CELEX: 62006CJ0418
Обжалване
ФЕОГА
Сектор на полските култури
Приключване на сметките на ФЕОГА
Надеждна и действаща система за контрол
Разходи, изключени от финансиране от Общността
Корекция на фиксирания процент
Прилагане с обратна сила на правната уредба относно проверките
Имплицитни задължения
Принцип на пропорционалност
Правна сигурност
Пълна юрисдикция

Със своята жалба Кралство Белгия иска от Съда по-конкретно:
—
да отмени Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 25 юли 2006 г. по дело Белгия/Комисия (T-221/04, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Първоинстанционният съд е отхвърлил неговата жалба за частична отмяна на Решение 2004/136/ЕО на Комисията от 4 февруари 2004 г., изключващо финансиране от Общността на някои разходи, осъществени от държавите-членки по Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА), секция „Гарантиране“ (
ОВ L 40, стр. 31
, наричано по-нататък „спорното решение“), и при условията на евентуалност да намали по отношение на тази държава-членка финансовата корекция, която в спорното решение Комисията на Европейските общности е определила в размер на 1079814 EUR,
—
да уважи направените от него искания в първоинстанционното производство и следователно да отмени спорното решение,
—
при условията на евентуалност да отмени обжалваното съдебно решение и въз основа на пълната юрисдикция на Съда в тази област да намали до 1491085 EUR размера на определената от Комисията финансова корекция.
I —

Правна уредба
А —
Финансирането на разходи от ФЕОГА
Регламент (ЕИО) № 729/70 на Съвета от 21 април 1970 година относно финансирането на общата селскостопанска политика (
OВ L 94, стр. 13
), изменен с Регламент (ЕО) № 1287/95 на Съвета от 22 май 1995 година (
OВ L 125, стр. 1
, наричан по-нататък „Регламент № 729/70“), установява общите правила, приложими за финансирането на общата селскостопанска политика. Регламент (ЕО) № 1258/1999 на Съвета от 17 май 1999 година относно финансирането на общата селскостопанска политика (
OВ L 160, стр. 103
) заменя Регламент № 729/70 и се прилага за разходите, направени след 1 януари 2000 г.
От член 1, параграф 2, буква б) и член 3, параграф 1 от Регламент № 729/70 произтича, че секция „Гарантиране“ на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА) в рамките на общата организация на пазарите за селскостопански продукти финансира предприетите съгласно общностните правила интервенции, чиято цел е стабилизирането на тези пазари.
Член 5, параграф 2, буква в) от Регламент № 729/70 предвижда, че Комисията решава кои разходи да бъдат изключени от финансиране от Общността, ако установи, че последните не са извършени в съответствие с общностните разпоредби.
Член 7, параграф 4 от Регламент № 1258/1999 има същото съдържание като член 5, параграф 2, буква в) от Регламент № 729/70.
Член 8, параграф 1 от Регламент № 729/70 гласи:
„1.   Държавите-членки предприемат необходимите мерки в съответствие с националната нормативна уредба, залегнала в закон, подзаконов или административен акт, за:
—
проверка, че сделките, финансирани от Фонда, са действително и правилно извършени,
—
предотвратяване и справяне с нередностите,
—
възстановяване на суми, изгубени в резултат на допуснати нередности или небрежност.
[…]“ [неофициален превод]
Член 8, параграф 1 от Регламент № 1258/1999 има същото съдържание като член 8, параграф 1 от Регламент № 729/70.
Б —
Указанията на Комисията
На 23 декември 1997 г. Комисията е приела Указания за изчисляване на финансовите последици при подготовка на решението за приключване на сметките на ФЕОГА, секция „Гарантиране“ (документ № VI/5330/97, наричан по-нататък „указанията“). В тях се предвижда, че към разходите, декларирани от държава-членка, могат да се прилагат корекции на фиксирания процент от 2 %, от 5 %, от 10 % и от 25 % и повече, в зависимост от значимостта на пропуските, констатирани при осъществяването на контрола, когато предоставените на Комисията данни не позволяват да се направи оценка на понесените от Европейската общност загуби в резултат на тези пропуски.
В —
Правната уредба в областта на контрола в сектора на полските култури
В членове 1 и 2 от Регламент (ЕИО) № 3508/92 на Съвета от 27 ноември 1992 година за изграждане на интегрирана система за администриране и контрол на някои схеми на Общността за отпускане на помощ (
OВ L 355, стр. 1
) се предвижда, че всяка държава-членка установява такава интегрирана система, която включва по-конкретно компютризирана база данни, система за идентификация на селскостопанските парцели и интегрирана система за контрол.
В своята първоначална редакция член 4 от Регламент № 3508/92 посочва, че системата за идентификация на парцелите е изградена въз основа на планове и кадастрални документи, на други картографски материали или на въздушни фотографии или космически изображения. В своята редакция, изменена с Регламент (ЕО) № 1593/2000 на Съвета от 17 юли 2000 г. (
ОВ L 182, стр. 4
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 34, стр. 39), същият член предвижда, че използваните техники се опират на компютризирана географска информационна система (наричана по-нататък „SIG“), която е желателно да включва въздушна и пространствена векторна цифрова карта.
Член 8 от Регламент № 3508/92 гласи:
„1.   Държавата-членка извършва административен контрол на молбите за помощи.
2.   В допълнение на административните проверки се провеждат проверки на място в извадка от земеделски стопанства. За всички тези контролни механизми държавата-членка изготвя план за съставяне на извадка.
[…]
4.   При условия, които следва да бъдат определени, националните органи могат да използват дистанционно наблюдение, за да определят площите на селскостопанските парцели, да установят тяхното използване и да проверят състоянието им.
[…]“ [неофициален превод]
Член 6 от Регламент (ЕИО) № 3887/92 на Комисията от 23 декември 1992 година, за установяване на подробни правила за прилагане на интегрираната система за администриране и контрол за определени схеми за помощ на Общността (
OВ L 391, стр. 36
), изменен с Регламент (ЕО) № 1678/98 на Комисията от 29 юли 1998 г. (
ОВ L 212, стр. 23
, наричан по-нататък „Регламент № 3887/92“), гласи:
„1.   Административни проверки и такива на място следва да бъдат извършвани по такъв начин, че да гарантират ефективната проверка на спазването на условията, при които се отпускат помощи и премии.
2.   Административният контрол […], предвиден в член 8, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 3508/92, следва да включва по-конкретно:
a)
взаимно допълващи се проверки на декларирани селскостопански парцели и животни, за да се предотврати неоправдано двукратно отпускане на една и съща помощ по отношение на една и съща календарна година;
[…]
3.   Проверките на място се извършват най-малко върху една представителна извадка от молби за помощ. Тази извадка трябва да представлява най-малко:
[…]
—
5 % от всички подадени молби за помощ за район [другаде в текста: молби за помощ за „площ“] […]
Ако проверките на място разкрият значителни нередности в даден регион или част от регион, компетентните органи извършват допълнителни проверки през текущата година и увеличават процента на молбите за помощи, които да бъдат проверени през следващата година за този регион или част от регион.
4.   Молбите за помощи, подлежащи на проверка на място, следва да бъдат определени от компетентния орган, по-конкретно на базата на анализ на риска, както и на елемент на представителност на подадените молби за помощи. Анализът на риска следва да отчита следното:
—
размерите на помощите,
—
броя селскостопански парцели, площта или броя животни, за които е поискана помощта,
—
промените спрямо предходната година,
—
констатации от проверките от предходните години,
—
други фактори, които следва да бъдат определени от държавите-членки,
—
нарушения на Регламент (ЕО) № 820/97.
[…]
7.   Определянето на площта на селскостопанските парцели се извършва чрез всякакви подходящи средства, дефинирани от компетентния орган, като се гарантира точност при измерването, най-малко равна на тази, изисквана при официални измервания съгласно националните разпоредби. Този компетентен орган определя допустимо отклонение, като има предвид по-специално използвания метод за измерването, точността на наличните официални документи, местни фактори (например наклон или форма на парцелите) и разпоредбите на следващата алинея.
[…]
8.   Съответствието на селскостопанските парцели с изискванията за отпускане на помощ се проверява по всякакви подходящи начини. За тази цел при необходимост могат да бъдат изисквани допълнителни доказателства.
[…]“ [неофициален превод]
Член 9 от Регламент № 3887/92 гласи:
„1.   Ако се установи, че действително определената площ е по-голяма от декларираната в молбата за помощ за „площ“, при изчисляване размера на помощта се взема предвид декларираната площ.
2.   Ако се установи, че действително определената площ е по-малка от декларираната в молбата за помощ за „площ“, изчисляването на размера на помощта се прави въз основа площта, действително определена при проверката […].
[…]“ [неофициален превод]
Член 31, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 2419/2001 на Комисията от 11 декември 2001 година, за установяване на подробни правила за прилагане на интегрираната система за администриране и контрол за определени схеми за помощ на Общността, установени с Регламент (ЕИО) № 3508/92 на Съвета (
ОВ L 327, стр. 11
), гласи:
„2.   […] ако декларираният район [другаде в текста: „декларираната площ“] в молба за помощ надвишава района, определен за тази група култури в резултат от административни проверки или такива на място, размерът на помощта следва да се изчисли на базата на определения за тази група култури район.“ [неофициален превод]
II —

Обстоятелствата в основата на съдебния спор, както следват от обжалваното съдебно решение
От 1996 г. белгийските власти са въвели система за идентификация на селскостопанските парцели, изградена въз основа на въздушни фотографии, получени от SIG, както е предвидено в член 4 от Регламент № 3508/92. Парцелите били идентифицирани от самите фермери с ръчно маркиране върху тези въздушни фотографии, след което администрацията извършвала графично кодиране на данните в SIG.
В съответствие с член 9, параграф 2 от Регламент № 729/70 и с член 9, параграф 2 от Регламент № 1258/1999 натоварените с приключване на сметките на ФЕОГА служби на Комисията извършили в Белгия от 15 до 17 май 2001 г. проверки относно сектора на полските култури с оглед на приключване на сметките за финансовите 1999 г., 2000 г. и 2001 г. Тези служби достигнали до извода за наличие на аномалии при извършените от белгийските власти проверки.
След размяната на писма и двустранните преговори между засегнатата държава-членка и Комисията, както е предвидено в член 8, параграф 1, втора алинея от Регламент (ЕО) № 1663/95 на Комисията от 7 юли 1995 година за определяне на подробни правила за прилагане на Регламент (ЕИО) № 729/70 на Съвета относно процедурата за приключване на сметките на ФЕОГА, секция „Гарантиране“ (
ОВ L 158, стр. 6
) и след опит за помирение в съответствие с Решение 94/442/ЕО на Комисията от 1 юли 1994 година относно установяване на помирителна процедура в рамките на приключването на сметките на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА), секция „Гарантиране“ (
ОВ L 182, стр. 45
), на 30 септември 2003 г. Комисията приема обобщен доклад (наричан по-нататък „обобщен доклад“).
От този доклад е видно, че Комисията е приела, от една страна, че Кралство Белгия не е спазило нито член 8 от Регламент № 3508/92, нито членове 6 и 9 от Регламент № 3887/92 поради закъснението при кодирането на парцелите в SIG, като по този начин е попречило някои кандидатури да бъдат взети предвид при анализа на рисковете. От друга страна, Комисията е установила нарушение на горепосочените разпоредби поради неизвършено намаляване на площта на парцелите, декларирани в молбите за помощи (наричана по-нататък „декларираната площ“) и/или поради липсата на проверки на място, когато проведените административни проверки показвали, че декларираната площ надвишавала площта на същите тези парцели, така както били кодирани в SIG (наричана по-нататък „площта SIG“).
В това отношение в точка B.7.1.1. от посочения доклад може да се прочете следното:
„Службите на Комисията разследваха аномалиите, разкрити посредством белгийската административна система за контрол за периода на събиране на реколтата от 1999 г. до 2001 г. Стана ясно, че белгийската географска информационна система (GIS) е полезен способ за откриване на потенциалните аномалии или нередности. Въпреки това невинаги бяха предприемани адекватни мерки, когато бяха посочвани разлики между данните от SIG и площите, декларирани от земеделските производители. Последващите проверки на място засегнаха само ограничен брой случаи, за които разминаването надвишаваше с 5 % нивото на групата от култури. Някои молби за помощи, за които очевидните разлики надвишаваха 5 %, не са били предмет на допълнително разследване и помощите са били изплатени въз основа на декларираната площ. Когато разликата е била по-малка от 5 %, молбите въобще не са били разглеждани като нередовни и помощите са били изплатени въз основа на декларираната площ, без да се извършва допълнително разследване.
Впрочем във всички случаи, които не са били предмет на проверка на място, декларираната от земеделския производител площ е била приета от системата и посочена в предварително разпечатания формуляр на молбата, която е била изпратена на земеделския производител за следващата година. […]
Белгийските власти обясниха, че според тях само действително измерените на място площи можели да се използват при (пре)изчисляването на размера на помощта.
Службите на Комисията не са съгласни с довода, според който различията, установени при административна проверка благодарение на SIG, не могат да се използват, за да се оправдае от правна гледна точка намаляването на размера на помощта; следователно те считат, че проследяването на разкритите при административната проверка аномалии не е било извършено с необходимата строгост. Фактът, че белгийските власти не са намалили размера на помощта и/или не са наложили санкции, несъмнено води до загуба за Фонда.“ [неофициален превод]
В точка B.7.1.3 от обобщения доклад може да се прочете следното:
„В заключение, Белгия не е извършила някои второстепенни проверки по адекватен начин или при спазване на приложимите норми от регламентите. Белгия носи отговорност за превишаване на разходите за Фонда, тъй като не намалява декларираните площи и/или не извършва проверки на място, когато са налице разкрити от административната проверка аномалии в декларациите.“ [неофициален превод]
На 4 февруари 2004 г. Комисията приема спорното решение, в което за полските култури се предвижда, че разходите на разплащателната агенция или агенции, акредитирана/и от Кралство Белгия, които са декларирани по ФЕОГА, секция „Гарантиране“, за финансовите години 2000—2002, са били предмет на намаляване с фиксиран размер от 2 %, съответстващо на сумата от 9322  809 EUR, поради допуснати пропуски при второстепенните проверки.
III —

Производството пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, подадена в секретариата на Съда на 13 април 2004 г., Кралство Белгия иска отмяната на спорното решение. С определение от 8 юни 2004 г. Съдът връща делото на Първоинстанционния съд, който го завежда в регистъра под номер T-221/04.
В подкрепа на своята жалба Кралство Белгия изтъкнало три правни основания, изведени, първо, от липсата на нарушение на член 8 от Регламент № 3508/92, както и на членове 6 и 9 от Регламент № 3887/92, второ, от неспазването от Комисията на условията, поставени в указанията относно понятията за съществен пропуск при прилагането на общностните норми и за реален риск от загуба за ФЕОГА, и трето, от нарушение на принципа на пропорционалност при определяне на размера на финансовата корекция.
То поискало от Първоинстанционния съд да отмени частично спорното решение в частта му, с която за Кралство Белгия се предвиждала корекция на фиксирания процент с 2 %, или при условията на евентуалност, въз основа на неговата пълна юрисдикция, да намали размера на изключените от финансиране разходи до сумата от 1079  814 EUR и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията поискала от Първоинстанционния съд да отхвърли жалбата и да осъди Кралство Белгия да заплати съдебните разноски.
В обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд първоначално приел за недопустимо предявеното искане относно молбата за намаляване на финансовата корекция, като потвърдил, че в областта на ФЕОГА не съществува разпоредба, с която да се предоставя на общностните съдилища пълна юрисдикция в съответствие с член 229 ЕО.
След това при произнасянето си по същество Първоинстанционният съд припомнил съдебната практика в областта на ФЕОГА по следния начин:
„29.
В началото следва да се припомни, че ФЕОГА финансира само интервенции, извършени в съответствие с общностните разпоредби в рамките на общата организация на селскостопанските пазари (вж. Решение на Съда от 24 февруари 2005 г. по дело Гърция/Комисия,
C-300/02, Recueil, стр. I-1341
, точка 32 и цитираната съдебна практика).
30.
Следва също да се припомни, че Комисията е длъжна да докаже наличието на нарушение на правилата на общата организация на селскостопанските пазари (вж. Решение по дело Гърция/Комисия, точка 29 по-горе, точка 33 и цитираната съдебна практика). Въпреки това Комисията трябва не да докаже изчерпателно, че извършените от националните администрации проверки са недостатъчни или че предоставените от тях данни са неверни, а да представи доказателство за сериозно и разумно съмнение, което тя изпитва относно тези проверки или тези данни (вж. Решение по дело Гърция/Комисия, точка 29 по-горе, точка 34 и цитираната съдебна практика).
31.
Засегнатата държава-членка от своя страна не би могла да обори констатациите на Комисията, без да подкрепи своите собствени твърдения с доказателства за наличието на надеждна и действаща система за контрол. Щом като тя не успява да докаже, че констатациите на Комисията са неточни, то същите представляват елементи, които могат да породят сериозни съмнения относно прилагането на адекватни и ефикасни мерки за наблюдение и контрол (вж. Решение по дело Гърция/Комисия, точка 29 по-горе, точка 35 и цитираната съдебна практика).
32.
Това облекчаване на доказателствената тежест за Комисията се обяснява с факта, че в най-добро положение при събирането и проверката на необходимите за приключване на сметките на ФЕОГА данни е държавата-членка и следователно върху нея тежи задължението да представи най-подробни и изчерпателни доказателства за извършените проверки и представените от нея данни и, при необходимост, за неточността на твърденията на Комисията (вж. Решение по дело Гърция/Комисия, точка 29 по-горе, точка 36 и цитираната съдебна практика).
33.
Тази изведена от съдебната практика дефиниция на доказателствената тежест не се накърнява от поставеното в указанията условие, според което финансова корекция на фиксирания процент предполага наличието на „съществен пропуск при прилагането на изрични общностни норми“. От една страна, това условие следва да се разглежда в светлината на предходния параграф от указанията, според който корекциите на фиксирания процент трябва да се прилагат, когато Комисията установи, че контролна мярка, която изрично се изисква от регламент или е „имплицитно необходима за спазването на изрична норма“, не е била реализирана по подходящ начин. От друга страна, да се изисква от Комисията не само да представи доказателство за своето сериозно и разумно съмнение, но и да докаже наличието на съществен пропуск при прилагането на изрични общностни норми, би било в противоречие с постоянната практика на Съда относно доказателствената тежест — практика, запазена след приемането на указанията (вж. относно едновременното прилагане на тази съдебна практика и на указанията Решение на Съда от 9 януари 2003 г. по дело Гърция/Комисия,
C-157/00, Recueil, стр. I-153
, точки 28, 29, 35 и 36 и Решение на Съда от 24 февруари 2005 г. по дело Нидерландия/Комисия, C-318/02, точки 34 и 35).“
Първоинстанционният съд е посочил по-нататък в точка 34 от обжалваното съдебно решение, че аргументите на белгийското правителство, изтъкнати в отговор на мотивите, на които Комисията е основала спорното решение, следва да бъдат разгледани в светлината на тези съображения.
При съвместното разглеждане на първото правно основание и на първата част от второто правно основание Първоинстанционният съд е приел в точки 47—50 от обжалваното съдебно решение под заглавие „По значението на разкритите от Комисията аномалии“, че разминаванията между декларираната площ и площта SIG, разкрити на стадия на административната проверка, представляват аномалии, показващи потенциални нередности в молбите за помощи, които предполагат риск от загуба за ФЕОГА.
В точка 49 от посоченото решение Първоинстанционният съд е посочил, че действащите към момента на настъпване на фактите правни норми не задължавали държавите-членки да използват SIG. Той е постановил обаче, че като се оборудвали предварително със SIG, преди тя да е станала задължителна или да е излязла от употреба вследствие на разпространението на контрола чрез дистанционно наблюдение със сателитни снимки, белгийските власти са разполагали с инструмент за контрол, годен да предостави релевантни данни, с което се надхвърлят изричните задължения по член 6, параграф 2 от Регламент № 3887/92. Според Първоинстанционния съд Комисията не би могла да игнорира това обстоятелство, установяващо наличието на сериозно и разумно съмнение, което ясно показва риск от загуба за ФЕОГА, единствено поради това че системата, която го е разкрила, не била задължителна или не била предназначена за тази цел.
В точка 52 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е приел по-нататък, че действащата към момента на настъпване на фактите правна уредба не задължавала изрично държавите-членки да използват средствата за контрол, предвидени от Комисията в нейния обобщен доклад. Въпреки това според логиката на Първоинстанционния съд, която се ръководи от съдебната практика, изведена от Решение на Съда от 12 юни 1990 г. по дело Германия/Комисия (
C-8/88, Recueil, стр. I-2321
, точка 16) и Решение на Съда от 14 април 2005 г. по дело Испания/Комисия (C-468/02, непубликувано в Recueil, точка 35), тези задължения за реагиране на разкритите от SIG аномалии произтичали, при необходимост имплицитно, от действащата правна уредба, по силата на която държавите-членки са длъжни да организират ефикасна система за контрол и наблюдение.
В точки 53 и 54 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е уточнил, че от тази правна уредба произтича задължението на държавите-членки да организират административни проверки и проверки на място, с които да се гарантира пълното спазване на материалноправните и формални условия за отпускане на помощи. Впрочем Първоинстанционният съд е посочил, че от съдебната практика произтича също, че административната проверка, която предшества проверката на място, трябва да се извърши по такъв начин, че да позволи на националните власти да достигнат до всички възможни заключения, уверения или съмнения относно спазването на условията за отпускане на помощи (вж. по-конкретно Решение от 3 октомври 1996 г. по дело Германия/Комисия,
C-41/94, Recueil, стр. I-4733
, точка 17 и Решение по дело Испания/Комисия, посочено по-горе, точка 40).
В точка 55 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е приел по-нататък, че пред ясно очертан при административната проверка риск от загуба за ФЕОГА бездействието на белгийските власти било напълно равнозначно на неприемане на контролни мерки, имплицитно необходими за спазването на една от изричните правни норми, действащи към момента на настъпване на фактите.
В точка 57 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е направил извода, че белгийските власти са били длъжни да реагират на разкритите от SIG аномалии.
Впрочем по отношение на приетите от Кралство Белгия мерки Първоинстанционният съд е преценил в точка 62 от обжалваното съдебно решение, че при тези условия и предвид установените факти при извършените през май 2001 г. проверки, Комисията е могла да подхрани сериозни съмнения относно точността на декларираните площи и относно ефикасността на направените проверки.
След това в точки 65—70 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е уважил довода на Комисията, според който поради късното кодиране на данните в SIG било възможно някои кандидатури да избегнат проверките на място. Първоинстанционният съд е приел по-конкретно, че:
„69.
Тъй като белгийското правителство не е представило подходящи доказателства, с които да се оборят констатациите на Комисията относно липсата на проверки на място поради късното кодиране, се налага изводът, че определен брой кандидатури са избегнали такъв контрол (вж. в този смисъл Решение на Съда от 10 ноември 2005 г. по дело Италия/Комисия, C-307/03, точки 33—35).
70.
Този извод не се поставя под въпрос от факта, че никой нормативен акт относно ФЕОГА не предвиждал графично кодиране преди 31 август всяка година. Действително липсата на изрично предвидени задължения не може да заличи съмненията, породени от липсата на проверка на място. Във всички случаи, щом като води до липса на контрол, това закъснение противоречи на общото задължение за извършване на такива проверки. Също така фактът, че проверки на място са били извършени след 31 август и че са довели до корекции, не означава, че са били направени всички необходими проверки, и не доказва, че тези проверки на място са резултат от осъществен след 31 август ефикасен анализ на рисковете.“
Следователно в точки 71 и 72 от това решение Първоинстанционният съд е стигнал до извода, че държавата-членка жалбоподател не е представила достатъчно доказателства, с които да се оборят сериозните и основателни съмнения на Комисията относно надеждността на проверките, породени от недостатъчното отчитане на разкритите от SIG аномалиии и от липсата на контрол. Следователно той е счел, че Комисията била оправомощена да приложи финансова корекция. При тези условия първото правно основание, както и първата част от второто правно основание, са били отхвърлени.
Относно втората част от второто правно основание, изведено от липсата на реален риск от загуба за ФЕОГА, и третото правно основание, изведено от несъразмерния характер на корекцията на фиксирания процент с оглед на действително понесената от ФЕОГА вреда, които Първоинстанционният съд е приел да разгледа съвместно, последният не е възприел метода на изчисление, представен от Кралство Белгия за доказване на твърденията за несъразмерния характер на приложените финансови корекции. Той е подчертал по-конкретно в точки 88 и 90 от обжалваното съдебно решение, че представените от белгийското правителство екстраполации с цел доказване на максималната понесена от ФЕОГА вреда не отчитали събирането на недължимо платеното и че не било възможно да се разбере дали те включвали по-късно кодираните кандидатури.
След като тази държава-членка не е успяла да докаже максималната понесена от ФЕОГА вреда, в точки 92 и 93 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е стигнал до извода, че Комисията имала пълно право да наложи корекция на фиксирания процент, и понеже същата била определена на най-ниското предвидено в указанията ниво, т.е. 2 %, и Кралство Белгия не е оспорило тези указания, то не било възможно да се предположи, че тази корекция е нарушила принципа на пропорционалност.
Следователно Първоинстанционният съд е отхвърлил втората част от второто правно основание, както и третото правно основание.
При тези условия жалбата е била отхвърлена и Кралство Белгия е било осъдено да заплати съдебните разноски.
IV —

Искания на страните
В настоящата жалба Кралство Белгия иска от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение и спорното решение,
—
при условията на евентуалност да отмени обжалваното съдебно решение и въз основа на своята пълна юрисдикция да намали финансовата корекция до размер от 1491085 EUR,
—
също при условията на евентуалност, да отмени обжалваното съдебно решение и да върне делото на Първоинстанционния съд,
—
да осъди Комисията да заплати направените в производствата пред Първоинстанционния съд и пред Съда съдебни разноски.
В своята писмена защита Комисията моли Съда да отхвърли жалбата и да осъди Кралство Белгия да заплати съдебните разноски.
V —

Правните основания в жалбата
В подкрепа на жалбата си Кралство Белгия повдига по същество пет правни основания за отмяна на обжалваното съдебно решение, изведени съответно от:
—
изопачаване на фактите,
—
нарушение на член 8 от Регламент № 3508/92, както и на членове 6 и 9 от Регламент № 3887/92,
—
нарушения на задължението за мотивиране,
—
нарушение на принципа на пропорционалност и
—
грешка при прилагане на правото, свързана с липсата на пълна юрисдикция на общностните съдилища относно определените от Комисията размери на финансовите корекции в областта на ФЕОГА.
А —
По първото правно основание, изведено от изопачаване на фактите
1. Доводи на страните
Кралство Белгия поддържа, че Първоинстанционният съд е изопачил фактите, по-конкретно като е констатирал в точка 47 от обжалваното съдебно решение, че „когато SIG показва при административната проверка, че декларираната площ в молбата за помощ е по-голяма от площта SIG, подобно разминаване представлява аномалия, разкриваща потенциална нередовност на тази молба“, тъй като „ако площта SIG съответства в по-голяма степен на действителната площ в сравнение с декларираната такава в молбата за помощ, то плащането на помощта за площ в зависимост от декларираната площ води до недължимо платено в полза на молителя и следователно до загуба за ФЕОГА“.
Подобно твърдение показвало погрешно разбиране на функционирането на въведената от Кралство Белгия SIG. Според последното тя представлявала изопачаване на фактите, доколкото Първоинстанционният съд разглежда SIG като способ за измерване, който се доближава в по-голяма степен до действителните данни за площта, отколкото декларираните от фермерите, и че вследствие на това тази система позволявала да се установят аномалии и да се идентифицират ясно рисковете от загуби за ФЕОГА. Според тази държава-членка обаче нейната SIG служела единствено за идентифициране на земеделските парцели и за разкриване на припокривания между тях, както и на дублирани декларации, без да позволява да се определят реалните площи на парцелите, по-конкретно поради остарелия характер на някои използвани фотографии.
Комисията от своя страна поддържа, че в точка 47 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд имал предвид не че SIG представлява инструмент за измерване, а че несъответствието между декларираната площ и площта SIG подхранвало сериозни съмнения относно точността на декларираната от фермера площ. Освен това целта, която Кралство Белгия поставило на SIG, била недостатъчна с оглед на изискванията на член 6, параграф 2, буква a) от Регламент № 3887/92, който предвижда, че административните проверки на молбите за помощи включват по-специално кръстосани проверки. Използването на наречието „по-специално“ показвало, че административните проверки включват задължително и други мерки, освен кръстосаните проверки.
2. Съображения на Съда
Следва да се констатира, че в точка 47 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд тръгва от схващането, че когато декларираната в молбата за помощ площ е по-голяма от площта SIG, е налице аномалия, разкриваща потенциална нередност в тази молба. Действително в тази хипотеза, ако се предположи, че площта SIG съответства в по-голяма степен на действителната площ, отколкото декларираната площ в молбата за помощ, Първоинстанционният съд е възнамерявал единствено да констатира, че при тези обстоятелства плащането на помощта за площ в зависимост от декларираната площ е можело да доведе до недължимо платено в полза на молителя и поради това — до загуба за ФЕОГА.
Първоинстанционният съд обаче никъде не е посочил, че SIG представлява надежден инструмент за измерване, както Кралство Белгия се стреми да го упрекне. В отговор на твърденията на тази държава-членка относно неточността на данните SIG той, напротив, е подчертал в точка 48 от обжалваното решение, че неточността на тези данни не водела до тяхното обезсмисляне, а обратно, показвала, че рискът от загуба за ФЕОГА не можел да бъде отстранен. По този начин Първоинстанционният съд е признал неточността на данните SIG. Въпреки това, като е констатирал, че подобна неточност не позволява да се узнае дали тази загуба била действителна, той е стигнал до извода, че разкритите по този начин аномалии показват риск от загуба за ФЕОГА.
В действителност Първоинстанционният съд, по-конкретно в точка 49 от обжалваното съдебно решение, се стреми да разглежда SIG не като инструмент за измерване, а като инструмент за контрол, посредством който било възможно декларираните площи да бъдат оспорени. С това той не целял да придаде по-голяма достоверност на данните за площите SIG, отколкото на посочените в молбите за помощи.
Относно способността на SIG за откриване на аномалии следва да се констатира, че както декларираните площи, така и площите SIG в крайна сметка произтичат от декларациите на фермерите, като първите съответстват на посочените от тях площи във формулярите на молбите за помощ, а вторите произтичат от извършеното от тях ръчно маркиране върху въздушните фотографии.
Все пак при липсата на проверка на място или на каквото и да било друго допълнително проучване нито декларираните площи, нито тези, произтичащи от SIG, можели да бъдат потвърдени с точност. При това положение било възможно противоречието между тези два източника на информация да представлява аномалия (вж. в този смисъл Решение на Съда от 19 септември 2002 г. по дело Германия/Комисия,
C-377/99, Recueil, стр. I-7421
, точка 48, както и Решение от 12 януари 2006 г. по дело Германия/Комисия, C-183/03, Recueil 2006 г., точки 61 и 62).
Поради това Първоинстанционният съд с право е приел в точка 47 от обжалваното съдебно решение, че когато при административната проверка SIG показвала, че декларираната площ била по-голяма от площта SIG, това разминаване представлявало аномалия, разкриваща потенциална нередност на тази молба.
Вследствие на това първото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
Б —
По второто правно основание, изведено от нарушение на член 8 от Регламент № 3508/92, както и на членове 6 и 9 от Регламент № 3887/92
Настоящото правно основание се разделя по същество на четири части, които следва да бъдат разгледани поотделно.
1. По първата част, изведена от нарушение на член 6, параграф 7 от Регламент № 3887/92
а) Доводи на страните
Кралство Белгия счита, че Първоинстанционният съд е нарушил член 6, параграф 7 от Регламент № 3887/92, като е приел, че благодарение на SIG тази държава-членка разполагала с подходящ инструмент за измерване на площта на земеделските парцели, докато, от една страна, самите държавите-членки избират средствата за измерване, а от друга страна, тази държава-членка предпочела официално измерване от геометър или чрез интерпретация на фотосателитните образи.
По този начин Първоинстанционният съд можел единствено да констатира в точка 49 от обжалваното решение, че белгийските власти разполагали, благодарение на своята SIG, с инструмент за контрол, годен да предостави релевантни данни, с което се надхвърляли изричните задължения по член 6, параграф 2 от посочения регламент.
Комисията припомня, че белгийските власти по свое усмотрение са избрали възможността за използване на въздушните фотографии за провеждането на административните проверки, изисквани от Регламент № 3508/92. Следователно те трябвало да понесат всички последици от това в случай на разминаване между декларираната площ и площта SIG, което те не са направили. Освен това позоваването на член 6, параграф 7 от Регламент № 3887/92 не било уместно, тъй като тази разпоредба относно техниките за измерване се прилага за определяне на площта на земеделските парцели в рамките на проверката на място.
б) Съображения на Съда
Следва да се припомни, както беше констатирано в точка 49 от настоящото решение, че Първоинстанционният съд не е придал на белгийската SIG качеството на инструмент за измерване. Обстоятелството, че той е приел в точка 49 от обжалваното съдебно решение, че SIG била инструмент за контрол, годен да предостави релевантни данни, с което се надхвърлят изричните задължения по член 6, параграф 2 от Регламент № 3887/92, не може да постави под въпрос тази констатация.
Като последица от това Първоинстанционният съд не би могъл да бъде упрекнат, че е определил вместо Кралство Белгия инструмента за измерване, който то възнамерявало да използва в съответствие с член 6, параграф 7 от същия регламент за целта на определяне на площта на земеделските парцели.
Следователно първата част от второто правно основание не може да бъде уважена.
2. По втората част относно имплицитните задължения
а) Доводи на страните
Кралство Белгия упреква Първоинстанционния съд, че е наложил с обратна сила на държавите-членки правилата за извършване на проверките, определени от Комисията в нейния обобщен доклад, който послужил за основа на спорното решение, докато действащата към момента на настъпване на фактите правна уредба не налагала да се прибягва до тях. По този начин, когато декларираната площ надвишавала площта SIG, държавите-членки били длъжни или да извършат проверка на място, или да намалят площта, подлежаща на субсидиране.
Според Кралство Белгия подобни задължения не били съобразени с текста на член 6, параграф 3 от Регламент № 3887/92, според който проверка на място се извършва само върху значителна извадка, представляваща най-малко 5 % от молбите за помощ.
Впрочем действащата правна уредба не предвиждала в рамките на административните проверки да се извършва намаляване на площта, подлежаща на субсидиране, единствено въз основа на SIG данните. Подобно намаляване било предвидено в съответствие с член 9, параграф 2 от Регламент № 3887/92 само в случаите, когато декларираната площ надвишава действително определената. Според приложимото право ratione temporis обаче подобно определяне било правно възможно само в рамките на проверка на място по смисъла на съдебната практика, произтичаща от Решение на Съда от 28 ноември 2002 г. по дело Agrargenossenschaft Pretzsch (
C-417/00, Recueil, стр. I-11053
, точка 48). Задължение за намаляване на стадия на административната проверка наистина е било въведено с член 31 от Регламент № 2419/2001, но то било приложимо едва за реколтата от 2002 г. нататък.
По-нататък, създаването на подобни имплицитни задължения не било необходимо, доколкото държавата-членка жалбоподател била взела предвид горепосочените аномалии в рамките на анализа на рисковете.
Накрая, тези имплицитни задължения нарушавали от една страна принципа на правна сигурност, тъй като налагали санкция на фермерите на стадия на административната проверка, а подобна санкция била предвидена в действащата правна уредба ratione temporis само в случаите на нередности, констатирани в рамките на проверка на място. От друга страна те нарушавали принципа за недопускане на дискриминация, тъй като наказвали единствената държава-членка, която въвела прецизна и даваща високи резултати система въз основа на въздушни фотографии, с което се нахвърляли наложените ѝ задължения на стадия на административните проверки.
Комисията припомня най-напред, че административната проверка трябва да се отнася за всички молби за помощи. Следователно, за да се придаде полезно действие на тази административна проверка, Кралство Белгия е трябвало да предприеме действия срещу появилите се разминавания между декларираната площ и площта SIG. Поради това Първоинстанционният съд правилно е отсъдил, че бездействието на белгийските власти било равнозначно на неприемане на мерките за контрол, които били имплицитно необходими за спазването на една от изричните правни норми, действащи към момента на настъпване на фактите. Не ставало въпрос за създаване на имплицитни задължения, а за констатиране на задължения, присъщи на спазването на съществуващите изрични правни норми.
Относно имплицитното задължение за намаляване на площта, която следва да бъде взета предвид при изчисляване на помощите в случаите, когато декларираната площ е по-голяма от площта SIG, Комисията поддържа, че практиката на Съда предвижда такова задължение при всички видове контрол и че във всички случаи белгийските власти са могли да извършат проверка на място за целите на това намаляване. От друга страна, член 31, параграф 2 от Регламент № 2419/2001, предвиждащ подобно намаляване на стадия на административната проверка, бил само пояснение на член 9, параграф 2 от Регламент № 3887/92, който се прилагал ratione temporis.
Според Комисията твърдението относно правната сигурност е лишено от основание, щом като, както Първоинстанционният съд е припомнил в точка 56 от обжалваното съдебно решение, на белгийските власти било позволено да извършат проверка на място. От друга страна, посоченият от Кралство Белгия принцип за недопускане на дискриминация не се прилагал в ситуации, в които по силата на общностната правна уредба държавите-членки разполагат с възможност за избор между няколко технически варианта. След като вече е избрало даден метод за идентифициране, без значение дали той е бил по-точен от методите, които другите държави-членки са възприели, в съответствие с член 6, параграф 1 от Регламент № 3887/92 Кралство Белгия било длъжно при извършването на проверки да използва получените с това средство данни.
б) Съображения на Съда
В началото следва да се констатира, както Първоинстанционният съд е припомнил в точка 52 от обжалваното съдебно решение, че макар и общностната правна уредба относно отпускането на помощи и премии да не задължава изрично държавите-членки да въведат мерки за надзор и начини за контрол, подобни на посочените от Комисията при приключването на сметките на ФЕОГА, това не изключва възможността това задължение да възникне, при необходимост имплицитно, от факта, че съгласно въпросната правна уредба държавите-членки са длъжни да организират ефикасна система за контрол и надзор (вж. в този смисъл посочените по-горе Решение от 12 юни 1990 г. по дело Германия/Комисия, точка 16 и Решение по дело Испания/Комисия, точка 35).
Следователно се поставя въпросът дали задълженията, на които се е позовал Първоинстанционният съд в обжалваното съдебно решение, произтичат имплицитно от задължението на държавите-членки да организират ефикасна система за контрол и надзор, и ако е необходимо, дали подобни задължения нарушават някои разпоредби на общностното право.
i) По обхвата и съществуването на оспорваните имплицитни задължения
В това отношение следва да се подчертае, от една страна, че административните проверки и инспекциите на място са били замислени от общностния законодател като две средства за проверка, които, макар и различни, се допълват взаимно (вж. посочените по-горе Решение от 3 октомври 1996 г. по дело Германия/Комисия, точка 43 и Решение по дело Испания/Комисия, точка 39). От друга страна, административната проверка, която предшества инспекциите на място, трябва да се извърши по такъв начин, че да позволи на националните власти да достигнат до всички възможни изводи, уверения или съмнения относно условията за отпускане на помощите и премиите (вж. посочените по-горе Решение от 3 октомври 1996 г. по дело Германия/Комисия, точка 17 и Решение по дело Испания/Комисия, точка 40).
Впрочем, както беше констатирано в точка 52 от настоящото решение, при липса на проверка на място или на каквато и да било друга допълнителна проверка нито декларираните площи, нито тези, произтичащи от SIG, можели да бъдат потвърдени с точност. При това положение било възможно противоречието между тези два източника на информация да представлява аномалия, разкриваща риск от загуба за ФЕОГА.
Следователно при наличието на подобни аномалии националните власти трябвало да достигнат до всички възможни изводи, уверения или съмнения относно спазването на условията за отпускане на помощите.
От това следва, че при подобни аномалии се изисква от разглежданата държава-членка да приеме мерки за контрол, независимо дали става въпрос за проверки на място или за всякакво друго допълнително проучване, и че в тази връзка отчитането на споменатите аномалии в анализа на рисковете само по себе си би се оказало недостатъчно за отстраняване на съмненията за неточност на декларираните площи.
Следователно доводите на Кралство Белгия, целящи да се оспори съществуването в конкретния случай на имплицитни задължения за извършване на проверки на място или на други административни проверки, трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По същия начин следва да се констатира, че в точка 71 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно е достигнал до извода за недостатъчно отчитане на разкритите от SIG аномалии, при това независимо от вземането им предвид при анализа на рисковете.
Относно посоченото в точка 51 от обжалваното съдебно решение задължение за извършване на намаляване, наистина Първоинстанционният съд е преценил в следващата точка от решението, че това задължение произтича, при необходимост имплицитно, от задължението на държавите-членки да организират ефикасна система за контрол и надзор, обаче не е посочил изрично обхвата на това задължение. Поради това пропуските във вторичните проверки, допуснати поради липсата на проверки на място и/или на намаления на декларираните площи, които са били предмет на разискване пред Първоинстанционния съд, могат да бъдат схванати само в светлината на обобщения доклад, в който тези твърдения за нарушения са първоначално формулирани и развити.
Както обаче беше изложено в точки 19 и 20 от настоящото решение, в точка B.7.1.1 от посочения доклад Комисията е упрекнала главно тази държава-членка, че не е осигурила с необходимата строгост проследяване на разкритите при административната проверка аномалии, а в точка B.7.1.3 — че не е намалила декларираните площи и/или че не е извършила проверки на място при разкрити от административните проверки аномалии. Наистина Комисията е изтъкнала, че констатираните на стадия на административната проверка различия между декларираните площи и площите SIG могли да оправдаят от правна гледна точка намаляването на размера на помощта, но не се е произнесла относно конкретните начини, които да доведат до подобно намаляване.
От това произтича, че Комисията не е изисквала от Кралство Белгия, както тази държава-членка поддържа, да извърши намаление на подлежащите на субсидиране площи единствено въз основа на SIG данните.
По-нататък, тази държава-членка не би могла да упрекне Първоинстанционния съд, че в точки 51 и 52 от обжалваното съдебно решение той изискал от нея да намали декларираните площи единствено въз основа на данните за площите SIG. Действително никъде в обжалваното съдебно решение няма подобно изискване.
Следователно твърденията за нарушения относно претендирано задължение за намаляване на декларираните площи въз основа на площите SIG трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
ii) По несъвместимостта на имплицитните задължения с някои изисквания, изведени от общностното право
Най-напред, ако се предположи, че в съответствие с приложимия ratione temporis член 9, параграф 2 от Регламент № 3887/92 всяко намаляване на субсидия може да се направи само въз основа на законно констатираните площи, в конкретния случай въз основа на извършена проверка на място, то се налага изводът, че във всички случаи на държавата-членка жалбоподател било позволено да извърши подобна проверка с цел намаляване на подлежащата на субсидиране площ.
Следователно Първоинстанционният съд не може да бъде упрекнат, че не се е съобразил с член 9, параграф 2 от Регламент № 3887/92 и със съдебната практика, произтичаща от горепосоченото Решение по дело Agrargenossenschaft Pretschz, като е приел, че белгийските власти били длъжни да реагират по подходящ начин на аномалиите, разкрити от тяхната SIG на стадия на административната проверка.
Във всички случаи следва да се припомни, че целите на Регламент № 3887/92 съгласно седмо и девето съображение от него са съответно ефикасен контрол на спазването на разпоредбите в областта на помощите от Общността и установяване на разпоредби, насочени към ефективно предотвратяване и санкциониране на нередностите и измамите (вж. в този смисъл Решение по дело Agrargenossenschaft Pretzsch, посочено по-горе, точка 33).
Така при наличие на аномалии във връзка с точността на декларираните площи задължение за извършване на проверки на място и/или намаления на декларираните площи след определянето на въпросните площи далеч не противоречи на приложимата правна уредба, а в действителност служи за постигане на припомнените в предходната точка от настоящото съдебно решение цели на тази правна уредба.
По-нататък следва да се констатира, че възприетите от Първоинстанционния съд имплицитни задължения с нищо не нарушават разпоредбите на член 6, параграф 3 от Регламент № 3887/92, съгласно които проверка на място трябва да се извършва само върху значителна извадка, представляваща най-малко 5 % от молбите за помощи.
Действително, от една страна, тази разпоредба предвижда контрол от държавата-членка на минимум 5 % от молбите за помощи, което не изключва проверките да покриват по-голям процент от тях, а от друга страна, както Първоинстанционният съд е установил в точка 56 от обжалваното съдебно решение, засегнатите от аномалиите кандидатури представлявали само от 2,1 % до 4 % от кандидатурите по молбите за помощи.
Относно твърдяното нарушение на принципа на правна сигурност следва да се подчертае, че в случай на аномалия, разкриваща потенциално надценяване на декларираната площ, размерът на помощта е могъл да бъде коригиран в хода на административната проверка въз основа на действително определената при проверка на място площ.
Поради това Кралство Белгия не би могло да се позовава в полза на фермерите на принципа на правна сигурност, доколкото той не допускал на стадия на административната проверка да се извършва намаляване на подлежащата на субсидиране площ.
Относно твърдяното нарушение на принципа за равно третиране следва най-напред да се отбележи, че по принцип всеки случай трябва да се преценява поотделно, за да се установи дали при осъществяването на финансираните от ФЕОГА операции въпросната държава-членка е спазила произтичащите от общностното право изисквания и в каква степен е допуснала нарушение, ако е налице такова (Решение от 18 май 2000 г. по дело Белгия/Комисия,
C-242/97, Recueil, стр. I-3421
, точка 129 и Решение от 20 септември 2001 г. по дело Белгия/Комисия,
C-263/98, Recueil, стр. I-6063
, точка 132).
Това не означава, че не е разрешено държава-членка да се позовава на нарушение на принципа за равно третиране. Тя обаче би могла да го направи само доколкото посочените случаи са поне сравними с оглед на всички характеризиращи ги елементи, сред които са по-конкретно периодът, през който разходите са били направени, засегнатите сектори и естеството на посочените нередности (вж. посочените по-горе Решение от 18 май 2000 г. по дело Белгия/Комисия, точка 130 и Решение от 20 септември 2001 г. по дело Белгия/Комисия, точка 133).
По-нататък следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика забранена дискриминация може да е налице, когато сравними положения се третират по различен начин, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (вж. в този смисъл Решение от 18 май 1994 г. по дело Codorniu/Съвет,
C-309/89, Recueil, стр. I-1853
, точка 26 и Решение от 13 септември 2001 г. по дело Испания/Комисия,
C-375/99, Recueil, стр. I-5983
, точка 28).
Щом като обаче благодарение на доброволно въведена система Кралство Белгия разполагало с релевантни данни, с които другите държави-членки не разполагали, поради това че не използвали подобна система, която не била задължителна към момента на настъпване на фактите, то положението на Кралство Белгия и това на другите държави-членки не били сравними (вж. в този смисъл посочените по-горе Решение от 20 септември 2001 г. по дело Белгия/Комисия, точки 135 и 136, както и Решение от 13 септември 2001 г. по дело Испания/Комисия, точка 29)
От това следва, че щом като положенията не били сравними, не е имало нарушение на принципа за равно третиране.
Вследствие на това Първоинстанционният съд не е допуснал грешка в прилагането на правото с това, че в точка 49 от обжалваното съдебно решение е приел, че Комисията не би могла да игнорира разглежданите аномалии единствено на основание, че системата, чрез която те са открити, не била задължителна или не била предназначена за тази цел.
С оглед на гореизложеното втората част от второто правно основание не може да бъде уважена.
3. По третата част, свързана с приложимостта на допустимо отклонение на стадия на административната проверка
а) Доводи на страните
С тази част Кралство Белгия упреква Първоинстанционния съд в нарушение на разпоредбите на член 8 от Регламент № 3508/92, както и на членове 6 и 9 от Регламент № 3887/92, като погрешно е приел, че белгийската система за контрол не била ефикасна поради липсата на проследяване на произтичащите от SIG данни. Първоинстанционният съд обосновал отхвърлянето на доводите на белгийското правителство с едно-единствено основание, правно погрешно, а именно че на стадия на административните проверки не било възможно да се приложи никакво допустимо отклонение.
Комисията поддържа, че допустимото отклонение, на което белгийските власти се позовават, се отнася само за физическите проверки и съмненията, свързани с този вид контрол. Това не можело да оправдае прилагането на допустимо отклонение при административните проверки, щом като площта на референтните парцели трябва да се определи преди всякакво подаване на молба и преди всякакви форми на контрол, включително административните проверки.
Комисията признава, че допустимо отклонение се приема при първоначалното създаване на референтни парцели, извършено в съответствие с член 4 от Регламент № 3508/92, но след въвеждането на системата подобно отклонение не може да се използва многократно и продължително подобно на практиката на белгийските власти.
б) Съображения на Съда
Следва да се посочи, че Първоинстанционният съд наистина е приел в точка 60 в обжалваното съдебно решение, че на стадия на административната проверка не се приема допустимо отклонение. В точка 61 от обжалваното съдебно решение обаче той е констатирал, че извършените от белгийските власти проверки можели единствено да попречат помощите да се изплатят без допълнителни разследвания на някои кандидатури, при които аномалията надвишава 5 %, и на всички, при които аномалията е под 5 %.
При това положение, независимо от въпроса за приложимостта на допустимо отклонение от 5 % на стадия на административната проверка, Първоинстанционният съд все пак е установил пропуски при извършените проверки на кандидатурите, при които имало разминаване от повече от 5 % между декларираната площ и предоставената такава от SIG.
Следователно третата част от второто правно основание не е основателна.
4. По четвъртата част относно късното кодиране на данните в SIG
а) Доводи на страните
С тази част Кралство Белгия цели да докаже, че Първоинстанционният съд не се е съобразил с член 8 от Регламент № 3508/92, както и с членове 6 и 9 от Регламент № 3887/92, тъй като погрешно е приел, че въведената от белгийските власти система за контрол не била ефикасна поради късното кодиране на графичните данни в SIG.
Тази държава-членка упреква Първоинстанционния съд и в това, че не е изпълнил задължението за мотивиране при излагане на съображенията си в точки 65—70 от обжалваното съдебно решение. Първоинстанционният съд не бил обосновал по-конкретно по какъв начин направени след 31 август графично кодиране и анализ на рисковете били елемент от фактическия състав на закъснение при липсата на позоваване на тази дата в правната уредба. По същия начин той не се бил съгласил с доводите на белгийското правителство, според което направените след 31 август проверки на място щели да бъдат също толкова ефикасни, колкото направените преди тази дата, доколкото за някои култури ожънатите земи все още не са разорани през септември и октомври, докато за други видове култури реколтата се събира едва в края на октомври, дори в началото на ноември.
Комисията счита, че разискваното пред Първоинстанционния съд твърдение за нарушение се отнасяло не за закъснението на проверките на място, каквото, както изглежда, е схващането на Кралство Белгия, а късното въвеждане на графичните данни в SIG. Това късно кодиране на данните в SIG не позволило своевременно извършване на административните проверки, като по този начин възпрепятствало или забавило провеждането на последващите проверки на място. Белгийските власти впрочем били признали, че късното въвеждане на графичните данни в SIG е дало отражение върху подбора на молбите за помощи в рамките на анализа на рисковете.
б) Съображения на Съда
Най-напред следва да се подчертае, както Комисията припомня, че в точки 65—70 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е преценил не ефикасността на извършените след 31 август проверки на място, а закъснението при кодирането на данните за площта в SIG, което впоследствие не позволило да се извършат своевременно административните проверки и попречило по този начин на проверките на място.
Що се отнася до липсата на мотиви, представените от белгийското правителство доводи в това отношение не са основателни. Действително в точка 70 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е обяснил причините, поради които според него късното кодиране можело да породи съмнения относно надеждността на последващите проверки. Той също така е отсъдил, че този извод не се поставя под въпрос от факта, че не съществувал текст относно ФЕОГА, който да предвижда графично кодиране всяка година преди 31 август.
Колкото до обосноваността на тези изводи на Първоинстанционния съд, Съдът вече е имал повод да констатира, че в съответствие с целта и общата структура на Регламент № 3887/92, член 6, параграф 3, втора алинея от него следва да се тълкува в смисъл, че както първоначалните, така и допълнителните проверки трябва да бъдат извършени докато все още съществуват доказателства за полските култури или за изоставяне на земи под угар върху площите, които са били предмет на плащания, и във всички случаи през текущата година (вж. Решение от 7 октомври 2004 г. по дело Испания/Комисия,
C-153/01, Recueil, стр. I-9009
, точка 152).
Съдът продължава, като подчертава, че с оглед на постигане на ефикасност, проверките на предвидените за полски култури площи трябва да се извършват преди събирането на реколтата, а върху площите, предвидени за изоставяне на земи под угар — преди края на посоченото задължение, а именно 31 август на текущата година. Във всички случаи, колкото по-късни са проверките, толкова по-вероятно е Комисията да може разумно да достигне до извода, че посочените проверки не предоставят очакваното ниво на гаранция за редовност на молбите и че рискът от загуби за ФЕОГА ще бъде значителен (Решение от 7 октомври 2004 г. по дело Испания/Комисия, посочено по-горе, точка 153).
По този начин от съдебната практика ясно произтича, че времевият елемент, релевантен за преценката на късния характер на предприетите от дадена държава-членка проверки по отношение на полските култури, съответства на периода на събиране на реколтата. В това отношение, както самото Кралство Белгия е признало по-конкретно в точка 104 от жалбата си, събирането на реколтата при някои култури се състои преди 31 август.
Кодирането на данните за площта в SIG обаче представлявало необходима предпоставка — по-конкретно въз основа на анализа на рисковете — за подбора на тези молби за помощи, които трябвало да бъдат предмет на проверка на място.
От това следва, че Комисията е могла да използва тази дата, за да оцени, както е посочено в точка 65 от обжалваното съдебно решение, процента на кодираните в SIG данни към посочената дата и следователно да прецени надеждността на въведената от тази държава-членка система за контрол.
Следователно Първоинстанционният съд оправдано приел, че извършено след 31 август кодиране на данните в SIG може да се отличава с известно закъснение. По същия начин той правилно е преценил, че при тези условия Комисията, както беше установено в точка 67 от обжалваното съдебно решение, продължавала с основание да претендира, че това кодиране не е позволило своевременно извършване на административните проверки, като по този начин е попречило на проверките на място, и че както е направен извод в точка 69 от посоченото решение, поради този факт известен брой кандидатури са избегнали последните проверки.
Следователно четвъртата част от второто правно основание не може да бъде уважена.
Като последица от това, тъй като трите първи части от второто правно основание също бяха отхвърлени, това правно основание трябва да се отхвърли.
В —
По третото правно основание, изведено от нарушения на задължението за мотивиране
1. Доводи на страните
Кралство Белгия поддържа, че изложените в точки 29—71 мотиви на обжалваното съдебно решение са явно недостатъчни и/или противоречиви.
Първо, в точка 33 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд без никакъв анализ подкрепил твърдението на Комисията, според което поставеното в указанията условие — което предвижда, че финансова корекция на фиксирания процент предполага наличието на съществен пропуск при прилагането на изричните общностни норми — трябвало да се разглежда в светлината на условието по предходният параграф от тези указания, а именно че корекциите на фиксирания размер трябва да се предвиждат, когато Комисията установи, че контролна мярка, която изрично се изисква от регламент или е имплицитно необходима за спазването на изрична норма, не е била осъществена по подходящ начин. Подобно твърдение обаче противоречало на самия текст на тези указания, където това условие за съществен пропуск при прилагането на изрични общностни норми било свързано с естеството на процедурата за контрол и с нейния подлежащ или неподлежащ на усъвършенстване характер.
Второ, Първоинстанционният съд не бил отговорил на довода на белгийското правителство, според който задълженията, предвидени от Комисията в обобщения доклад, а именно в случай на аномалии да се извърши или проверка на място, или намаляване на подлежащата на субсидиране площ, противоречали на приложимата правна уредба и на практиката на Съда, произтичаща от посоченото по-горе Решение по дело Agrargenossenschaft Pretzsch.
Трето, в точка 52 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд бил приел, че Комисията основателно е наложила предвидените в обобщения доклад условия за извършване на контрол. В предходната точка от обжалваното съдебно решение обаче Първоинстанционният съд бил потвърдил, без да се обоснове, че Комисията предписала на споменатите власти да пристъпят или към проверка на място, или към намаляване на подлежащата на субсидиране площ, или към други административни проверки, докато в споменатия доклад изобщо не били посочени тези други административни проверки.
Четвърто, твърденията на Първоинстанционния съд, съдържащи се съответно в точки 60 и 70 от обжалваното съдебно решение, били противоречиви. Всъщност според Кралство Белгия анализът на рисковете или е неефикасен като цяло поради прилагането на допустимо отклонение, или е ефикасен единствено за молбите за помощи, за които кодирането е било извършено преди 31 август.
Според Комисията Първоинстанционният съд бил изпълнил задължението за мотивиране, по-конкретно с припомнянето в точки 52 и 57 от обжалваното съдебно решение, че държавите-членки са длъжни да организират ефикасна система за контрол и надзор и че белгийските власти били длъжни да реагират на разкритите от SIG аномалии.
Впрочем Комисията счита, че в точки 60 и 70 от обжалваното съдебно решение няма никакво противоречие, тъй като в тези две точки от посоченото решение Първоинстанционният съд анализира съответно два различни вида нередности.
2. Съображения на Съда
Най-напред относно твърдяното противоречие и/или недостатъчност на мотивите, засягащо точка 33 от обжалваното съдебно решение, следва да се отбележи, че фактът, че дадена процедура подлежи на усъвършенстване, сам по себе си не оправдава прилагането на финансова корекция. Трябва да е налице съществен пропуск при прилагането на изричните общностни норми и подобен пропуск трябва да води до реален риск за ФЕОГА от загуба или от нередност (вж. Решение по дело Нидерландия/Комисия, посочено по-горе, точка 34 и Решение от 7 юли 2005 г. по дело Гърция/Комисия,
C-5/03, Recueil, стр. I-5925
, точка 51).
Според Кралство Белгия Първоинстанционният съд не бил обяснил защо горепосоченото правило, възприето в указанията на Комисията, трябвало да се разглежда в светлината на посоченото в тези указания правило, според което корекциите на фиксирания размер трябва да се предвиждат, когато Комисията установи, че контролна мярка, която изрично се изисква от регламент или е имплицитно необходима за спазването на изрична норма, не е била реализирана.
В това отношение следва да се констатира, че Първоинстанционният съд е оправдал съвместното разглеждане на разпоредбите на указанията въз основа по-конкретно на правилата за доказателствената тежест в съдебните производства, свързани с приключването на сметките на ФЕОГА. Подобно обосноваване обаче се оказва достатъчно. Действително въпреки значението prima facie на посоченото в точка 124 от настоящото решение правило, корекция на фиксирания процент може да се приложи даже когато са констатирани пропуски при прилагането на имплицитни норми, стига тяхното зачитане да е необходимо за спазването на дадена изрична норма (вж. относно корекция на фиксирания процент във връзка с нарушението на имплицитни задължения Решение от 9 януари 2003 г. по дело Гърция/Комисия, посочено по-горе, точки 28 и 37).
По-нататък, що се отнася до претенцията за несъответствие на разглежданите имплицитни задължения с общностната съдебна практика, се оказва, че с оглед на отбелязаното в точка 84 от настоящото съдебно решение Първоинстанционният съд не е трябвало да прави анализ на твърдяното противоречие.
Колкото до точка 51 от обжалваното съдебно решение, следва да се припомни, че тя съдържа изложение на исканията на Кралство Белигия, което поддържа, че Комисията му била предписала при наличие на аномалии да извършва или проверки на място, или намаляване на площта, или други административни проверки.
Във връзка с „другите административни проверки“ обаче следва да се констатира, че още в точка B.7.1. от обобщения доклад Комисията упреква тази държава-членка за липсата на допълнителни разследвания, т.е. в конкретния случай за липсата на други проверки, включително административни, по отношение на молбите за помощи, при които разминаването в площите надхвърляло 5 %. От това следва, че Първоинстанционният съд не е излязъл извън твърденията за нарушения, посочени в спорното решение, и следователно не е бил длъжен да излага специфични мотиви в това отношение.
Накрая, по отношение на точки 60 и 70 от обжалваното съдебно решение се налага изводът, че двете различни констатации на Първоинстанционният съд с нищо не си противоречат.
С оглед на изложеното третото правно основание следва да се отхвърли като неоснователно.
Г —
По четвъртото правно основание, изведено от нарушение на принципа на пропорционалност
1. Доводи на страните
С това правно основание Кралство Белгия упреква Първоинстанционния съд, че е направил погрешно приложение на принципа на пропорционалност, като е приел, че Комисията е имала основание да му наложи финансова корекция в размер на 9322809 EUR. Съгласно представения от тази държава-членка пред Първоинстанционния съд метод на екстраполация вредата, която ФЕОГА действително е претърпяла поради факта на твърдяните нередности, възлизала на 1079814 EUR или най-много на 1491085 EUR.
По-нататък, белгийското правителство поддържа, че неговата оценка на реално претърпяната от ФЕОГА вреда била погрешно отхвърлена от Първоинстанционния съд на единственото основание, че тя не отчитала събирането на недължимо платеното и кандидатурите, които били предмет на късно кодиране. Дори при липсата на тези два елемента обаче тази държава-членка изтъква, че във всички случаи нейните екстраполации позволявали да се докаже несъразмерният характер на приложената от Комисията финансова корекция на фиксирания процент.
Комисията поддържа, че в първоначалната си екстраполация белгийските власти трябвало да отчетат събирането на недължимо платеното, което те не са направили. В действителност на стадия на обжалването те се били опитали да представят нова екстраполация, като посочили потенциална максимална вреда за ФЕОГА, която вече възлизала на стойност от 3500000 EUR.
2. Съображения на Съда
Според постоянната съдебна практика Комисията е длъжна да докаже наличието на нарушение на общностните норми, а след като това нарушение бъде установено, държавата-членка трябва да докаже, ако е необходимо, че Комисията е допуснала грешка относно финансовите последици, които следва да бъдат извлечени от това (Решение от 7 юли 2005 г. по дело Гърция/Комисия, посочено по-горе, точка 38 и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до вида на приложената корекция, следва да се припомни в светлината на указанията, че когато не е възможно да се определят с точност претърпените от Общността вреди, Комисията може да предвиди корекция на фиксирания процент (вж. Решение от 18 септември 2003 г. по дело Обединено кралство/Комисия,
C-346/00, Recueil, стр. I-9293
, точка 53).
Точно такъв е конкретният случай и приложеният от Комисията в спорното решение процент на корекция от 2 % е най-ниският от всички приложими проценти (вж. в този смисъл Решение по дело Обединено кралство/Комисия, посочено по-горе, точка 56).
В това отношение след като Комисията, вместо да отхвърли всички засегнати от нарушението разходи, е направила усилие да установи правила за въвеждането на диференцирано третиране в случаите на нередности в зависимост от нивото на пропуски при проверките и от степента на понесения от ФЕОГА риск, то държавата-членка трябва да докаже, че тези критерии са произволни и несправедливи (вж. в този смисъл Решение от 1 октомври 1998 г. по дело Италия/Комисия,
C-242/96, Recueil, стр. I-5863
, точка 75 и Решение от 22 април 1999 г. по дело Нидерландия/Комисия,
C-28/94, Recueil, стр. I-1973
, точка 56, както и Решение от 21 март 2002 г. по дело Испания/Комисия,
C-130/99, Recueil, стр. I-3005
, точка 44).
Колкото до приложената в спорното решение корекция на фиксирания процент от 2 %, Кралство Белгия е представило екстраполация, с цел да докаже, че максималната претърпяна от ФЕОГА вреда била по-малка от сумата, получена в резултат на приложената от Комисията корекция на фиксирания процент.
Следва обаче да се констатира, че в случай на пропуски при проверките оценката на вредата, която било възможно ФЕОГА да претърпи поради тези пропуски, трябва да отчита по-конкретно събирането на недължимо получените от фермерите плащания на помощи за площи.
Следователно Първоинстанционният съд правилно приел, че Кралство Белгия не е успяло да докаже, че не било възможно максималната понесена от ФЕОГА вреда да надвишава сумата от 1491085 EUR. В това отношение, обратно на поддържаното от тази държава-членка, след като не е взето предвид събирането на недължимо платеното, представената екстраполация не може да има доказателствена сила при доказването на несъразмерния характер на разглежданата финансова корекция.
Впрочем именно като прави на стадия на обжалването втора екстраполация на максималната вреда, която ФЕОГА щяла да претърпи поради пропуските на неговите органи в областта на контрола, Кралство Белгия потвърждава по този начин относителната доказателствена стойност на своите първи екстраполации, които Първоинстанционният съд е отхвърлил.
Следователно в това отношение не би могло Първоинстанционният съд да бъде упрекнат в нарушение на принципа на пропорционалност.
В точка 122 от своята жалба Кралство Белгия наистина се позовава на точка 93 от обжалваното съдебно решение, в която Първоинстанционният съд приел, че след като корекцията на фиксирания процент е била определена на най-ниското предвидено в указанията ниво, т.е. 2 %, и след като указанията не са били оспорени, то хипотетично не е възможно тази корекция да е нарушила принципа на пропорционалност. Тази държава-членка обаче не представи конкретни доводи в това отношение за оспорване на тази констатация на Първоинстанционния съд.
Според постоянната съдебна практика обаче от член 225 ЕО, член 58, първа алинея от Статута на Съда и член 112, параграф 1, буква в) от неговия процедурен правилник следва, че в жалбата трябва да се посочат точно оспорваните елементи на решението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, които подкрепят по специфичен начин това искане (вж. Решение от 12 септември 2006 г. по дело Reynolds Tobacco и др./Комисия,
C-131/03 P, Recueil, стр. I-7795
, точка 49, както и Решение от 11 септември 2007 г. по дело Lindorfer/Съвет,
C-227/04 P, Сборник, стр. I-6767
, точка 45).
С оглед на гореизложеното четвъртото правно основание следва да се отхвърли.
Д —
По петото правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото по отношение на липсата на пълна юрисдикция относно размерите на финансовите корекции
1. Доводи на страните
Кралство Белгия счита, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка в прилагането на правото с това, че е отхвърлил като недопустимо неговото искане да намали, въз основа на своята пълна юрисдикция, определения от Комисията размер на финансовата корекция.
В това отношение тази държава-членка поддържа, че не може да се приложи член 229 ЕО, който предвижда, че регламентите, приети съвместно от Европейския парламент и Съвета, както и от Съвета, могат да предоставят на Съда пълна юрисдикция да правораздава във връзка със санкциите, предвидени в тези регламенти. Всъщност разглежданите финансови санкции не са предвидени в регламент, а в указания на Комисията.
Същевременно като се основава на Решение от 2 октомври 2001 г. по дело BEI/Hautem (
C-449/99 P, Recueil, стр. I-6733
), белгийското правителство счита, че би могло ex nihilo да се признае пълна юрисдикция на общностните съдилища.
Комисията припомня принципа, според който ФЕОГА може да покрива само разходи, направени в съответствие с общностните норми. Следователно тя била длъжна да откаже финансирането на всеки нередовен разход, а ако не е възможно да се определи точният размер на засегнатите от тази нередност разходи, тя би могла да откаже финансирането на всички разходи.
В последния случай и по съображения за пропорционалност системата на корекции на фиксирания процент позволявала да се направи разграничение между случаите на нередности посредством прилагането на финансови корекции, определени в зависимост от риска от загуба за бюджета, който е възникнал поради неспазване на общностните норми от държавата-членка. Следователно това изключва разглеждането на тази система като система за санкциониране на нередовни плащания.
Що се отнася до горепосоченото Решение по дело BEI/Hautem, Комисията е на мнение, че по това дело Съдът е приел, че има пълна юрисдикция да правораздава единствено поради особеното естество на разглеждания спор, за който по принцип предвиденият в договора съд разполага с пълна юрисдикция. Тъй като обаче приключването на сметките на ФЕОГА не съдържа санкции, свързаното с него съдебно производство няма особени характеристики, оправдаващи подобно приемане.
2. Съображения на Съда
Следва да се констатира, че в областта на ФЕОГА, както Първоинстанционният съд правилно е припомнил, няма разпоредба, с която се предоставя пълна юрисдикция на общностните съдилища, както това е предвидено в член 229 ЕО.
Колкото до довода, изведен от твърденията за принудителния характер на финансовите корекции, определени от Комисията в съответствие с приетите от нея указания в тази област, следва да се припомни, че подобна финансова корекция цели да се избегне плащането от ФЕОГА на суми, които не са послужили за финансирането на цел, преследвана от разглежданата общностна правна уредба, и следователно не представлява санкция (вж. Решение от 11 януари 2001 г. по дело Гърция/Комисия,
C-247/98, Recueil, стр. I-1
, точки 13 и 14, както и Решение от 9 септември 2004 г. по дело Гърция/Комисия,
C-332/01, Recueil, стр. I-7699
, точка 63).
При тези условия доводите на белгийското правителство, с които се цели признаване на пълна юрисдикция на общностните съдилища относно размерите на финансовите корекции, определени от Комисията в рамките на процедура по приключване на сметките на ФЕОГА, не могат да намерят подкрепа в твърдения характер на санкция, който тези корекции притежавали.
Следователно петото правно основание следва да се отхвърли като неоснователно.
С оглед на гореизложеното жалбата следва да бъде отхвърлена.
VI —

По съдебните разноски
По смисъла на член 69, параграф 3, първа алинея от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, Съдът може да разпредели съдебните разноски или да реши всяка страна да понесе направените от нея съдебни разноски. В случая всяка страна следва да понесе направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Кралство Белгия и Комисията на Европейските общности понасят направените от тях съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.