CELEX: 62003CJ0329
Kapitali vaba liikumine
Nõukogu 11. mai 1960. aasta esimene direktiiv
Väärtpaberite omandamine börsil
Likvideerimisjaotise repatrieerimine

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 11. mai 1960. aasta esimese direktiivi asutamislepingu artikli 67 rakendamise kohta (EÜT 1960,
43, lk 921; edaspidi „esimene direktiiv”) I lisa loendi B jao IV A ja loendi D jao VI tõlgendamist.
Kõnealuse eelotsusetaotluse esitas Areios Pagos (kassatsioonikohus) Trapeza tis Ellados AE (edaspidi „Kreeka Pank”) ja Banque
Artesia (edaspidi „Artesia”) vahelise kohtuasja raames, mis puudutab viimase taotlust hüvitada kahju, mis tekkis Kreeka Panga
keeldumisest krediteerida konverteeritavate Kreeka drahmide kontot võlakirjade likvideerimisjaotisega.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Artesia, kelle asukoht on Brüssel (Belgia), omas Ateenas (Kreeka) asuvas filiaalis konverteeritavate drahmide kontot.
Artesia ostis perioodil 28. aprill 1981–30. juuli 1982 Elliniki Trapeza Viomichanikis Anaptixeos (ETVA) Anonimos Etairia (Kreeka
tööstusarengu pank AS; edaspidi „ETVA”), mille aktsiad kuulusid Kreeka riigile, poolt emiteeritud börsil kaubeldavaid ja seal
noteeritud omavääringus võlakirju tähtajaga üks aasta alates nende emiteerimisest. Nimetatud võlakirjade eest maksti Artesia
konverteeritavate Kreeka drahmide kontolt. Selleks, et nimetatud võlakirjadele vastav summa oleks alati konverteeritav, on
vaja Kreeka Panga eriluba.
Artesia palus 24. augustil 1982 Kreeka Pangalt luba kõnealuste võlakirjade likvideerimisjaotise konverteeritavate Kreeka drahmide
konto krediteerimiseks, eesmärgiga repatrieerida see jaotis Belgiasse. Perioodil 25. august 1982– 23. november 1986 lükkas
Kreeka Pank selle taotluse korduvalt tagasi. 24. novembril 1986 andis ta siiski oma loa. Paistis, et tema keeldumine oli vähemalt
osaliselt põhjendatud seetõttu, et Artesia konverteeritavate Kreeka drahmide konto kasutamisele kõnealuste võlakirjade esialgseks
omandamiseks luba ei antud ning seetõttu ei olnud see konto enam konverteeritav.
Artesia, leides, et Kreeka Panga keeldumine tekitas talle perioodil 30. september 1982–11. detsember 1986 kahju, esitas 28. aprillil
1987 nimetatud panga vastu kahjunõude. Artesia väidab, et tema poolt võlakirjade omandamine kuulus esimese direktiivi I lisa
loendi B jao IV A alla nii, et vastavalt nimetatud direktiivi artiklile 2 olid liikmesriigid kohustatud taotletud luba andma.
Kohtuasja menetles Polymeles Protodikeio Athinon (Ateena piirkonnakohus), Efeteio Athinon (Ateena apellatsioonikohus) ning
seejärel Areios Pagos, mis saatis asja arutamiseks tagasi Efeteiole. Viimane mõistis 27. juulil 2001 Kreeka Pangalt Artesia
kasuks välja kahjutasu. Nimetatud kohus leidis, et põhikohtuasjas kõnealune protseduur kuulus esimese direktiivi artikli 2
ja I lisa loendi B alla.
Kuna Kreeka Pank kaebas asja kassatsiooni korras edasi, otsustas Areios Pagos menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule
järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Võttes arvesse loendi D sätet, mis tugineb esimese direktiivi […] artiklile 4, ja nomenklatuuri VI jagu, mis puudutab „Riigi
võlakirjade ja teiste rahaturul tavaliselt kaubeldavate väärtpaberite lühiajalisi investeeringuid”, küsitakse, kas selle sätte
mõtte ja selle poolt taotletava eesmärgi või selle tõlgendamisel rahvusvahelise kaubanduse valdkonnas üldist võimalikku praktikat
silmas pidades, mille kohaselt on sellised võlakirjad, nagu seda on kõnealused ETVA üheaastased võlakirjad, lühiajalised investeeringud,
kuuluvad selle sätte alla a) pangana tegutseva aktsiaseltsi poolt, mille aktsiad kuuluvad riigile, emiteeritud üheaastase
kestusega börsinimekirja võetud ja seal kaubeldavad võlakirjad või b) aktsiaseltsina tegutseva panga poolt emiteeritud üheaastase
kestusega börsinimekirja võetud ja seal kaubeldavad võlakirjad.?
2.      Samuti, võttes arvesse nimekirja D sätet, mis tugineb [esimese] direktiivi artiklile 4, ja nomenklatuuri IX jagu, mis näeb
ette „Krediidiasutustes jooksev- ja hoiukontode avamist ja nendele vahendite paigutamist, jooksevkonto jäägi või hoiukonto
jäägi repatrieerimist ja kasutamist”, küsitakse, kas selle sätte mõtte ja selle poolt taotletava eesmärgi kohaselt kuulub
selle sätte alla pangas kui krediidiasutuses hoiukonto jäägi kasutamine, millele võib teha makseid kooskõlas käesolevas otsuses
viidatava valuutakomitee otsusega 1097/1959 (imporditud välisvääringu jaotise abil jne), ja mis sisaldab omavääringus väljendatud
hoiuseid, mis on konverteeritavad välisvääringusse?”

Suulise menetluse taasavamise taotlus
Kreeka Pank palus Euroopa Kohtu kantseleile 8. juulil 2005 esitatud taotluses taasavada suulise menetluse.
Selle kohta peab meelde tuletama, et vastavalt kodukorrale võib Euroopa Kohus määrusega taasavada suulise menetluse, kui ta
leiab, et tal ei ole piisavalt informatsiooni  või kui asi tuleb otsustada argumendi põhjal, mille üle pooled ei ole vaielnud
(10. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjades C‑270/97 ja C‑271/97, EKL 2000, lk I‑929, punkt 30, ja 18. juuni 2002. aasta
otsus kohtuasjas C‑299/99: Philips, EKL 2002, lk I‑5475, punkt 20).
Euroopa Kohus leiab, et antud asjas puudub alus taasavada suuline menetlus. Järelikult tuleb suulise menetluse taasavamise
taotlus jätta rahuldamata.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
EMÜ asutamislepingu artikkel 67 (muudetuna EÜ lepingu artikkel 67, mis on tunnistatud kehtetuks Amsterdami lepinguga) näeb
ette, et:
„1. Sel määral, kui see on vajalik ühisturu nõuetekohaseks toimimiseks, kaotavad liikmesriigid üleminekuperioodil omavahel
järk-järgult kõik liikmesriikides asuvatele isikutele kuuluva kapitali liikumise piirangud, samuti igasuguse diskrimineerimise
poolte kodakondsuse või elukoha või kapitali investeerimiskoha alusel.
2.      Jooksvad maksed, mis on seotud liikmesriikide vahelise kapitali liikumisega, vabastatakse kõigist piirangutest hiljemalt esimese
etapi lõpuks.”
Esimese direktiivi põhjenduse kohaselt nõuab EMÜ asutamislepingu eesmärkide teostamine liikmesriikide vahel nii suurt kapitali
vaba liikumise vabadust kui võimalik ning selle tagajärjel nende riikide vahel kapitali liikumise kõige ulatuslikumat ja kiiremat
liberaliseerimist.
Nimetatud direktiivi artikli 1 lõike 1 ja artikli 3 lõike 1 kohaselt annavad liikmesriigid direktiivi I lisa loendis A ja
teatud tingimustel ka I lisa loendis C loetletud kapitali liikumisega seotud tehingute sõlmimiseks ja täitmiseks ja nendega
seonduvateks ülekanneteks liikmesriikide residentide vahel nõutava täieliku loa rahavahetuseks.
Esimese direktiivi artikkel 2 lõige 1 näeb ette, et „liikmesriigid annavad üldise loa selle direktiivi I lisa loendis B loetletud
kapitali liikumisega seotud tehingute sõlmimiseks ja täitmiseks ja nendega seonduvateks ülekanneteks liikmesriikide residentide
vahel.” [Siin ja edaspidi on osundatud direktiivi tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Loa andmine ei kehti seevastu selle lisa loendis D loetletud kapitali liikumistele. Liikmesriikidel on õigus säilitada nende
tehingute osas piiranguid.
Esimese direktiivi artikkel 4 sätestab:
„Valuutakomitee uurib vähemalt kord aastas, millised on käesoleva direktiivi I lisa nimekirjades loetletud kapitali liikumisele
kohaldatud piirangud; komitee teeb komisjonile teatavaks piirangud, mis tuleb kõrvaldada.”
Esimese direktiivi I lisa loendi B jaos IV A, mis puudutab „direktiivi artiklis 2 nimetatud kapitali liikumist” loetletud
kapitali liikumise hulgas esineb eelkõige „börsil kaubeldavate omamaiste väärtpaberite omandamine mitteresidentide poolt (välja
arvatud lepinguliste fondide osakud) ja nende likvideerimisjaotise repatrieerimine”, millele vastab nomenklatuuri jagu IV
A. See hõlmab eelkõige punkti 3 alapunktis i „omamaises vääringus” väljendatud võlakirjade omandamist ning punktis 4 „Võlakirjade
likvideerimisjaotise repatrieerimist”.
Esimese direktiivi I lisa loendis D „direktiivi artiklis 4 nimetatud kapitali liikumine” loetletud kapitali liikumise hulka
arvatakse:
–        „riigi võlakirjade ja teiste rahaturul tavaliselt kaubeldavate väärtpaberite lühiajalised investeeringud”, mis vastavad nomenklatuuri
jaole VI. See sisaldab eelkõige mitteresidentide investeeringuid omamaisel rahaturul ja nende likvideerimisjaotise repatrieerimist;
–        „jooksevkonto ja hoiukonto avamine ja nendele vahendite paigutamine, jooksevkonto jäägi või hoiukonto jäägi repatrieerimine
või kasutamine krediidiasutustes”, mis vastavad nomenklatuuri jaole IX. See sisaldab eelkõige mitteresidentide tehinguid omamaistes
krediidiasutustes ja seda kohaldatakse nii oma- kui välisvääringus väljendatud kontodele ja hoiustele.

Siseriiklikud õigusnormid
Valuutakomitee 23. mai 1959. aasta otsus 1097, mis puudutab piiratud konverteeritavuse korra kohaldamist Kreekas (
FEK A
109/16.6.1959), nägi ette, et põhkohtuasja asjaolude asetleidmise ajal võis Kreeka Pangas ja kahes teises tunnustatud pangas
avada isikute nimel, kelle püsiv elukoht oli välisriigis, kahte liiki hoiukontosid, nimelt konverteeritavate Kreeka drahmide
ja välisvääringu konto.
Selle otsuse kohaselt võis konverteeritavate Kreeka drahmide kontosid kasutada üksnes kindlatel eesmärkidel ning neile võis
teha makseid üksnes piiratud kujul. Nimetatud otsus sätestas, et kui Kreeka drahme kasutati ilma Kreeka Panga eriloata muul
kui ettenähtud eesmärgil, nende konverteeritavus lõpeb.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Esimeses küsimusega küsib Areios Pagos sisuliselt seda, kas nende emiteerimisest alates üheaastase kehtivusega omavääringus
väljendatud võlakirjade omandamine, mis on börsil kaubeldavad ja seal noteeritud ja mille on emiteerinud liikmesriigis asuv
ja sellele riigile kuuluv pank, kujutab endast „börsil kaubeldavate omamaiste väärtpaberite omandamist […]” esimese direktiivi
I lisa loendi B jao IV A mõttes või „riigi võlakirjade ja teiste tavaliselt rahaturul kaubeldavate väärtpaberite lühiajalist
investeeringut” selle lisa loendi D jao VI mõttes.
Poolte osas on selge, et tulenevalt esimese direktiivi eesmärkidest, on Artesia näol tegemist „mitteresidendist” pangaga,
mis omandas Kreekas kõnealuseid võlakirju ning mis tahtis nende likvideerimisjaotise repatrieerida Belgiasse. Samuti on selge,
et need võlakirjad on „omamaised väärtpaberid”, millega börsil kaubeldi ja mis olid seal noteeritud ja mis on nende emiteerimisest
alates üheaastase kehtivusega omavääringus väljendatud võlakirjad.
Artesia ja Euroopa Ühenduste Komisjon väidavad, et nimetatud võlakirjad kuuluvad esimese direktiivi I lisa loendi B jao IV A
alla. Kreeka Pank ja Kreeka valitsus seevastu väidavad, et need kuuluvad selle lisa loendi D jao VI alla.
Põhikohtuasjas toimus vaidlus seega kõnealuste võlakirjadega seotud kriteeriumide erineva tõlgenduse üle. Vaidluse all olid
mõisted „börsil kaubeldavad väärtpaberid” ja „tavaliselt rahaturul kaubeldavad väärtpaberid.” Menetluse eesmärk oli samuti
kindlaks määrata, kas kõnealuste võlakirjade tähtaeg on nende määratlemisel oluline kriteerium. Kreeka Pank ja Kreeka valitsus
on seisukohal, et kõnealused võlakirjad on „tavaliselt rahaturul kaubeldavad väärtpaberid” esimese direktiivi I lisa loendi D
jao VI mõttes, hoolimata sellest, et nendega kaubeldi börsil.
Vastavalt asutamislepingu artiklile 67 tähendab kapitali vaba liikumine liikmesriikides asuvatele isikutele kuuluva kapitali
liikumise piirangute kaotamist, samuti igasuguse diskrimineerimise kaotamist poolte kodakondsuse või elukoha või kapitali
investeerimiskoha alusel. Esimene direktiiv näeb artikli 67 rakendamiseks ette teatava kapitali liikumise täieliku liberaliseerimise
ning seab eesmärgiks haldusalaste takistuste kõrvaldamise, mis, kuigi need ei nõuaks valuutavahetuse luba ning ei kahjustaks
välisväärtpaberite omandamist, kujutavad vaatamata sellele endast takistust liikmesriikide vahelise kapitali vaba liikumise
ulatuslikumal ja kiiremal liberaliseerimisel, mida nõuab esimese direktiivi põhjenduse kohaselt Euroopa Ühenduse eesmärkide
teostamine (vt 24. juuni 1986. aasta otsus kohtuasjas 157/85: Brugnoni ja Ruffinengo, EKL 1986, lk 2013, punktid 21 ja 22).
Selle kohta peab mainima, et kuigi nimetatud lisa loendi D jaos VI esineb mõiste „tavaliselt rahaturul kaubeldavad väärtpaberid”,
ei näe esimene direktiiv ette selle mõiste määratlust. Seevastu viitab direktiiv selle lisa loendi B jaos IV A, samuti seda
mõistet määratlevates selgitavates märkustes, mõistele „börsil kaubeldavad väärtpaberid”. Nende märkuste kohaselt, mida tuleb
vaadelda kui nimetatud direktiivi lahutamatuid osi (vt 4. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 143/86: East jt, EKL 1988,
lk 625, punkt 11), on „börsil kaubeldavad väärtpaberid” „väärtpaberid, millega kauplemine on reguleeritud ning mille hinnad
avaldab regulaarselt kas ametlik väärtpaberibörs (noteeritud väärtpaberid) või muu väärtpaberibörsiga seotud organ näiteks
pankade komitee (noteerimata väärtpaberid)”. Nagu tõstab esile komisjon, tähendab selline määratlus seda, et ühenduse seadusandja
pidas börsi tegutsemisreegleid oluliseks, eelkõige nende sätete põhjal, mis tagavad börsi tegevuse läbipaistvuse ja kaubeldavate
väärtpaberite hinna avaldamise.
Mis puudutab esimese direktiivi I lisas loendis B jaos IV A nimetatud „börsil kaubeldavaid väärtpabereid”, siis leidis ühenduse
seadusandja, et reguleeritud keskkonnas, nagu börsil, võib asjaomane liikmesriik kaubeldavate väärtpaberitega seoses anda
esimese direktiivi artikli 2 mõttes üldise loa tehingute sõlmimiseks või täitmiseks, samuti liikmesriikide residentide vahelisteks
ülekanneteks.
Seevastu esimese direktiivi I lisa loendi D jaos VI mainitud rahaturg on vähem reguleeritud kui börs. Tõepoolest, rahaturul
teostatatavad tehingud sõlmitakse harilikult eraisikute vaheliste läbirääkimiste tulemusel, mis on börsiga võrreldes läbipaistmatum.
Seda kinnitust toetab samuti asjaolu, et „tavaliselt rahaturul kaubeldavate väärtpaberite” põhiliseks iseloomulikuks tunnuseks
on see, et nende hindu ei noteerita avalikult, nii et siseriiklikel ametivõimudel võib tekkida vajadus määrata nende väärtus
selleks, et vältida fiktiivsetest hindadest tulenevat mistahes pettust. Seevastu, nagu tõi välja kohtujurist oma ettepaneku
punktis 43, ei ole see nii „börsil kaubeldavate väärtpaberitega.”
Toimikust tuleneb, et väärtpaberid, isegi kui nendega kaubeldi börsil, omandati tegelikkuses ETVA‑lt. Vastupidi Kreeka Panga
poolt kohtuistungil väidetule, ei muuda see asjaolu siiski kõnealuste võlakirjade olemust. Nagu tõi oma ettepaneku punktis 40
välja kohtujurist, ei näinud esimene direktiiv ette, et väärtpaberitega kauplemise koht ja nende omandamise koht oleksid samad.
Esimese direktiivi I lisa loend B hõlmab „börsil kaubeldavate väärtpaberite […] omandamist […]” ning ei nõua seega väärtpaberite
omandamist börsil. Otsustav kriteerium on see, et nad oleksid selle raames kaubeldavad. Samuti nagu tõi selles punktis esile
kohtujurist, toetab seda tõlgendust esimese direktiivi kõikide keeleversioonide analüüs.
Kui väärtpaberite tähtaeg võib olla määrav nende võlakirjade puhul, mis kuuluvad esimese direktiivi I lisa loendi D alla ja
mille suhtes on selle direktiivi artikli 4 mõttes kehtestatud piirang, nimelt „investeeringud riigi lühiajaliste võlakirjadega
ja teiste tavaliselt rahaturul kaubeldavate väärtpaberitega”, ei ole see siiski nii „börsil kaubeldavate väärtpaberitega.”
Need on nimetatud ainult sama lisa loendi B jaos IV A, nagu ka esimese direktiivi selgitavates märkustes. Viimased viitavad otseselt
nimetatud jaole IV ja näevad ette üksnes võlakirju emiteeriva asutuse tunnuse, nimelt nii „era- kui avalikud asutused.” Lühiajaliste
võlakirjade määratluse näevad ette nõukogu 17. novembri 1986. aasta direktiiv 86/566EMÜ, millega muudetakse esimest direktiivi
(EÜT L 332, lk 22), ja nõukogu 24. juuni 1988. aasta direktiiv 88/361/EMÜ asutamislepingu artikli 67 rakendamise kohta (EÜT
L 178, lk 5; ELT eriväljaanne 10/01, lk 10), mis ei ole tagasiulatuvalt kohaldatavad. Samuti tuleneb esimese direktiivi I
lisa loendi B jao IV A sõnastusest, et ühenduse seadusandja soovis määratleda „börsil kaubeldavaid väärtpabereid” muude kriteeriumide
kui nende tähtaja alusel.
Eeltoodust tuleneb, et kõnealused võlakirjad on „börsil kaubeldavad väärtpaberid” esimese direktiivi I lisa loendi B jao IV A
ja selle selgitavate märkuste mõttes.
Neil asjaoludel ei ole vaja uurida, kas need võlakirjad vastavad samal ajal selle lisa loendi D jao VI kriteeriumidele. Isegi
kui see nii oleks, ei mõjuta see asjaolu, et kõnealuse kapitali liikumise suhtes kohaldataks esimese direktiivi artiklis 2
sätestatud liberaliseeritud korda selles osas, milles nad vastavad esimese direktiivi I lisa nimekirja B kriteeriumidele.
Ükski selle direktiivi säte ei piira liberaliseerimist, mida tuleb kohaldada kapitali liikumisele selle direktiivi artikli 2
alusel, selle tõttu, et sama kapitali liikumine vastab ka nimetatud direktiivi I lisa loendi D kriteeriumidele. Samale järeldusele
jõuab esimese direktiivi tõlgendamisel, tema eesmärki silmas pidades, mis on väljendatud selle ainsas põhjenduses, ehk nõudes
„nii suurt kapitali liikumise liberaliseerimist liikmesriikide vahel kui võimalik ja selle tagajärjel tunduvalt ulatuslikumat
ja kiiremat kapitali liikumist.”
Peab lisama, et asjaolu, et põhikohtuasjas on võlakirjad pangana tegutseva riigi omandis oleva aktsiaseltsi emiteeritud väärtpaberid,
ei muuda nende olemust. Selle kohta täpsustavad esimesele direktiivile lisatud selgitavad märkused, et neid võlakirju võivad
emiteerida nii era- kui avalikud asutused, nagu on välja toodud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 30.
Eelnevat arvesse võttes peab vastama esimesele küsimusele, et emiteerimisest alates üheaastase tähtajaga omavääringus väljendatud
võlakirjad, mis on börsil kaubeldavad ja seal noteeritud ja mille on emiteerinud liikmesriigis asutatud riigile kuuluv pank,
kuuluvad esimese direktiivi I lisa loendi B jao IV A alla. Nende omandamist, samuti nende likvideerimisjaotist reguleerib
selle direktiivi artikkel 2, mis viitab jaotise repatrieerimist sätestava I lisa loendile B.

Teine küsimus
Teise küsimusega küsib Areios Pagos sisuliselt seda, kas jooksevkonto jäägi või hoiukonto jäägi kasutamine krediidiasutuses
esimeses küsimuses puudutatud võlakirjade omandamise eesmärgil kuulub esimese direktiivi I lisa loendi D jao IX alla.
Kapitali liikumist tuleb esimese direktiivi eesmärkidest lähtudes tingimata käsitleda igakülgselt ning kuna kapitali liikumise
sihtkoht kuulub ühte liberaliseeritud kategooriasse, ei saa sellise liikumise algupära põhimõtteliselt, arvestades käesoleva
kohtuotsuse punktis 32 toodud kaalutlusi, seda liigitust mõjutada. Muu hulgas takistaks ühte liberaliseeritud kategooriatesse
kuuluvate väärtpaberite omandamist tõsiselt see, kui liikmesriikidel oleks selliste omandamiste puhul vaba voli piirata jooksevkonto
jäägi või hoiukonto jäägi kasutamist.
Järelikult peab vastama teisele küsimusele, et asjaolu, et esimese direktiivi I lisa loendi B jao IV A alla kuuluvate võlakirjade
omandamist rahastati krediidiasutuses oleva jooksevkonto jäägi või hoiukonto jäägi abil, isegi kui see kuulub sama lisa loendi D
jaosse IX, ei saa mõjutada kõnealuse kapitali liikumise liigitamist nimetatud lisa loendi B jaosse IV A.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Emiteerimisest alates üheaastaseks tähtajaks omavääringus väljendatud võlakirjad, mis on börsil kaubeldavad ja seal noteeritud
ja mille on emiteerinud liikmesriigis asuv ja sellele riigile kuuluv pank, kuuluvad nõukogu 11. mai 1960. aasta esimese direktiivi
asutamislepingu artikli 67 rakendamise kohta I lisa loendi B jaosse IV A. Nende omandamist, samuti nende likvideerimisjaotist
reguleerib selle direktiivi artikkel 2, mis viitab jaotise repatrieerimist sätestava sama direktiivi I lisa loendile B.
2.
Asjaolu, et esimese direktiivi I lisa loendi B jaosse IV A kuuluvate võlakirjade omandamist rahastati krediidiasutuses oleva
jooksevkonto jäägi või hoiukonto jäägi abil, isegi kui see kuulub sama lisa loendi D jaosse IX, ei saa mõjutada kõnealuse
kapitali liikumise liigitamist nimetatud lisa loendi B jaosse IV A.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: kreeka.