsvēruma
izriet, ka tā vietā, lai atsevišķi veiktu prasīto prognožu analīzi, Komisija savus atzinumus ir pamatojusi ar tiem pašiem
–
ex post –
pierādījumiem, kurus tā ir izmantojusi, lai noliegtu kolektīva dominējoša stāvokļa esamību pirms koncentrācijas.
Tomēr
ex post
analīze nav pārliecinoša. Komisija, protams, ir minējusi, ka “mūzikas ierakstu tirgiem piemīt dažas pazīmes, kas ir labvēlīgas
kolektīva dominējoša stāvokļa pastāvēšanai” (lēmuma 157. apsvērums), bet tad ir tikai norādījusi, ka nav atklājusi pietiekamus
pierādījumus, ka kolektīvs dominējošs stāvoklis jau pastāv, kā rezultātā būtu ļoti uzmanīgi jāanalizē visi faktori, kuriem
mainoties, pieaug klusējot noslēgtas aizliegtas vienošanās iespējamība. Vienīgais Komisijas pārbaudītais pierādījums ir ziņojums
par to, kas ir noticis iepriekš, ar ko Komisija netieši atzīst, ka nav veikusi prognožu analīzi.
b)     Pārskatāmība
Prasītāja apgalvo, ka Komisija, pārbaudot, vai rastos kolektīvs dominējošs stāvoklis, ir pieļāvusi tiesību kļūdu tādu pašu
iemeslu dēļ – kā pirmajā pamatā – tādēļ, ka ir piemērojusi prasību pēc pilnīgas tirgus pārskatāmības, lai gan saskaņā ar iepriekš
45. punktā minēto spriedumu lietā
Airtours
/Komisija, ir jāpārbauda, vai tirgus ir pietiekami pārskatāms, lai pieļautu rīcības koordināciju.
c)     Iebiedēšanas līdzekļi
Prasītāja pārmet Komisijai, ka, lai pārbaudītu iebiedēšanas līdzekļu esamību, tā nevis ir veikusi prognožu analīzi, bet balstījusies
uz secinājumiem, kurus tā kļūdaini ir izdarījusi, pamatojoties uz pierādījumu par iepriekšējiem pretpasākumiem neesamību kontekstā
ar iepriekšēja kolektīva dominējoša stāvokļa nostiprināšanu, lai noraidītu visus argumentus, saskaņā ar kuriem lielo uzņēmumu
skaita samazināšanās no pieciem uz četriem atvieglo pretpasākumu īstenošanu tirgū.
Prognožu analīzes ietvaros, kas Komisijai bija jāveic, atzinums, ka ir pasākumi, kas, iespējams, var būt ticami pretpasākumi
no lielo uzņēmumu puses (lēmuma 118. apsvērums), ir uzskatāmi par pietiekamu pierādījumu, it īpaši, ja lielo izdevniecību
skaits samazinās līdz četrām.
d)     Līdzsvars
Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu ar to, ka vispār nav pārbaudījusi trešo nosacījumu, kas ir izvirzīts
iepriekš 45. punktā minētajā spriedumā lietā
Airtours
/Komisija, lai pārbaudītu kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, proti, klientu vai konkurentu iespējas ar savu rīcību apšaubīt
lielo uzņēmumu īstenotās kopējās politikas rezultātu.
2.     Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Prasītāja norāda, ka prognožu analīze, kas Komisijai jāveic, lai pārbaudītu kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās risku, ietver
vispusīgu atbilstošu apstākļu pārbaudi attiecībā uz koncentrācijas ietekmi uz tirgu. Pirmkārt, paziņojumā par iebildumiem
Komisija nav pat izskatījusi kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās iespējamību un, otrkārt, analīze, kuru Komisija ir veikusi
lēmumā, nav ne prognožu analīze, ne vispusīga analīze. Tā kā nav pierādīts, ka pastāv kolektīvs dominējošs stāvoklis, Komisija
ir secinājusi, ka nav pietiekamu pierādījumu par to, ka dominējošs stāvoklis radīsies nākotnē.
Prasītāja apgalvo – ja Komisija būtu veikusi prasīto prognožu analīzi, tai būtu jāpievēršas šādiem jautājumiem:
–        cik lielā mērā lielo uzņēmumu skaita samazināšana nozīmētu, ka:
–        samazinoties tirgus dalībnieku skaitam no pieciem uz četriem, lielie uzņēmumi kļūtu viens no otra savstarpēji atkarīgāki;
–        tirgus, kas pirms koncentrācijas pēc visiem pieņemtajiem standartiem jau ir koncentrēts, pēc koncentrācijas kļūtu ievērojami
koncentrētāks;
–        daudz vieglāk būtu kontrolēt un ilgtermiņā uzturēt koordināciju starp lielajiem uzņēmumiem, un tāpat cenu pārskatāmība būtu
vēl izteiktāka simetrijas dēļ, kas atvieglo kontroli, tai skaitā ļoti nozīmīgajā
top
dziesmu tirgū;
–        kļūtu vieglāk atrast vienojošās lietas un saglabāt kopēju izpratni par lielo uzņēmumu kopējām interesēm, jo to skaits ir samazinājies;
–        līdzsvaru starp ilgtermiņa ieguvumiem, iesaistoties aizliegtā vienošanās, un īstermiņa ieguvumiem, pārdodot par zemākām cenām
nekā konkurenti, aizvietotu mazāks sabiedrību skaits tirgū;
–        cik lielā mērā tirgū pieaugtu simetrija tādēļ, ka
Sony BMG
lieluma un tirgus daļu ziņā ir līdzīgs
Universal
un ir tūlīt aiz pārējiem diviem lielajiem uzņēmumiem
EMI
un
Time Warner
, kuru tirgus daļas arī ir simetriskas. Tas ir būtisks jautājums tāpēc, ka uzņēmumu lieluma un tirgus daļu simetrija atvieglo
klusējot noslēgtas aizliegtās vienošanās saglabāšanu.
Sony BMG
un
Universal
kopā veidotu 50 % pasaules mūzikas ierakstu tirgus, un šī daļa būtu aptuveni 60–70 % no ļoti nozīmīgā
top
dziesmu tirgus, kura nozīmību Komisija nav izskatījusi. Šis tirgus segments ir būtisks kā pašreizējai konkurencei, tā ilgtermiņā
kā varas rādītājs tirgū tāpēc, ka jaunie izdevumi kļūst par cenrāžu vienībām;
–        cik lielā mērā palielinātos simetrija un samazinātos konkurence, ja divu uzņēmumu, kuriem pēdējos gados ir bijuši atšķirīgi
rezultāti, vietā vairs būtu viens uzņēmums;
–        cik lielā mērā pieejamie iebiedēšanas līdzekļi kļūtu efektīvāki;
–        cik lielā mērā neatkarīgie uzņēmumi kļūtu vēl atkarīgāki no lielajiem uzņēmumiem, it īpaši tāpēc, ka neatkarīgajiem uzņēmumiem
pieejamais neiztrūkstošo tirdzniecības partneru skaits samazinātos par 20 %;
–        cik lielā mērā samazinātos konkurētspējas līdzsvars attiecībā pret lielajiem uzņēmumiem.
Komisija nav vispusīgi izskatījusi nevienu no šiem jautājumiem, kā rezultātā Komisijas atzinums, ka nerodas kolektīvs dominējošs
stāvoklis (apstrīdētā lēmuma 158. apsvērums), nekādi nav argumentēts vai ir pamatots ar acīmredzami nepiemērotiem argumentiem.
3.     Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Prognožu analīzes neesamība ir arī kļūda vērtējumā. Komisija nevar balstīties uz iepriekšējiem pierādījumiem par iepriekš
pastāvošu kolektīvu dominējošu stāvokli, vispusīgi nepārbaudot, kādu ietekmi atstās izmaiņas, kas izriet no koncentrācijas.
Turklāt šie iespējamie pierādījumi paši par sevi pirmajā pamatā izklāstīto iemeslu dēļ ir kļūdaini.
Prasītāja norāda, ka, lai arī Komisija īsumā norāda, ka pārskatāmība var pieaugt, tā tomēr nesniedz vispusīgas norādes par
līmeni, kādu tā var sasniegt un kādu iespaidu tas atstās, un tikai norāda, ka nav pietiekamu pierādījumu. Turklāt Komisijai
bija jāpārbauda, ciktāl tirgus dalībnieku skaita samazināšanās atvieglo klusējot noslēgtas aizliegtās vienošanās un padara
tās pievilcīgākas tāpēc, ka ienākumi tiks dalīti ar mazāku skaitu. Komisija nenorāda ne to, kādi pierādījumi ir savākti, ne
to, kādēļ tie ir nepietiekami, ne to, kādi pierādījumi būtu nepieciešami.
Attiecībā uz pretpasākumiem analīze ir balstīta uz iepriekšējiem pierādījumiem, kuri attiecas uz laika posmu, par kuru Komisija
apgalvo, ka kolektīvs dominējošs stāvoklis nav pastāvējis. Komisija nav izskatījusi jautājumu par iespējamiem pretpasākumiem
pēc koncentrācijas.
Prasītāja atgādina, ka Komisija bija gatava atzīt kolektīva dominējoša stāvokļa esamību pirms koncentrācijas, bet kļūdaini
novērtēja pierādījumus kā nepietiekamus. Tāds pats secinājums attiecībā uz tirgu, kura pārskatāmība pēc koncentrācijas pieaugs,
nozīmē acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Visbeidzot, prasītāja norāda, ka Komisijas secinājums īpaši izbrīna, ņemot vērā, ka pirms četriem gadiem Komisija konstatēja,
ka
EMI/Time Warner
apvienošanās radītu kolektīvu dominējošu stāvokli mūzikas ierakstu tirgū (57. punkts attiecīgās lietas paziņojumos par iebildumiem,
pievienoti pielikumā A.13).
B –
Komisijas argumenti
1.     Par tiesību kļūdu
a)     Prognožu analīzes neesamība
Komisija apgalvo, ka prasītājas iebildumi, saskaņā ar kuriem tā nav veikusi prognožu analīzi un ir balstījusies uz tiem pašiem
ex post
pierādījumiem, uz kuriem balstījusies, izskatot iespējamu iepriekšēja kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, lai gan kritēriji
būtiski atšķiras, nav pamatoti. Ievadā Komisija principā norāda divus apsvērumus.
Pirmkārt, lēmumiem par koncentrācijas kontroli nemainīgi ir jābūt balstītiem uz prognožu analīzi, jo lēmumi jautājumā, vai
koncentrācija ir vai nav saderīga ar kopējo tirgu, ir atkarīgi no izmaiņām, kas tirgū var rasties vēl neīstenotā darījuma
rezultātā (iepriekš 245. punktā minētais spriedums lietā
Kali & Salz
, 109.–111. punkts). Līdz ar to jebkurā gadījumā prognožu analīze jābalsta uz skaidri saskatāmiem konkurences nosacījumiem
pirms koncentrācijas darījuma. Jau savākti un novērtēti pierādījumi attiecībā uz pašreizējo tirgus situāciju (kurus grūti
nosaukt par pierādījumiem
ex post
) ir atbilstoši kā analīzes sākumpunkts.
Otrkārt, vērtējumā par iespējamu pašreizēja kolektīva dominējoša stāvokļa esamību jāņem vērā tie paši četri nosacījumi, kā
novērtējot iespējamu šāda dominējoša stāvokļa rašanos: norādes par klusējot izteiktu koordināciju, pietiekama pārskatāmība,
pretpasākumu iespējamība, konkurentu un klientu līdzsvars (Pirmās instances tiesas 2005. gada 26. janvāra spriedums lietā T‑193/02
Piau
/Komisija, Krājums, II‑209. lpp., 111. punkts). Ja, kā šajā gadījumā, uz vienu vai vairākiem jautājumiem attiecībā uz šī brīža
situāciju ir jau dota noliedzoša atbilde, tad prognožu analīzē noteikti jānosaka, vai koncentrācija varētu un kā varētu sniegt
apstiprinošu atbildi paredzamā nākotnē.
Tā kā secinājums, saskaņā ar kuru nav pietiekamu pierādījumu par kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, galvenokārt ir balstīts
uz apstākli, ka nav izpildījies nosacījums par pietiekamu pārskatāmību, Komisija principā ir iedziļinājusies jautājumā, kā
koncentrācija ietekmēs šo rādītāju. Ja koncentrācija automātiski radītu divpusēju attiecību samazināšanos no desmit uz sešām,
kas principā atvieglo novērošanu, šāds galvenokārt aritmētisks apsvērums tomēr nav izšķirošs tāda svarīga iemesla dēļ, ka
šķērslis pārskatāmībai ir nevis lielo uzņēmumu, kuri jānovēro, skaits, bet katras lielās mūzikas ierakstu izdevniecības atsevišķu
lēmumu sarežģītība, ar kuriem tiek noteiktas neto cenas atsevišķiem albumiem ar neviendabīgu saturu un mainīgiem panākumiem
un atsevišķiem klientiem atkarībā no PPC kombinācijas, parastām atlaidēm un atlaidēm reklāmas nolūkā. Runājot par atlaidēm
rēķiniem, to kā reti pieejamu informāciju (un galvenokārt attiecībā uz parastajām atlaidēm) jebkurā gadījumā drīzāk var iegūt
no klientiem nekā no citiem lielajiem uzņēmumiem, un koncentrācijas darījums nemainīs paliekošo lielo uzņēmumu attiecības
ar klientiem, kurus darījums neskar. Tieši tādēļ Komisija prognožu veidā ir secinājusi, ka nav pietiekamu pierādījumu, kas
apliecinātu, ka tirgus struktūras izmaiņas, kas izriet no koncentrācijas, sekmētu pārskatāmību tādā mērā, lai sasniegtu tādu
pārskatāmības līmeni, kas nepieciešams, lai rastos kolektīvs dominējošs stāvoklis (lēmuma 157. apsvēruma beigu daļa).
Komisija apgalvo, ka šie elementi ir pietiekama kolektīva dominējoša stāvokļa kumulatīvo nosacījumu analīze.
b)     Pārskatāmība
Prasītājas arguments, kurā ir tikai atkārtots tas, uz ko tā atsaucas pirmajā pamatā, arī šajā kontekstā ir nepamatots.
c)     Iebiedēšanas līdzekļi un līdzsvars
Lēmuma 157. apsvērumā uzskatot, ka nav pietiekamu pierādījumu, ka darījums atvieglotu pretpasākumu īstenošanu, Komisija nav
pieņēmusi galīgu nostāju šajā jautājumā, lai pamatotu vērtējumu. Tā kā Komisija ir secinājusi, ka tās rīcībā nav pietiekamu
pierādījumu, lai pierādītu, ka cenu noteikšana ir pietiekami pārskatāma, lai pieļautu efektīvu novērošanu, tai vairs nav bijis
jāpārbauda ne jautājums par pretpasākumiem, ne jautājums par pretreakcijas spējām drīzāk sadaļā par [kolektīva dominējoša
stāvokļa] “radīšanu”, nevis “nostiprināšanu”.
2.     Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Komisija apgalvo, ka lielākā daļa prasītājas izteikto pārmetumu nekādi nav saistīti ar pamatojuma trūkumu. Tas, ka Komisija
it kā nav ņēmusi vērā vairākus apstākļus, attiektos uz vērtējuma likumību, nevis pamatotību. Komisija precizē, ka, ja tā nav
izdarījusi secinājumus attiecībā uz dažiem jautājumiem, tad nav arī norādījusi šādu neesošu secinājumu pamatojumu.
Tas ir nepieņemami, ka šī procesa pēdējā stadijā prasītāja prasības pamatojumu, kas ir formāla rakstura (pamatojuma trūkums),
cenšas pārvērst pamatojumā pēc būtības (tiesību kļūda vai acīmredzama kļūda vērtējumā), un, piemērojot EKL 253. pantu, šo
argumentu acīmredzams atbilstības trūkums ir pietiekams pamats noraidīt šādu pamatu lēmuma atcelšanai.
Līdz ar to Komisija tikai pakārtoti īsumā izskata šos argumentus.
Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru analīzei ir jābūt vispusīgai, Komisija atsaucas uz iepriekšējā pamatā
izvirzītajiem apsvērumiem.
Apstāklim, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija nav pievērsusi uzmanību tam, ka varētu rasties dominējošs stāvoklis, nav
nekāda sakara ar lēmumā izklāstītā pamatojuma pietiekamību. Runājot par šķietamu Komisijas pieņēmumu, saskaņā ar kuru tai
nav bijis pietiekamu pierādījumu, lai izdarītu secinājumu par šī brīža kolektīva dominējoša stāvokļa neesamību, Komisija atsaucas
uz prognožu analīzei veltīto iztirzājumu.
Koncentrācijas līmeņa paaugstināšanās mūzikas ierakstu tirgos un tirgus daļu simetrijas pakāpes pieaugums, kā arī, iespējams,
savstarpējās atkarības līmeņa celšanās būtiski nesamazina tos šķēršļus koordinācijai, kuri ir uzskaitīti, analizējot iespējamu
šī brīža kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, proti, vispārēja procesa, kā tiek noteiktas konkrētu albumu cenas atsevišķiem
klientiem laikā (PPC plus parastā atlaide plus atlaide reklāmas nolūkā), sarežģītību un pierādījumu trūkumu par pietiekamu
minētā procesa pārskatāmību.
Lai gan lielāka tirgus koncentrācija vispār var izmainīt pamudinājumu ievērot kopēju rīcības virzienu, šajā gadījumā tā nav
jūtami ietekmējusi galveno iebiedēšanas elementu, jo oligopola situācijā uzņēmumi nespēj noteikt un attiecīgi sodīt un iebiedēt
tos, kas izvairās. Tā kā nav pietiekamas pārskatāmības, lielie uzņēmumi nevar būt pietiekami pārliecināti, ka kāds no tiem
necentīsies vienlaikus izmantot klusējot izteiktas koordinācijas ilgtermiņa priekšrocības un īstermiņa priekšrocības, piemērojot
zemākas cenas nekā konkurentiem, un šāda nenoteiktība padara klusējot noslēgtu vienošanos nestabilu, un to nav iespējams uzturēt.
Prasītājas apsvērumi par simetriju tāpat jānoraida tā iemesla dēļ, ka nav acīmredzamas saiknes starp simetriju un pārskatāmību.
Visbeidzot, pārējie prasītājas argumenti galvenokārt attiecas uz otro un trešo ilgstoša kolektīva dominējoša stāvokļa kumulatīvo
nosacījumu. Komisija nav paudusi nostāju par šiem nosacījumiem tādēļ, ka ir atzinusi, ka nav pietiekamu pierādījumu par to,
ka ir izpildījies pirmais nosacījums.
3.     Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Prasītājas apgalvojumi attiecībā uz prognožu vērtējuma neesamību jānoraida ar tādu pašu pamatojumu, kāds izklāstīts sadaļā
par tiesību kļūdu.
Prasītājas argumenti, kas balstīti uz pamudinājumiem, kuri uzņēmumus oligopola situācijā rosina īstenot kopēju rīcības virzienu,
atkārtoti jānoraida, pamatojot ar to, ka tajos ir ignorēta pietiekamas pārskatāmības neesamība.
Prasītājas pieņēmumā, saskaņā ar kuru tādēļ, ka līdz ar lielo uzņēmumu skaita samazināšanos vispārēji pieaug klusējot izteiktas
koordinācijas iespējamība, Komisijai ir bijis jāsecina, ka kolektīvs dominējošs stāvoklis var rasties, ja vien koncentrācijai
nepiemīt citas raksturīgas pazīmes, kas klusējot izteiktu koordināciju padara mazāk iespējamu, pilnīgi nav ņemtas vērā atšķirības
starp dažādiem ilgstoša kolektīva dominējoša stāvokļa nosacījumiem. Tas, ka attiecīgajos tirgos palielinās koncentrācijas
pakāpe, attiecīgi nesamazina prasības par pierādījumiem attiecībā uz atsevišķu nosacījumu – pietiekamu pārskatāmību, ja nav
pierādīts, ka šāda paaugstināta koncentrācija ievērojami groza vērtējumu, kas izdarīts attiecībā uz pārskatāmības nosacījumu.
Visbeidzot, Komisija atgādina, ka par lēmuma likumību nespriež pēc pagaidu secinājumiem, kas ir abos paziņojumos par iebildumiem,
no kuriem viens ir izdots pirms četriem gadiem citā lietā.
C –
Personu, kas iestājušās lietā, argumenti
Personas, kas iestājušās lietā, norāda, ka lēmums, uzsākot izmeklēšanas II posmu, parāda, ka Komisija jau no sākuma ir izskatījusi
kā kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās, tā arī nostiprināšanās iespēju. Komisija pamatoti ir koncentrējusies uz būtiskām
tirgus raksturīgajām pazīmēm un it īpaši jautājumu, vai cenas ir pietiekami pārskatāmas, lai pieļautu klusējot izteiktu koordināciju
(iepriekš 246. punktā minētais spriedums lietā
Gencor
/Komisija, 227. punkts). Tā kā tirgus raksturīgās pazīmes attiecībā uz cenām neapstiprina secinājumu, ka iepriekš ir pastāvējusi
slepena noruna, Komisija ir pareizi secinājusi, ka lielo uzņēmumu skaita samazināšanās no pieciem uz četriem ir nepietiekama,
lai pārvarētu faktiskos šķēršļus, kas izslēdz klusējot noslēgtu vienošanos (iepriekš 45. punktā minētais spriedumu lietā
Airtours
/Komisija, 75. un 76. punkts).
Tirgus raksturīgās pazīmes ir nesaderīgas ar klusējot izteiktu koordināciju kā cenu, tā arī citu faktoru (jaunu izdevumu skaita,
oriģinalitātes, kreativitātes, kulturālās daudzveidības, māksliniekiem raksturīgo iezīmju) dēļ. Personas, kas iestājušās lietā,
norāda, ka mūzikas ieraksti ir neviendabīga prece, ka lielie uzņēmumi ir ļoti ieinteresēti palielināt “hītu” pārdoto apjomu,
ka lēmumi attiecībā uz cenām un atlaidēm tiek pieņemti atkarībā no katra izdotā albuma gan brīdī, kad tas tiek laists tirgū,
gan tā dzīves laikā atkarībā no katra konkrētā mazumtirgotāja, un ka mūzikas ierakstu izdevniecības īsteno savu diskrecionāro
varu attiecībā uz izdevumu PPC un PPC laikā, atspoguļojot tirgzinības speciālistu subjektīvos spriedumus, ka visas sabiedrības
piešķir dažādas atlaides un kompensācijas, kuras nezina to konkurenti un kuras svārstās laikā atkarībā no albuma un mazumtirgotāja,
un, visbeidzot, tā kā atlaides ir neparedzamas un neredzamas, novērojot PPC, nevar izdarīt pārliecinošus secinājumus par neto
cenām, kā rezultātā PPC koordinācija, pat ja tāda būtu, neietekmē faktiskās cenas (skat. arī pielikumu C.4, 6. lpp.).
D –
Pirmās instances tiesas vērtējums
Prasītāja būtībā apgalvo, ka apgalvojums, saskaņā ar kuru koncentrācija neizraisa kolektīva dominējoša stāvokļa rašanos mūzikas
ierakstu tirgū, nav pietiekami pamatots un tajā ir acīmredzama kļūda vērtējumā un tiesību kļūda.
Jāatgādina, ka Komisijai, kad tā izskata kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās risku, “jānovērtē, vai saskaņā ar attiecīgā
tirgus prognožu analīzi koncentrācijas darījums, kuru tā izskata, var radīt situāciju, kurā uzņēmumi – koncentrācijas dalībnieki
– un viens vai vairāki uzņēmumi – trešās personas – kuri var kopā īstenot kopēju rīcības virzienu, it īpaši pateicoties starp
tiem esošiem korelācijas faktoriem, un lielā mērā var rīkoties neatkarīgi no citiem konkurentiem, saviem klientiem un visbeidzot
patērētājiem, var radīt nozīmīgus šķēršļus pašreizējai konkurencei attiecīgajā tirgū” (iepriekš 245. punktā minētais spriedums
lietā
Kali & Salz
, 221. punkts, iepriekš 246. punktā minētais spriedums lietā
Gencor
/Komisija, 163. punkts, un iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, 59. punkts). Prognožu analīze, kas Komisijai ir jāveic koncentrācijas pārbaudes ietvaros, attiecībā uz kolektīvu
dominējošu stāvokli “prasa nopietnu pārbaudi, it īpaši attiecībā uz tiem apstākļiem, kas katrā konkrētajā gadījumā izrādās
atbilstoši, lai novērtētu koncentrācijas darījuma ietekmi uz konkurenci attiecīgajā tirgū” (iepriekš 245. punktā minētais
spriedums lietā
Kali & Salz
, 222. punkts, un iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Airtours
/Komisija, 63. punkts).
Vēl jo vairāk tādēļ, ka “analīze neattiecas uz pagātnes notikumu vērtējumu, par kuriem bieži ir pieejami vairāki pierādījumu
elementi, tādējādi sniedzot iespēju izprast cēloņsakarības vai šī brīža notikumus, bet drīzāk, lai paredzētu notikumus, kas
vairāk vai mazāk ticami varētu izcelties nākotnē, ja netiek pieņemts lēmums, ar ko aizliedz vai precizē plānotas koncentrācijas
nosacījumus” (iepriekš 232. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Tetra Laval
, 42. punkts). “Šādai analīzei ir jāparedz dažādas cēloņsakarības, lai apstiprinātu tās, kuru iespējamība ir vislielākā” (iepriekš
232. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Tetra Laval
, 43. punkts).
Ievērojot tieši šos apsvērumus, jāpārbauda, vai Komisija ir pareizi izsvērusi kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās risku.
Ievadā jānorāda, ka šajā sakarā lēmumā izdarītā pārbaude ir ārkārtīgi īsa.
Komisija 156. apsvērumā norāda, ka “jautājums, vai šajā gadījumā koncentrācijas darījuma rezultātā rodas kolektīvs dominējošs
stāvoklis, galvenokārt ir atkarīgs no tirgus raksturīgajām pazīmēm”.
Šajā sakarā Komisijas veiktā analīze ir turpmāk norādītie apsvērumi, kuri ietverti 157. apsvērumā un kuri ir izteikti šādi:
“Kā to parāda analīze par kolektīva dominējoša stāvokļa nostiprināšanu, no paralēlisma līmeņa, kas ir novērojams vidējo cenu
jomā, nevar secināt, ka lielās mūzikas ierakstu izdevniecības šobrīd ieņem kolektīvu dominējošu stāvokli mūzikas ierakstu
tirgos. Lielo mūzikas ierakstu izdevniecību skaita samazināšanās no piecām uz četrām palielina pārskatāmību tāpēc, ka divpusēju
uz konkurenci vērstu attiecību skaits samazinās no 10 uz 6. Principā attiecīgā tirgus kontrole būtu atvieglota. Kā norādīts
sadaļā par kolektīva dominējoša stāvokļa pastiprināšanos, mūzikas ierakstu tirgiem ir raksturīgas dažas pazīmes, kas ļauj
domāt, ka pastāv kolektīvam dominējošam stāvoklim labvēlīgi apstākļi. Komisija nav atklājusi pietiekamus pierādījumus par
to, ka pieci lielie uzņēmumi iepriekš ir ieguvuši kolektīvu dominējošu stāvokli; it īpaši tas ir tādēļ, ka nav konstatēta
faktiska pārskatāmība preču daļēja neviendabīguma dēļ, un nav pierādījumu, kas apstiprinātu iepriekšēju pretpasākumu īstenošanu.
Runājot par lielo mūzikas ierakstu izdevniecību kolektīva dominējoša stāvokļa rašanos mūzikas ierakstu tirgū, Komisija, ņemot
vērā, ka starp atlikušajiem četriem tirgus dalībniekiem koordinācija būtu vieglāk īstenojama, nav atklājusi pietiekamus pierādījumus
par to, ka mūzikas ierakstu izdevniecību skaita samazināšanās no piecām uz četrām ir pietiekami būtiska, lai, iespējams, radītu
kolektīvu dominējošu stāvokli. Komisija nav atklājusi pietiekamus pierādījumus tieši par to, ka pāreja no piecām uz četrām
mūzikas ierakstu izdevniecībām atvieglos pārskatāmību un pretpasākumu īstenošanu tādā mērā, ka sagaidāma atlikušo četru mūzikas
ierakstu izdevniecību kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās.”
Jāatzīst, ka šos dažus virspusējos, pat formālos apsvērumus nevar uzskatīt par apmierinošu prognožu analīzi un rūpīgu pārbaudi
attiecībā uz tiem apstākļiem, kas katrā konkrētajā gadījumā ir atbilstoši, lai novērtētu koncentrācijas darījuma ietekmi uz
konkurenci attiecīgajā tirgū, ko Komisijai ir pienākums veikt, un it īpaši, kad, kā šajā gadījumā, koncentrācija rada nopietnus
sarežģījumus. Neatkarīgi no Pirmās instances tiesas vērtējuma par pirmo pamatu, faktiski gan no apstākļa, ka Komisijai, lai
secinātu, ka pirms koncentrācijas nepastāv kolektīvs dominējošs stāvoklis, lēmumā bija jāveic plašs iztirzājums, gan no tā,
ka pēc piecu mēnešu izmeklēšanas paziņojumā par iebildumiem tā ir secinājusi, ka pastāv šāds iepriekšējs stāvoklis, izriet,
ka nopietni iebildumi, kuri ir vispusīgi jāpārbauda,
a fortiori
izvirza jautājumu par kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās risku pēc divu no pieciem lielajiem uzņēmumiem apvienošanās. No
tā vien, ka šāda pārbaude nav veikta, izriet, ka otrais pamats ir pamatots.
Pakārtoti, Pirmās instances tiesa pārbaudīs, vai turklāt atzinumos attiecībā uz pārskatāmību un pretpasākumiem nav tiesību
kļūda vai kļūda vērtējumā.
No lēmuma 157. apsvēruma un it īpaši tā pēdējā teikuma izriet, ka Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru koncentrācija nav
pietiekami būtiska, lai, iespējams, radītu kolektīvu dominējošu stāvokli, ir nepārprotami balstīts uz apstākļiem, kuri attiecas
uz tirgus pārskatāmību un pretpasākumiem.
Attiecībā uz pārskatāmību vispirms jāatgādina, ka pirmā pamata ietvaros tika konstatēts, ka Komisijas atzinums, saskaņā ar
kuru atlaides reklāmas nolūkā samazina pārskatāmību tik lielā mērā, ka kolektīvs dominējošs stāvoklis nevar pastāvēt, nav
pietiekami pamatots un tajā ir acīmredzama kļūda vērtējumā.
Turklāt attiecībā uz kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās riska novērtēšanu Komisija nevar balstīties tikai uz pašreizējo
situāciju, tai ir jāveic prognožu analīze un jāņem vērā izmaiņas, kas izriet no attiecīgā koncentrācijas darījuma. Turklāt
šajā sakarā lēmuma 157. apsvērumā, lai arī īsumā, ir minēts, ka atlikušo četru tirgus dalībnieku koordinācija kopumā kļūs
vieglāka. Tomēr nekur lēmumā nav izskatīts jautājums, vai koncentrācija tieši tādēļ, ka samazinās novērojamo albumu skaits,
nepadara tirgu pietiekami pārskatāmu, lai pieļautu kolektīva dominējoša stāvokļa attīstību. Turklāt šajā sakarā jāatgādina,
ka paziņojumā par iebildumiem Komisija ir konstatējusi:
“Paredzētā koncentrācija atvieglotu cenu koordinācijas novērošanu tāpēc, ka ikvienam lielajam uzņēmumam būtu jāņem vērā tikai
pārējo trīs lielo uzņēmumu rīcība cenu jomā. Līdz ar to lielākā daļa vislabāk pārdoto albumu PPC būtu vēl vairāk koncentrētas
šaurā cenu amplitūdā. Tāpat pieaugtu atlaižu pārskatāmība tāpēc, ka lielajiem uzņēmumiem, apmeklējot veikalus un sazinoties
ar mazumtirgotājiem, būtu jānovēro tikai pārējie trīs lielie uzņēmumi.”
No tā izriet, ka apsvērumi attiecībā uz pārskatāmību nepierāda analīzi, saskaņā ar kuru nepastāv risks, ka koncentrācija radītu
kolektīvu dominējošu stāvokli.
Attiecībā uz pretpasākumiem vispirms jāatzīst, ka Komisijas apgalvojums iebildumu rakstā, ka tā nav paudusi nostāju par dažādu
iespējamo pretpasākumu pietiekamību un ka tās vērtējums neskar šo aspektu, kā tas izriet arī no lēmuma 157. apsvēruma, nav
saderīgs ar lēmumu.
Tāpat Komisijas un personu, kas iestājušās lietā, arguments, saskaņā ar kuru nav jāizskata jautājums par pretpasākumiem pēc
tam, kad Komisija ir secinājusi, ka tās rīcībā nav pierādījumu, ka cenu noteikšana ir pietiekami pārskatāma, lai pieļautu
efektīvu novērošanu, ir jānoraida, jo lēmums ir tieši balstīts uz pretpasākumu neesamību, un Pirmās instances tiesa nevar
aizstāt Komisijas vērtējumu un labot lēmumu. Katrā ziņā šis arguments nav pamatots, jo tika nospriests, ka apgalvojums, saskaņā
ar kuru tirgus nav pietiekami pārskatāms, vai,
a fortiori
, arguments, ka tirgus pēc koncentrācijas nekļūs pietiekami pārskatāms, no tiesību viedokļa nav pietiekami pamatots un tajā
ir acīmredzama kļūda vērtējumā.
Turklāt jānorāda, ka lēmumā Komisija tikai atsaucas uz pārbaudi, kas veikta par kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, un
norāda, ka nav atklājusi pietiekamus pierādījumus, kas apliecinātu, ka koncentrācija “atvieglos pretpasākumu īstenošanu tādā
mērā, ka sagaidāma atlikušo četru mūzikas ierakstu izdevniecību kolektīva dominējoša stāvokļa rašanās”.
Kā izriet no pirmā pamata, šīs pārbaudes ietvaros Komisija ir nevis pārbaudījusi iebiedēšanas mehānismu esamību, bet meklējusi
pierādījumus par pretpasākumu īstenošanu iepriekš. Katrā ziņā, šādi rīkojoties, tā ir kļūdaini interpretējusi nosacījumu,
kas izklāstīts iepriekš 45. punktā minētajā spriedumā lietā
Airtours
/Komisija attiecībā uz veicamo pārbaudi, lai konstatētu kolektīva dominējoša stāvokļa rašanos, jo tai jābūt balstītai uz prognožu
analīzi. Tā kā šis nosacījums var pilnībā izpildīties bez iepriekš īstenotiem pretpasākumiem, ir skaidrs, ka pierādījumu meklēšana
par pretpasākumu iepriekšēju īstenošanu nav piemērots pārbaudes veids. Tā kā riska, ka koncentrācija radīs kolektīvu dominējošu
stāvokli, vērtējums pēc definīcijas nav balstīts uz iepriekšēju kopēju politiku, kritērijam attiecībā uz to, ka iepriekš nav
īstenoti pretpasākumi, nav nekādas nozīmes. Līdz ar to šajā jautājumā lēmumā ir kļūda.
Turklāt no lēmuma un lietas materiāliem izriet, ka šajā gadījumā, šķiet, tiešām pastāv šādi ticami un efektīvi iebiedēšanas
līdzekļi un it īpaši iespēja sodīt mūzikas ierakstu izdevniecību, kura pieļauj novirzes, to izslēdzot no kompilācijām. Turklāt
paziņojumā par iebildumiem Komisija ir skaidri konstatējusi, ka šāds iebiedēšanas līdzeklis ir efektīvs, un lēmumā nav sniegti
nekādi paskaidrojumi, kādēļ tas nebūtu efektīvs. Tieši pretēji, analīzē, kas ir lēmuma 115.–118. apsvērumā, ir apstiprināta
šī iebiedēšanas līdzekļa efektivitāte. Pēc tam, kad lēmuma 115. un 116. apsvērumā Komisija bija atklājusi, cik liela ekonomiskā
nozīme ir vairāku mākslinieku vai ierakstu izdevniecību kompilācijām, kas ir aptuveni 15–20 % no kopējā mūzikas ierakstu tirgus,
un bija norādījusi, ka mākslinieku, kuri “pieder” dažādām mūzikas ierakstu izdevniecībām, klātbūtne vienā albumā ir izšķirošs
kompilācijas panākumu faktors, lēmuma 117. apsvērumā tā norāda, ka “gadījumā, ja viens no lielajiem uzņēmumiem pastāvīgi “izvairās”,
lielās mūzikas ierakstu izdevniecības var to izslēgt no jauniem kopējiem projektiem vai tam aizliegt izmantot savas dziesmas
kompilācijās, proti, izbeigt dažus jau esošus kompilācijas projektus”. Visbeidzot, lēmuma 118. apsvērumā ir norādīts, ka Komisija
tomēr nav atklājusi nevienu pierādījumu, ka līdz šim kāda mūzikas ierakstu izdevniecība ir izslēgta no kopēja kompilāciju
projekta, kā arī nav atklājusi pazīmes par šāda veida draudiem, precizējot, ka “mūzikas ierakstu tirgū kopumā šādi pasākumi
varētu būt ticami pretpasākumi”.
Attiecīgi Komisija, lai secinātu, ka koncentrācijas rezultātā nerodas kolektīvs dominējošs stāvoklis, nevarēja, nepieļaujot
kļūdu, balstīties uz tādu pierādījumu neesamību, ka iepriekš nav īstenoti pretpasākumi.
Turklāt jāatgādina, ka lēmumā, kā ir konstatēts pirmā pamata ietvaros, nav minēts neviens gadījums, kad kāds lielais uzņēmums
ir izvairījies no kopējas cenu politikas, kam neseko pretpasākumu īstenošana, un, kad šajā sakarā Pirmās instances tiesa uzklausīja
Komisiju, tā nevarēja norādīt nevienu pārbaudi, ko būtu veikusi, lai secinātu, ka nav atklājusi nevienu pierādījumu, kas norādītu,
ka iepriekš ir izmantoti pretpasākumi vai šāda veida draudi.
No iepriekš minētā izriet, ka arī otrais pamats lēmuma atcelšanai ir pamatots.
IV –
Vispārēji secinājumi
No iepriekš minēto apsvērumu kopuma izriet, ka pirmais un otrais pamats ir pamatoti tādēļ, ka, pirmkārt, lēmums ir nepietiekami
pamatots un, otrkārt, lēmumā ir acīmredzama kļūda vērtējumā, jo apstākļi, uz kuriem lēmums ir balstīts, nav atbilstošu datu
kopums, kas jāņem vērā, un tie nav pietiekami, lai pierādītu no tiem izdarītos secinājumus.
No tā izriet, ka nav jāpārbauda pamats attiecībā uz kolektīva dominējoša stāvokļa nostiprināšanos vai rašanos licenču vairumtirdzniecības
tirgū mūzikai tiešsaistē vai pamats attiecībā uz koncentrācijas dalībnieču darbības koordinēšanu mūzikas izdošanas jomā un
ka lēmums ir jāatceļ.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 87. panta 3. punktu,
ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Pirmās instances
tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Visbeidzot,
Reglamenta 87. panta 4. punktā ir paredzēts, ka Pirmās instances tiesa var nolemt, ka personām, kas iestājušās lietā, savi
tiesāšanās izdevumi jāsedz pašām.
Šajā gadījumā lēmums ir jāatceļ un prasītāja ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tomēr jāņem
vērā turpmāk minētie apstākļi.
Attiecībā uz prasītāju jāatzīst, ka, lai gan prasītāja ļoti uzstāja uz prasības izskatīšanu paātrinātā procesā, neraugoties
uz lietas sarežģītību, kā to pamatoti norādīja Komisija, tā tomēr nerīkojās atbilstoši, kaut gan Pirmās instances tiesa lēmumā,
ar kuru tā apmierināja lūgumu par prasības izskatīšanu paātrinātā procesā, nepārprotami norādīja, ka šo lēmumu var grozīt
atkarībā no lietas attīstības gaitas. Lai gan Pirmās instances tiesa, protams, var izbeigt minēto paātrināto procesu, tomēr
jāņem vērā objektīvā lietas steidzamība un citu lietas dalībnieku jau pieliktās pūles, tādējādi procesa gaitā padarot šo iespēju
arvien nepiemērotāku. Procesa dažādās stadijās prasītājas attieksme pakāpeniski kļuva nesaderīga ar paātrinātā procesa burtu
un garu.
Pirmkārt, prasības apjoms un pamatu un argumentu skaits ievērojami pārsniedz paātrinātam procesam rekomendēto, un prasītāja
neiesniedza saīsinātu prasības versiju, kā arī neatkāpās no dažiem pamatiem.
Otrkārt, lai gan Komisija, personas, kas iestājušās lietā, un Pirmās instances tiesa, apmainoties ar dažādiem paziņojumiem
un tiekoties neformālā sapulcē Pirmās instances tiesā, noregulēja jautājumu attiecībā uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem,
lai atļautu piekļuvi dažiem dokumentiem un konfidenciāliem pierādījumiem, prasītāja lūdza šos pasākumus grozīt, kas izraisīja
citu lietas dalībnieku būtiskus iebildumus, kā rezultātā prasītāja šo lūgumu atsauca.
Treškārt, pēc tam, kad prasītāja bija lūgusi un saņēmusi tiesības iesniegt atbildes rakstu uz Komisijas izvirzītajiem pierādījumiem
aizstāvībai, kas ir neierasti paātrinātajam procesam, prasītāja nepamatoti iebilda, ka Komisija, ievērojot sacīkstes principu,
var iesniegt papildu atbildes apsvērumus.
Ceturtkārt, pēc tam, kad prasītāja bija uzstājusi, lai tiesas sēde notiek drīzumā, tā tomēr neapstiprināja savu dalību nevienā
no četriem Pirmās instances tiesas piedāvātajiem datumiem, tādējādi novilcinot tiesas sēdi par vairākiem mēnešiem.
Piektkārt, kad izņēmumu kārtā prasītājai tika atļauts iesniegt apsvērumus pēc tiesas sēdes, ar nosacījumu, ka tie attieksies
tikai uz jautājumiem, kurus Pirmās instances tiesa uzdeva rakstveidā Komisijai, tā, kā to pamatoti norādīja Komisija, iesniedza
rakstu uz 50 lapām, neskaitot pielikumu, kurā tā izvirzīja vairākus argumentus un pierādījumus, kam nav nekādas saistības
ar minētajiem jautājumiem, un iesniedza jaunus argumentus un pierādījumus.
Turklāt, lai arī prasītāja uzvarēja lietu attiecībā uz kolektīvu dominējošu stāvokli mūzikas ierakstu tirgū, tās prasījumi
izslēgt no lietas materiāliem visus pierādījumus, kurus Komisija iesniedza iebildumu raksta pielikumā, ir noraidīti. Tāpat
tās prasījumi attiecībā uz šķietamu
Sony
atsevišķu dominējošu stāvokli mūzikas izplatīšanas tiešsaistē tirgos ir nepamatoti jau tā iemesla dēļ vien, ka lēmuma pieņemšanas
brīdī
SonyConnect
nebija nevienas tirgus daļas, kamēr citi tirgus dalībnieki, it īpaši
Apple
, jau bija ieguvuši ievērojamu tirgus daļu.
Runājot par Komisiju, diemžēl vairākos jautājumos Komisijas apsvērumos bija novirzes, reizēm diezgan ievērojamas, no lēmumā
veiktās analīzes, kā rezultātā prasītājai un Pirmās instances tiesai sistemātiski bija jāveic neierastas pārbaudes. Tādējādi
apgalvojumi, saskaņā ar kuriem tāda apstākļa dēļ, ka pretpasākumu – dalībnieka, kurš izvairās no kopējās politikas, izslēgšana
no kompilācijām – izmantošanas rezultātā var nākties ziedot ar kompilāciju iegūtās priekšrocības, Komisija nav varējusi secināt,
ka tas ir ticams pretpasākums un nav pieņēmusi nostāju jautājumā par pretpasākumiem, acīmredzami nesakrīt ar secinājumiem,
kuri minēti lēmuma 115.–118. apsvērumā, kuros, tieši pretēji, ir atzīta šāda pretpasākuma efektivitāte (kā tas turklāt jau
ir konstatēts paziņojuma par iebildumiem 128.–132. punktā), bet norāda uz to, ka Komisija nav atklājusi pierādījumus par šāda
pretpasākuma īstenošanu. Tāpat Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru tā lēmuma 169. apsvērumā secināja, ka tirgus pārskatāmība
attiecībā uz licenču tirgiem mūzikai tiešsaistē ir neliela tādēļ, ka licenču vairumtirdzniecības cenas nav vispārēji zināmas,
neatbilst apgalvojumam lēmumā, saskaņā ar kuru “katrā ziņā tirgus pārskatāmība attiecībā uz licenču tirgu mūzikai tiešsaistē
ir lielāka nekā attiecībā uz tradicionālo mūzikas ierakstu tirgu”.
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas apstākļi tiks taisnīgi novērtēti, nolemjot,
pirmkārt, ka Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, kā arī trīs ceturtdaļas no prasītājas tiesāšanās izdevumiem un,
otrkārt, ka personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punktam.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2004. gada 19. jūlija Lēmumu C(2004) 2815, ar ko uzņēmumu koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu
un EEZ līguma darbību (Lieta
COMP
/M.3333 –
Sony
/
BMG
);
2)
Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati, kā arī atlīdzina trīs ceturtdaļas no prasītājas tiesāšanās izdevumiem;
3)
prasītāja sedz vienu ceturto daļu no saviem tiesāšanās izdevumiem;
4)
personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Jaeger
Azizi
Cremona
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 13. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

M. Jaeger
Satura rādītājs
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
I – Par pierādījumiem, kas pievienoti iebildumu rakstam
A – Lietas dalībnieku argumenti
B – Pirmās instances tiesas vērtējums
II – Par pirmo pamatu – iepriekšēja kolektīva dominējoša stāvokļa mūzikas ierakstu tirgū pastiprināšana
A – Prasītājas argumenti
1. Par pirmo daļu
a) Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Preču viendabīgums
Pārskatāmība
Iebiedēšanas līdzekļi
Līdzsvars
b) Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Preču viendabīgums
Pārskatāmība
– Vispārēja argumentācija
– Vispārēji apsvērumi par jauniem pierādījumiem
– Atsevišķa dažādu pierādījumu pārbaude
Iebiedēšanas līdzekļi
Līdzsvars
Faktiskas analīzes par kopēju politiku neesamība
c) Nepareiza tiesību par kolektīvu dominējošu stāvokli piemērošana
2. Par otro daļu
B – Komisijas argumenti
1. Komisijas lēmums un pierādījumi, uz kuriem tā ir balstījusies
a) Konteksts
b) Pieci lielie tirgi (Vācija, Apvienotā Karaliste, Francija, Itālija, Spānija)
Vidējo neto cenu un PPC pielīdzināšana
Sarežģītība un PPC
Pielīdzināšana un atlaižu sarežģītība
Atlaižu pārskatāmība
Strukturāla saistība
Pretpasākumi
c) Citas dalībvalstis
2. Neprecīzs lēmuma izklāsts prasības pieteikumā
3. Par pirmo daļu
a) Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Preču viendabīgums
Pārskatāmība
Iebiedēšanas līdzekļi
Līdzsvars
b) Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā un tiesību kļūdu
Preču viendabīgums
Pārskatāmība
Iebiedēšanas līdzekļi un līdzsvars
Kopēja darbības virziena analīze
4. Par otro daļu
C – Personu, kas iestājušās lietā, argumenti
1. Ievada apsvērumi
2. Prasītājas argumentu izskatīšana
a) Par atlaidēm reklāmas nolūkā
b) Pielīdzināšanas neesamība
c) Pārskatāmības neesamība
3. Par dažādiem lēmumā neminētiem aspektiem
D – Pirmās instances tiesas vērtējums
1. Vispārēji apsvērumi
2. Kolektīva dominējoša stāvokļa jēdziens
3. Komisijas lēmums
4. Pārskatāmība
a) Par iebildumu, kas balstīts uz nepietiekamu pamatojumu
b) Par iebildumu, kas balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Lēmumā norādītie pārskatāmības faktori
Apstākļi, kas padara tirgu necaurredzamu
– Par atlaižu reklāmas nolūkā necaurredzamību
– Par atlaižu reklāmas nolūkā atbilstību
c) Secinājumi par pārskatāmību
5. Viendabīgums
6. Pretpasākumi
7. Secinājumi par pirmo pamatu
III – Par otro pamatu, kas attiecas uz kolektīva dominējoša stāvokļa rašanos mūzikas ierakstu tirgos
A – Prasītājas argumenti
1. Par tiesību kļūdu
a) Prognožu analīzes neesamība
b) Pārskatāmība
c) Iebiedēšanas līdzekļi
d) Līdzsvars
2. Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
3. Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā
B – Komisijas argumenti
1. Par tiesību kļūdu
a) Prognožu analīzes neesamība
b) Pārskatāmība
c) Iebiedēšanas līdzekļi un līdzsvars
2. Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
3. Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā
C – Personu, kas iestājušās lietā, argumenti
D – Pirmās instances tiesas vērtējums
IV – Vispārēji secinājumi
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.