CELEX: 62008CJ0518
Apropierea legislațiilor
Proprietate intelectuală
Drept de autor și drepturi conexe
Drept de suită în beneficiul autorului unei opere de artă originale
Directiva 2001/84/CE
Beneficiari ai dreptului de suită după decesul autorului operei
Noțiunea «avânzi-cauză»
Legislație națională care menține, pentru o perioadă de 70 de ani după anul decesului, dreptul de suită în beneficiul exclusiv al moștenitorilor autorului, cu excluderea tuturor legatarilor și a avânzilor-cauză
Compatibilitate cu Directiva 2001/84

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 alineatul (1) și a articolului 8 alineatele
(2) și (3) din Directiva 2001/84/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 septembrie 2001 privind dreptul de suită
în beneficiul autorului unei opere de artă originale (JO L 272, p. 32, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 240).
Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între Fundación Gala‑Salvador Dalí și Visual Entidad de Gestión de
Artistas Plásticos (denumită în continuare „VEGAP”), pe de o parte, și Société des auteurs dans les arts graphiques et plastiques
(denumită în continuare „ADAGP”), precum și domnul Bonet Domenech, doamnele Bas Dalí și Domenech Biosca, domnul Domenech Biosca,
doamnele Ana‑María Busquets Bonet și Mónica Busquets Bonet, pe de altă parte, care sunt membrii familiei pictorului Salvador
Dalí, cu privire la sumele aferente dreptului de suită perceput asupra vânzărilor operelor de artă ale acestuia din urmă.

Cadrul juridic

Directiva 2001/84
Considerentele (3) și (4) ale Directivei 2001/84 prevăd:
„(3)      Scopul dreptului de suită este de a asigura că autorii operelor de artă plastică sau grafică beneficiază de succesul economic
al operelor lor de artă originale. Acesta are rolul de a restabili echilibrul între situația financiară a autorilor operelor
de artă plastică sau grafică și cea a altor creatori care beneficiază de exploatarea succesivă a operelor lor.
(4)      Dreptul de suită face parte integrantă din dreptul de autor și constituie o prerogativă esențială a autorilor. Impunerea unui
astfel de drept în toate statele membre răspunde necesității de a asigura creatorilor un nivel de protecție adecvat și standardizat.”
Potrivit considerentelor (9) și (10) ale directivei menționate:
„(9)      Dreptul de suită este în prezent prevăzut prin legislația internă a majorității statelor membre. Asemenea acte cu putere de
lege, în cazul în care există, prezintă anumite diferențe, în special în ceea ce privește operele care intră sub incidența
lor, beneficiarii dreptului, procentul aplicat, tranzacțiile care impun plata unor drepturi de autor și baza de calcul a acestora.
Aplicarea sau neaplicarea unui astfel de drept are un impact semnificativ asupra mediului concurențial din cadrul pieței interne,
în măsura în care existența sau absența obligației de plată care rezultă din dreptul de suită reprezintă un element ce trebuie
luat în calcul de către fiecare persoană care dorește să vândă o operă de artă. Prin urmare, acest drept reprezintă un factor
care contribuie la denaturarea concurenței și la deplasări ale vânzărilor în cadrul Comunității.
(10)      Astfel de neconcordanțe legate de existența dreptului de suită și de aplicarea acestuia de către statele membre au un efect
negativ direct asupra bunei funcționări a pieței interne a operelor de artă, astfel cum este prevăzut la articolul 14 din
[Tratatul CE]. Într‑o astfel de situație, articolul 95 din tratat constituie temeiul juridic adecvat.”
Considerentele (13)-(16) ale aceleiași directive sunt redactate după cum urmează:
„(13) Diferențele existente între legislații ar trebui eliminate atunci când acestea au un efect negativ asupra funcționării pieței
interne, iar apariția oricăror noi diferențe în acest sens ar trebui împiedicată. Nu este necesar să se elimine sau să se
împiedice apariția diferențelor care nu pot aduce atingere funcționării pieței interne.
(14)      O condiție prealabilă pentru buna funcționare a pieței interne constă în existența unui mediu concurențial nedenaturat. Existența
unor diferențe între dispozițiile de drept intern privind dreptul de suită denaturează concurența și determină deplasări ale
vânzărilor în cadrul Comunității, ducând la o tratare diferențiată a artiștilor în funcție de locul vânzării operelor acestora.
Prin urmare, problema în discuție implică o serie de aspecte transnaționale care nu pot fi reglementate satisfăcător prin
intervenția statelor membre. Absența unor măsuri comunitare în acest sens ar fi contrară cerinței prevăzute în tratat, care
impune corectarea oricăror denaturări ale concurenței și a inegalității de tratament.
(15)      Dată fiind amploarea discrepanțelor dintre dispozițiile de drept intern, este necesar să se adopte măsuri de armonizare menite
să elimine neconcordanțele dintre legislațiile statelor membre în domeniile în care aceste neconcordanțe pot crea sau menține
denaturări ale concurenței. Cu toate acestea, nu este necesar să se armonizeze fiecare dispoziție de drept intern a statelor
membre privind dreptul de suită și, pentru a conferi un domeniu maxim de acoperire dispozițiilor de drept intern, este suficient
să se limiteze armonizarea la acele dispoziții de drept intern care au efectul cel mai direct asupra funcționării pieței interne.
(16)      Prin urmare, prezenta directivă respectă, în totalitate, principiile subsidiarității și proporționalității prevăzute la articolul
5 din tratat.”
Considerentul (27) al Directivei 2001/84 prevede:
„Este de dorit să se precizeze care sunt beneficiarii dreptului de suită, luându‑se în considerare principiul subsidiarității.
Nu se recomandă luarea de măsuri prin prezenta directivă în domeniul dreptului de succesiune în vigoare în statele membre.
Totuși, avânzii‑cauză ai autorului trebuie să poată beneficia pe deplin de dreptul de suită după decesul acestuia, cel puțin
după expirarea perioadei de tranziție menționate anterior.”
Articolul 1 din directiva menționată, intitulat „Obiectul dreptului de suită”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre prevăd, în beneficiul autorului unei opere originale de artă, un drept de suită, definit ca un drept inalienabil
și la care nu se poate renunța nici chiar anticipat, de a încasa un procent din prețul de vânzare obținut la orice revânzare
a operei ulterioară primei înstrăinări a operei de către autor.”
Sub titlul „Beneficiarii dreptului de suită”, articolul 6 din aceeași directivă cuprinde un alineat (1) redactat după cum
urmează:
„Dreptul menționat la articolul 1 se plătește autorului operei și, sub rezerva articolului 8 alineatul (2), după decesul acestuia,
avânzilor‑cauză ai acestuia.”
Sub titlul „Durata de protecție a dreptului de suită”, articolul 8 alineatele (1)-(3) din aceeași directivă prevede:
„(1)      Durata de protecție a dreptului de suită corespunde celei menționate la articolul 1 din Directiva 93/98/CEE [a Consiliului
din 29 octombrie 1993 privind armonizarea duratei de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe (JO L 290,
p. 9, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 141), potrivit căruia dreptul de autor asupra unei opere literare sau artistice în înțelesul
articolului 2 din Convenția de la Berna se aplică pe întreaga durată de viață a autorului și încă 70 de ani după decesul său].
(2)      Prin derogare de la alineatul (1), acelor state membre care nu aplică imediat (de la data intrării în vigoare menționată la
articolul 13) dreptul de suită nu li se impune, pentru o perioadă care expiră la 1 ianuarie 2010, să aplice dreptul de suită
în beneficiul avânzilor‑cauză ai artistului după decesul acestuia.
(3)      Un stat membru căruia i se aplică alineatul (2) poate dispune de un termen suplimentar, dar care nu depășește doi ani, dacă
este necesar, pentru a da posibilitatea agenților economici din statul membru în cauză să se adapteze treptat la sistemul
dreptului de suită, păstrându‑și în același timp viabilitatea economică, înainte ca acelui stat membru să i se ceară să aplice
dreptul de suită în beneficiul avânzilor‑cauză ai artistului după decesul acestuia. [...]”
Sub titlul „Punere în aplicare”, articolul 12 din Directiva 2001/84 prevede la alineatul (1) primul paragraf:
„Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive
până la 1 ianuarie 2006. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.”

Dreptul național
Legea nr. 2006-961 din 1 august 2006 privind drepturile de autor și drepturile conexe în societatea informațională (JORF din
3 august 2006, p. 11529), care a transpus în dreptul intern francez Directiva 2001/84, a modificat articolul L. 122-8 din
Codul proprietății intelectuale (Code de la propriété intellectuelle, denumit în continuare „CPI”), articol al cărui prim
paragraf, în urma modificării, are următorul cuprins:
„Autorii unor opere originale de artă plastică și grafică, resortisanți ai unui stat membru al Comunității Europene sau ai
unui stat care este parte la Acordul privind Spațiul Economic European, se bucură de un drept de suită ce reprezintă un drept
inalienabil de a primi o parte din prețul oricărei vânzări a unei lucrări ulterior primei înstrăinări a operei de către autor
sau de către avânzii‑cauză ai acestuia, atunci când un profesionist al pieței obiectelor de artă intervine în calitate de
vânzător, de cumpărător sau de intermediar. […]”
Potrivit articolului L. 123-7 din CPI, care nu a fost modificat cu ocazia transpunerii Directivei 2001/84:
„După decesul autorului, dreptul de suită menționat la articolul L. 122-8 va reveni moștenitorilor acestuia și, în ceea ce
privește uzufructul prevăzut la articolul L.123-6, soțului sau soției acestuia, cu excluderea tuturor legatarilor și a avânzilor‑cauză,
pentru anul calendaristic curent și pentru următorii 70 de ani.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Pictorul Salvador Dalí a decedat la 23 ianuarie 1989 în Figueras (Spania), la succesiunea sa având vocație cinci moștenitori
legali. Prin testamentul din 20 septembrie 1982, acesta desemnase statul spaniol ca legatar universal, în sensul dreptului
succesoral francez, al drepturilor sale de proprietate intelectuală. Aceste drepturi sunt administrate de Fundación Gala‑Salvador
Dalí, fundație de drept spaniol creată în 1983 la inițiativa și sub controlul pictorului.
În 1997, Fundación Gala‑Salvador Dalí a încredințat VEGAP, societate de drept spaniol, un mandat exclusiv, valabil la nivel
mondial, de gestiune colectivă și de exercitare a drepturilor de autor asupra operei lui Salvador Dalí.
Pe de altă parte, VEGAP se află într‑un raport juridic contractual cu entitatea omologă a sa din Franța, ADAGP, care este
însărcinată cu gestionarea drepturilor de autor ale lui Salvador Dalí pentru teritoriul francez.
Începând din anul 1997, ADAGP a colectat sumele aferente drepturilor de exploatare a operei lui Salvador Dalí, care au fost
transferate, prin intermediul VEGAP, către Fundación Gala‑Salvador Dalí, cu excepția dreptului de suită. Astfel, în aplicarea
dispozițiilor articolului L. 123-7 din CPI, ce rezervă beneficiul dreptului de suită exclusiv moștenitorilor, cu excluderea
legatarilor și a avânzilor‑cauză ADAGP, a plătit în mod direct sumele aferente dreptului de suită moștenitorilor lui Salvador
Dalí.
Considerând că, potrivit testamentului lui Salvador Dalí și în temeiul dreptului spaniol, trebuia ca dreptul de suită perceput
cu ocazia vânzărilor lucrărilor artistului la licitații, pe teritoriul francez, să îi fie transferat, la 28 decembrie 2005,
Fundación Gala‑Salvador Dalí, precum și VEGAP au cerut tribunal de grande instance de Paris obligarea ADAGP la plata sumelor
aferente acestui drept. Instanța menționată a solicitat intervenția moștenitorilor pictorului pentru ca hotărârea ce urma
să se pronunțe să le fie declarată opozabilă.
În aceste condiții, tribunal de grande instance de Paris a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
întrebări preliminare:
„1)      […] ulterior Directivei [2001/84], [Republica Franceză] poate menține un drept de suită rezervat moștenitorilor, cu excluderea
legatarilor sau a avânzilor‑cauză?
2)      Dispozițiile tranzitorii ale articolului 8 alineatele (2) și (3) din Directiva [2001/84] permit [Republicii Franceze] să aibă
un regim derogatoriu?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
Guvernul spaniol, precum și reclamantele din acțiunea principală contestă, în observațiile scrise pe care le‑au prezentat,
admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
În această privință, părțile menționate susțin că, având în vedere faptele din acțiunea principală, pentru stabilirea avânzilor‑cauză
ai autorului operei, în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2001/84, nu este aplicabil dreptul francez, ci exclusiv
dreptul succesoral spaniol, deoarece pictorul Salvador Dalí, de naționalitate spaniolă, a decedat la domiciliul său din Figueras,
în Spania. În consecință, acestea consideră că problema compatibilității articolului L. 123-7 din CPI cu Directiva 2001/84
este lipsită de pertinență pentru rezultatul litigiului din acțiunea principală, care ar trebui soluționat numai prin prisma
dreptului spaniol.
Totuși, nu revine Curții competența de a se pronunța, în cadrul unei trimiteri preliminare, cu privire la interpretarea unor
dispoziții naționale, în special a celor din domeniul dreptului internațional privat, și nici de a statua dacă interpretarea
pe care instanța de trimitere o dă acestora este corectă. Astfel, Curtea trebuie să ia în considerare, în cadrul repartizării
competențelor între aceasta din urmă și instanțele naționale, contextul de fapt și normativ, astfel cum este definit în decizia
de trimitere, în care se încadrează întrebările preliminare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 februarie 2008, Dynamic
Medien, C‑244/06, Rep., p. I‑505, punctul 19 și jurisprudența citată).
Or, reiese din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare că aceasta se întemeiază pe premisa potrivit căreia dreptul
francez și în special articolul L. 123-7 din CPI este aplicabil litigiului din acțiunea principală. Din moment ce instanța
de trimitere își pune problema interpretării articolului 6 alineatul (1) și a articolului 8 alineatele (2) și (3) din Directiva
2001/84 pentru a aprecia compatibilitatea cu aceste din urmă dispoziții a articolului L. 123-7 menționat, cererea de pronunțare
a unei hotărâri preliminare nu se dovedește a fi vădit lipsită de pertinență pentru soluționarea litigiului din acțiunea principală.
Ținând seama de cele ce precedă, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie declarată admisibilă.

Cu privire la fond
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6 alineatul
(1) din Directiva 2001/84 trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții de drept intern, precum articolul L. 123-7
din CPI, care rezervă beneficiul dreptului de suită numai moștenitorilor legali ai artistului, cu excluderea legatarilor testamentari.
Cu titlu preliminar, trebuie amintită jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia, în vederea interpretării unei dispoziții
de drept comunitar, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul în care se înscrie aceasta,
precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte respectiva dispoziție (a se vedea Hotărârea din 17
noiembrie 1983, Merck, 292/82, Rec., p. 3781, punctul 12, Hotărârea din 14 octombrie 1999, Adidas, C‑223/98, Rec., p. I‑7081,
punctul 23, Hotărârea din 7 iunie 2005, VEMW și alții, C‑17/03, Rec., p. I‑4983, punctul 41, precum și Hotărârea din 10 septembrie
2009, Eschig, C‑199/08, Rep., p. I‑8295, punctul 38).
În această privință, trebuie să se arate, de la început, că modul de redactare a Directivei 2001/84 nu cuprinde nicio indicație
cu privire la noțiunea „avânzi‑cauză” ai autorului operei menționată la articolul 6 alineatul (1) din aceasta. În lipsa oricărei
definiții exprese a acestei noțiuni, trebuie să se examineze obiectivele care au stat la baza adoptării Directivei 2001/84.
Referitor la acest aspect, trebuie amintit că adoptarea Directivei 2001/84 are la origine un dublu obiectiv, și anume, pe
de o parte, după cum reiese din considerentele (3) și (4) ale acesteia, să se asigure că autorii operelor de artă plastică
și grafică beneficiază de succesul economic al creațiilor lor. Pe de altă parte, astfel cum precizează considerentele (9)
și (10) ale acestei directive, se intenționează să se pună capăt denaturării concurenței pe piața obiectelor de artă, plata
unui drept de suită în anumite state membre putând conduce la deplasarea vânzărilor de opere de artă în statele membre în
care acesta nu se aplică.
Primul obiectiv urmărește să asigure un anumit nivel de remunerare artiștilor. Tocmai pentru acest motiv, dreptul de suită
este definit ca inalienabil și nu poate face obiectul unei renunțări anticipate, în conformitate cu articolul 1 alineatul
(1) din Directiva 2001/84.
Or, realizarea acestui prim obiectiv nu se dovedește în niciun caz a fi compromisă prin devoluțiunea dreptului de suită anumitor
categorii de subiecte de drept cu excluderea altora, după decesul artistului, devoluțiune ce prezintă un caracter accesoriu
în raport cu acest obiectiv.
În ceea ce privește al doilea obiectiv, a reieșit că este indispensabil să se prevadă o armonizare cu privire la operele de
artă și la vânzările care implică plata dreptului de suită, precum și cu privire la baza de evaluare și la procentul acestuia.
Astfel, după cum reiese în mod clar din considerentul (9) al directivei, legiuitorul Uniunii a intenționat să remedieze situația
în care vânzările de opere de artă ar fi concentrate în statele membre în care dreptul de suită fie nu se aplică, fie se aplică
într‑un procent inferior celui în vigoare în alte state membre, în detrimentul caselor de licitații sau al altor comercianți
de obiecte de artă de pe teritoriul acestor din urmă state membre.
Acest al doilea obiectiv explică alegerea temeiului juridic care s‑a aflat la baza adoptării Directivei 2001/84, și anume
articolul 95 CE. Respectiva alegere confirmă că această adoptare se înscrie în cadrul apropierii actelor cu putere de lege
și a actelor administrative ale statelor membre care au ca obiect instituirea și funcționarea pieței interne. În consecință,
astfel cum reiese din considerentele (13) și (15) ale aceleiași directive, nu este necesar să se elimine diferențele dintre
legislațiile naționale care nu pot aduce atingere funcționării pieței interne și, pentru a conferi un domeniu maxim de acoperire
dispozițiilor de drept intern, este suficient să se limiteze armonizarea la acele dispoziții de drept intern care au efectul
cel mai direct asupra funcționării pieței interne.
Această analiză este confirmată de considerentul (27) al Directivei 2001/84, din care reiese că, deși legiuitorul Uniunii
a dorit ca avânzii‑cauză ai autorului să beneficieze pe deplin de dreptul de suită după decesul autorului, în schimb, acesta
nu a considerat, în temeiul principiului subsidiarității, că este oportun să se intervină prin intermediul acestei directive
în domeniul dreptului succesoral în vigoare în statele membre, lăsând astfel fiecărui stat membru competența de a defini categoriile
de persoane care pot fi calificate, în dreptul lor național, drept avânzi‑cauză.
Rezultă din cele ce precedă că, în lumina obiectivelor urmărite de Directiva 2001/84, statele membre dispun de libertatea
de decizie legislativă proprie pentru a stabili categoriile de persoane care pot beneficia de dreptul de suită după decesul
autorului unei opere de artă.
În consecință, nicio dispoziție a Directivei 2001/84 nu permite să se considere că legiuitorul Uniunii a intenționat să înlăture
aplicarea normelor privind coordonarea dintre diferite sisteme de drept intern în materie succesorală, în special a celor
din domeniul dreptului internațional privat, destinate să soluționeze un conflict de legi precum cel avut în vedere în litigiul
din acțiunea principală.
Rezultă că revine instanței de trimitere, în vederea aplicării dispoziției naționale prin care se transpune articolul 6 alineatul
(1) din Directiva 2001/84, obligația de a ține seama în mod corect de toate normele pertinente care vizează soluționarea conflictelor
de legi în materia devoluțiunii succesorale a dreptului de suită.
În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2001/84 trebuie interpretat
în sensul că nu se opune unei dispoziții de drept intern, precum cea în cauză în acțiunea principală, ce rezervă beneficiul
dreptului de suită numai moștenitorilor legali ai artistului, cu excluderea legatarilor testamentari. În consecință, revine
instanței de trimitere, în vederea aplicării dispoziției naționale prin care se transpune articolul 6 alineatul (1), obligația
de a ține seama în mod corect de toate normele pertinente care vizează soluționarea conflictelor de legi în materia devoluțiunii
succesorale a dreptului de suită.
Cu privire la a doua întrebare
A doua întrebare adresată de instanța de trimitere privește aspectul de a ști dacă dispozițiile derogatorii prevăzute la articolul
8 alineatele (2) și (3) din Directiva 2001/84 trebuie să fie interpretate în sensul că autorizează, cu titlu tranzitoriu,
menținerea dispozițiilor în cauză ale CPI.
Cu toate acestea, având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la această a doua întrebare.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2001/84/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 septembrie 2001 privind
dreptul de suită în beneficiul autorului unei opere de artă originale trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei dispoziții
de drept intern, precum cea în cauză în acțiunea principală, ce rezervă beneficiul dreptului de suită numai moștenitorilor
legali ai artistului, cu excluderea legatarilor testamentari. În consecință, revine instanței de trimitere, în vederea aplicării
dispoziției naționale prin care se transpune articolul 6 alineatul (1), obligația de a ține seama în mod corect de toate normele
pertinente care vizează soluționarea conflictelor de legi în materia devoluțiunii succesorale a dreptului de suită.
Semnături
*
Limba de procedură: franceza.