CELEX: 62002CJ0442
A letelepedés szabadsága
Hitelintézetek
A látra szóló betétek utáni kamatfizetést megtiltó nemzeti jogszabály

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az EK 43. cikk értelmezésére irányul.

A nemzeti jogi háttér
A francia monetáris és pénzügyi törvénykönyv jelen ügyben hatályos változatának L. 312‑3. cikke értelmében:
„Minden ellenkező értelmű rendelkezés ellenére tilos bármely hitelintézet számára, amely a nyilvánosságtól látra vagy öt évnél
rövidebb időszakra szóló betéteket számlákra gyűjt, hogy bármilyen eszközzel e számlák után a gazdasági miniszter által vagy
a banki és pénzügyi szabályozó bizottság rendeletében megállapítottnál magasabb kamatot fizessen.”
A banki és pénzügyi szabályozó bizottságnak a gazdasági és pénzügyminiszter rendeletével egységes szerkezetbe foglalt, 1986.
május 14-i 86‑13. sz. rendelete (JORF 1986. május 15., 6330. o.) megtiltotta a látra szóló betétszámlák utáni kamat fizetését.
Ez a tilalom az euróban vezetett Franciaországban illetékességgel rendelkezők által nyitott számlákra vonatkozik a jogalanyok
állampolgárságától függetlenül.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A CaixaBank France (a továbbiakban: CaixaBank) – francia jog szerinti társaság, franciaországi székhellyel, és a spanyol jog
szerint alapított, spanyolországi székhellyel rendelkező Caixa Holding társaság leányvállalata, amely a Caixa-csoport részesedéseit
birtokolja az e névvel Spanyolországban és az Európai Unió más tagállamaiban letelepedett hitelintézetekben – 2002. február
18-ától kezdődően Franciaországban bevezetett a piacra egy látra szóló betétszámlát, amely után 1 500 euró aktív egyenlegtől
kezdve 2%‑os kamatot fizetett. 2002. április 16-i határozatával a banki és pénzügyi bizottság egyrészről megtiltotta a CaixaBank
számára, hogy euróban vezetett látra szóló betétszámlákra vonatkozóan új szerződéseket kössön, másrészről pedig felszólította,
hogy a már megkötött szerződések esetében mondja fel az e számlák utáni kamat fizetésére vonatkozó záradékokat.
A CaixaBank a határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtott be a Conseil d’État-hoz, amely az eljárás felfüggesztése
mellett döntött, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      Vajon a 2000. március 20-i 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv vonatkozó rendelkezésének hiányában a letelepedési
szabadság korlátozását jelenti-e, ha valamely tagállam a területén jogszerűen létrehozott hitelintézetek számára megtiltja,
hogy kamatot fizessenek bizonyos látra szóló betétszámlák után?
2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén milyen jellegűek azok a közérdekű okok, amelyek adott esetben indokolhatják ezt
a korlátozást?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Elsősorban azt kell kiemelni, hogy a hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2000. március 20-i
2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 126., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 272. o.)
nem alkalmazható az alapeljáráséhoz hasonló tényállás esetén, mivel ez az irányelv nem az olyan társaságok letelepedésének
korlátozására vonatkozik, mint a CaixaBank, amelyek az adott tagállamban más tagállamban letelepedett hitelintézetek leányvállalataiként
élnek a letelepedés szabadságával.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy ellentmond-e az EK 43. cikknek az olyan tagállami jogszabály,
amely megtiltja valamely hitelintézet számára, amely egy másik tagállamban letelepedett társaság leányvállalata, hogy kamatot
fizessen az előbbi tagállamban illetékességgel rendelkezők által nyitott euróban vezetett látra szóló betétszámlák után.
A letelepedésnek az EK 43. cikkben az EK 48. cikkel együttes olvasatban rögzített szabadsága megilleti a valamely tagállamban
lakóhellyel rendelkező természetes személyeket, és az utóbbi rendelkezés szerint a jogi személyeket is. Ez az előírt kivételek
és feltételek mellett lehetővé teszi minden önálló vállalkozói tevékenység megkezdését és folytatását egy másik tagállam területén,
valamint vállalkozások alapítását és irányítását, ügynökségek, fióktelepek és leányvállalatok létrehozását (lásd különösen
a C‑255/97. sz. Pfeiffer‑ügyben 1999. május 11-én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2835. o.] 18. pontját).
Tehát az EK 43. cikk értelmében tartozik a közösségi jog hatálya alá az olyan társaság jogállása, mint a CaixaBank.
Az EK 43. cikk elrendeli a letelepedés szabadsága korlátozásainak eltörlését. Ilyen korlátozásnak kell minősíteni minden olyan
intézkedést, amely e szabadság gyakorlását tiltja, korlátozza vagy kevésbé vonzóvá teszi (lásd különösen a C‑55/94. sz. Gebhard‑ügyben
1995. november 30-án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4165. o.] 37. pontját, a C‑108/96. sz., Mac Quen és társai ügyben 2001.
február 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2001., I‑837. o.] 26. pontját és a C‑98/01. sz., Payroll és társai ügyben 2002. október
17-én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8923. o.] 26. pontját).
A látra szóló betétszámlák utáni kamatfizetésnek a francia szabályozásban előírthoz hasonló tilalma a Francia Köztársaságtól
eltérő, más tagállamokban letelepedett társaságok számára komoly korlátozást jelent abban, hogy tevékenységüket az előbbi
tagállamban letelepedett leányvállalaton keresztül folytassák, ami befolyásolja a piacra jutást. Következésképpen az ilyen
tilalom az EK 43. cikk szerinti korlátozásnak minősül.
Ez a tilalom ugyanis hátráltatja az olyan hitelintézeteket a nyilvánosságtól történő betétgyűjtésben, amelyek külföldi társaságok
leányvállalatai, és megfosztja őket annak lehetőségétől, hogy a látra szóló betétszámlák után történő kamatfizetéssel hatékonyabb
versenyt folytassanak a letelepedés szerinti tagállamban hagyományosan tevékenységet folytató, kiterjedt fiókhálózattal rendelkező
hitelintézetekkel szemben, amelyek következésképpen az említett leányvállalatokhoz viszonyítva nagyobb lehetőségekkel rendelkeznek
a nyilvánosságtól történő betétgyűjtés vonatkozásában.
Így az olyan hitelintézetek számára, amelyek külföldi társaságok leányvállalatai, és amelyek be szándékoznak lépni valamely
tagállam piacára, a látra szóló betétszámlák utáni kamatfizetés által támasztott verseny az egyik leghatékonyabb eszköznek
minősül e cél eléréséhez. Az ilyen tilalom tehát megnehezíti e vállalkozások piacra jutását.
Bár a francia kormány a tárgyaláson kijelentette, hogy léteznek a látra szóló betétszámlákhoz hasonló számlák, például a 15 napos
lejáratú számlák, amelyeket nem érint a kamatfizetés tilalma, és amelyek hozzájárultak annak lehetővé tételéhez, hogy a CaixaBankhoz
hasonló hitelintézetek versenyezhessenek a francia hitelintézetekkel a nyilvánosságtól történő betétgyűjtés területén, és
növeljék részesedésüket a francia piacon, ugyanez a kormány azt is elismerte, hogy ezek a számlák a látra szóló számlákkal
ellentétben nem teszik lehetővé bankkártyák vagy csekkek használatát. A szóban forgó tilalom tehát akadályt jelent a CaixaBankhoz
hasonló hitelintézeteknek a nyilvánosságtól történő betétgyűjtési tevékenységük tekintetében, amit az a tény sem orvosol,
hogy léteznek másfajta, kamatozó betétű számlák is.
Az említett leányvállalatok tevékenysége folytatásának és fejlesztésének a szóban forgó tilalomból eredő korlátozása annál
is lényegesebb, mert a nyilvánosságtól történő betétgyűjtés és a hitelek nyújtása a hitelintézetek tevékenységének alapját
képezi (ebben az értelemben lásd különösen a 2000/12 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését és I. mellékletét).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amikor az alapeljárás esetéhez hasonlóan az ilyen intézkedés minden, a tevékenységét
a befogadó ország területén folytató személlyel vagy vállalkozással szemben hatályos, az intézkedés indokolható, amennyiben
nyomós közérdeken alapul, feltéve, hogy alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósítására, és nem lép túl az annak megvalósításához
szükséges mértéken (lásd különösen a C‑424/97. sz. Haim‑ügyben 2000. július 4-én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑5123. o.] 57. pontját, a fent hivatkozott Mac Quen és társai ügyben hozott ítélet 26. pontját és a C‑439/99. sz.,
Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15-én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑305. o.] 23. pontját).
Meg kell tehát vizsgálni, hogy a francia kormány által hivatkozott okok megfelelnek-e ezen követelményeknek.
A letelepedés szabadságának a szóban forgó rendelkezésből eredő korlátozása indoklására a francia kormány a fogyasztók védelmére,
valamint a közép- és hosszúlejáratú takarékosságra való ösztönzésre hivatkozott.
Mindenek előtt a szóban forgó tilalom a banki alapszolgáltatások ingyenességének megtartásához szükséges. A látra szóló betétszámlák
utáni kamatfizetés bevezetése lényegesen megnövelné a számlavezetés bankok által viselt költségeit, amely bankok ennek kompenzálására
felemelnék a költségeket, és egyes, jelenleg ingyenesen kínált banki szolgáltatások, különösen a csekkek kibocsátása tekintetében
térítést vezetnének be.
Meg kell azonban állapítani, hogy bár a fogyasztók védelme olyan nyomós közérdeknek minősül, amely indokolhatja az EK‑Szerződés
által biztosított alapvető szabadságok korlátozását, az alapeljárásban szereplő tilalom – annak elismerése mellett is, hogy
a fogyasztók számára végső soron bizonyos előnyöket kínál – olyan intézkedésnek minősül, amely túllép az e cél megvalósításához
szükséges mértéken.
Ugyanis még ha feltételezhető is az, hogy a látra szóló betétszámlák utáni kamatfizetés tilalmának megszüntetése a fogyasztó
számára elkerülhetetlenül a banki alapszolgáltatások költségének emelkedését, illetve a csekkek ingyenességének megszűnését
okozná, különösen azt kellene lehetővé tenni a fogyasztó számára, hogy választhasson az egyes ingyenes banki alapszolgáltatások
megtartásával járó nem kamatozó látra szóló betétszámla, illetve a kamatozó látra szóló betétszámla között, amelynek esetében
a hitelintézetnek lehetősége van, hogy térítést kérjen az addig ingyenesen kínált banki szoláltatások, például a csekkek kibocsátása
után.
A francia hatóságoknak a hosszú lejáratú takarékosság ösztönzésére irányuló törekvését illetően meg kell állapítani, hogy
bár a látra szóló betétszámlák utáni kamatfizetés tilalma alkalmas eszköz a közép- és hosszúlejáratú takarékosságra való ösztönzésre,
olyan intézkedésnek minősül, amely túllép az e cél megvalósításához szükséges mértéken.
A fenti indokok alapján az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az EK 43. cikkel
ellentétes az olyan tagállami jogszabály, amely megtiltja valamely hitelintézet számára, amely egy másik tagállamban letelepedett
társaság leányvállalata, hogy kamatot fizessen az előbbi tagállamban illetékességgel rendelkezők által nyitott, euróban vezetett
látra szóló betétszámlák után.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján
a BÍRÓSÁG (nagytanács)
a következőképpen határozott:
Az EK 43. cikkel ellentétes az olyan tagállami jogszabály, amely megtiltja valamely hitelintézet számára, amely egy másik
tagállamban letelepedett társaság leányvállalata, hogy kamatot fizessen az előbbi tagállamban illetékességgel rendelkezők
által nyitott, euróban vezetett látra szóló betétszámlák után.
Aláírások.
*
Az eljárás nyelve: francia.