CELEX: 62008CJ0540
Directiva 2005/29/CE
Practici comerciale neloiale
Reglementare națională ce prevede o interdicție de principiu a practicilor comerciale care condiționează oferirea de premii consumatorilor de achiziționarea de bunuri sau de servicii

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) și a articolului 5 alineatele
(2) și (5) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale
neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului,
a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004
al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO L 149, p. 22, Ediție
specială, 15/vol. 14, p. 260, denumită în continuare „directiva”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (denumită
în continuare „Mediaprint”), pe de o parte, și „Österreich”-Zeitungsverlag GmbH, pe de altă parte, întreprinderi de presă,
cu privire la caracterul licit sau ilicit al unei vânzări cu premii organizate de pârâta din acțiunea principală.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Considerentele (6), (8), (9) și (17) ale directivei au următorul cuprins:
„(6)      […] prezenta directivă are ca obiectiv apropierea legislațiilor statelor membre privind practicile comerciale neloiale, inclusiv
publicitatea neloială, care dăunează direct intereselor economice ale consumatorilor și, prin urmare, dăunează indirect intereselor
economice ale concurenților legitimi. În conformitate cu principiul proporționalității, prezenta directivă protejează consumatorii
de consecințele unor asemenea practici comerciale neloiale, în cazul în care sunt semnificative, dar recunoaște că, în unele
cazuri, impactul asupra consumatorilor poate fi neglijabil. Prezenta directivă nu reglementează și nu aduce atingere legislațiilor
interne privind practicile comerciale neloiale care dăunează doar intereselor economice ale concurenților sau care au legătură
cu o tranzacție între comercianți; pentru a ține seama pe deplin de principiul subsidiarității, statele membre vor păstra,
dacă doresc acest lucru, posibilitatea de a reglementa astfel de practici, în conformitate cu dispozițiile legislației comunitare.
[…]
[…]
(8)      Prezenta directivă protejează în mod direct interesele economice ale consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale
ale întreprinderilor față de consumatori. […]
(9)      Prezenta directivă nu aduce atingere acțiunilor individuale ale celor care au fost afectați de o practică comercială neloială.
Ea se aplică, de asemenea, fără a aduce atingere normelor comunitare și de drept intern privind dreptul contractual, drepturile
de proprietate intelectuală, aspecte privind sănătatea și siguranța produselor, condițiile de stabilire și măsurile de autorizare,
inclusiv acele norme care, în conformitate cu dispozițiile legislației comunitare, au legătură cu activitățile legate de jocurile
de noroc, și normelor comunitare în domeniul concurenței și dispozițiilor de drept intern de punere în aplicare. Statele membre
vor putea astfel să mențină sau să instituie restricții sau interdicții ale practicilor comerciale din motive de protecție
a sănătății și siguranței consumatorilor pe teritoriul lor, indiferent unde se situează sediul social al comerciantului, de
exemplu în legătură cu alcoolul, tutunul sau produsele farmaceutice. […]
[…]
(17)      Este recomandabil ca practicile comerciale neloiale în toate situațiile să fie identificate pentru a asigura o securitate
juridică mai mare. În consecință, anexa I cuprinde lista completă a tuturor practicilor de acest fel. Acestea sunt singurele
practici comerciale care pot fi considerate neloiale fără o evaluare de la caz la caz în conformitate cu dispozițiile articolelor
5-9. Lista poate fi modificată numai prin revizuirea directivei.”
Articolul 1 din directivă prevede:
„Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat
de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind
practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”
Articolul 2 litera (d) din directivă prevede:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(d)      «practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare «practici comerciale») înseamnă orice acțiune,
omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant,
în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori.”
Potrivit articolului 3 din directivă:
„(1)      Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul
5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.
(2)      Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului contractual și nici, în special, normelor privind valabilitatea, formarea profesională
sau efectele contractelor.
(3)      Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor comunitare sau de drept intern în legătură cu sănătatea și siguranța produselor.
[…]”
Articolul 4 din directivă prevede:
„Statele membre nu limitează libertatea de a presta servicii, nici nu limitează libera circulație a mărfurilor din motive
care se încadrează în domeniul în care prezenta directivă vizează apropierea dispozițiilor în vigoare.”
Articolul 5 din directivă, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, are următorul cuprins:
„(1)      Se interzic practicile comerciale neloiale.
(2)      O practică comercială este neloială în cazul în care:
(a)      este contrară cerințelor diligenței profesionale
și
(b)      denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care
ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată
către un grup particular de consumatori.
[...]
(4)      Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
(a)      sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
sau
(b)      sunt agresive în sensul articolelor 8 și 9.
(5)      Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele
membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”

Dreptul național
Articolul 9a din Legea federală privind combaterea concurenței neloiale din 1984 (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb
1984) (BGBl. I, 448/1984), în versiunea rezultată din BGBl. I, 136/2001 (denumită în continuare „UWG”), are următorul cuprins:
„(1)      Cel care, în cadrul activității comerciale, în scopuri concurențiale,
1.      anunță prin intermediul unor avize publice sau al altor comunicări care sunt destinate unui număr mare de persoane că acordă
consumatorilor avantaje gratuite (premii) asociate cu produse sau cu servicii ori oferă, anunță sau acordă consumatorilor
avantaje gratuite (premii) asociate cu publicații periodice sau
2.      oferă, anunță sau acordă întreprinderilor avantaje gratuite (premii) asociate cu produse sau cu servicii
poate face obiectul unei acțiuni în încetare și în daune interese. Aceasta se aplică și atunci când caracterul gratuit al
avantajului este disimulat prin prețuri globale pentru produse sau servicii, prin prețuri fictive pentru un avantaj sau în
orice alt mod.”
(2)      Aplicarea alineatului (1) este înlăturată atunci când avantajul constă:
1.      într‑un accesoriu utilizat în mod curent în asociere cu produsul sau în prestații accesorii utilizate în mod curent;
2.      în eșantioane;
3.      în obiecte publicitare care se caracterizează printr‑o desemnare foarte vizibilă și durabilă a întreprinderii care își face
publicitate;
4.      în avantaje de mică valoare (premii) sau în obiecte mărunte de mică valoare, cu condiția ca acestea din urmă să nu fie destinate
alcătuirii unui ansamblu a cărui valoare depășește suma valorilor diferitelor obiecte individuale acordate;
5.      într‑o sumă de bani determinată sau care trebuie calculată într‑un mod determinat, sumă care nu însoțește produsul;
6.      într‑o cantitate determinată – sau care trebuie calculată numai pe fracțiuni – a aceluiași produs;
7.      furnizarea de informații sau de sfaturi;
8.       acordarea unui drept de participare la un concurs (joc promoțional) în care valoarea (rezultată din valoarea totală a premiilor
puse în joc în raport cu numărul biletelor de participare distribuite) a biletului de participare individual nu depășește
0,36 euro, iar valoarea totală a premiilor puse în joc nu depășește 21 600 de euro; aceasta nu se poate realiza decât prin
intermediul propriilor bilete de participare. Punctul 8 nu se aplică avantajelor care însoțesc publicații periodice.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Între 25 noiembrie și 6 decembrie 2007, cotidianul
Österreich
, care aparține pârâtei din acțiunea principală, a organizat alegerea „fotbalistului anului” și a invitat publicul să participe
la acest concurs pe internet sau prin intermediul unui cupon de vot care putea fi găsit în cotidian. Participarea la concursul
menționat permitea câștigarea unei cine cu fotbalistul ales.
Apreciind că această posibilitate de câștig, condiționată de cumpărarea ziarului, constituia un premiu nelegal în sensul articolului
9a alineatul (1) punctul 1 din UWG, Mediaprint a solicitat Handelsgericht Wien (Tribunalul Comercial din Viena) să dispună
ca pârâta din acțiunea principală să înceteze practica respectivă. Această instanță a admis cererea menționată, însă Oberlandesgericht
Wien (Tribunalul Regional Superior din Viena), sesizat în apel, a hotărât, în schimb, că interdicția vânzărilor cu premii
putea să se aplice numai dacă câștigul anunțat era susceptibil să incite publicul să cumpere ziarul. Or, potrivit instanței
de apel, un astfel de „efect de atracție” nu se producea în speță, ținând seama în special de faptul că publicul putea să
participe la concurs de asemenea pe internet.
În consecință, Mediaprint a introdus la Oberster Gerichtshof un recurs extraordinar împotriva acestei decizii. În decizia
de trimitere, această instanță precizează înainte de toate că articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG prevede o interdicție
generală a vânzărilor cu premii, care urmărește să asigure atât protecția consumatorului, cât și menținerea unei concurențe
eficace. Acestea fiind precizate, instanța de trimitere se întreabă dacă directiva, care, în schimb, are ca obiectiv protecția
consumatorilor și reglementează exclusiv raporturile dintre aceștia din urmă și întreprinderi, se opune unei astfel de dispoziții.
Considerând că soluționarea litigiului depinde de interpretarea directivei, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea
cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      O normă națională care interzice, în afară de excepțiile enumerate limitativ, anunțarea, oferirea sau acordarea de avantaje
gratuite care însoțesc publicații periodice, precum și anunțarea de avantaje gratuite asociate cu alte produse sau servicii,
fără a trebui să se verifice de la caz la caz caracterul înșelător, agresiv sau neloial al unei astfel de practici comerciale,
este contrară articolului 3 alineatul (1) și articolului 5 alineatul (5) din [directivă] sau altor dispoziții din această
directivă, chiar și atunci când norma națională în discuție urmărește nu numai protecția consumatorilor, ci și alte obiective
care nu intră în domeniul de aplicare material al [directivei], precum, de exemplu, menținerea pluralismului mass‑mediei sau
protecția concurenților mai slabi?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, posibilitatea de a participa la un joc promoțional, legată de cumpărarea
unui ziar, este o practică comercială neloială în sensul articolului 5 alineatul (2) din [directivă] pentru simplul motiv
că această posibilitate de a participa la un joc promoțional reprezintă, cel puțin pentru o parte din publicul vizat, chiar
dacă nu singurul motiv, în mod cert însă motivul decisiv pentru achiziționarea ziarului?”
Prin scrisoarea depusă la grefa Curții la 27 iulie 2009, guvernul austriac a solicitat, în temeiul articolului 44 alineatul
(3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură al Curții, soluționarea cauzei de către Marea Cameră.

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă directiva trebuie interpretată
în sensul că se opune unei dispoziții naționale care prevede o interdicție generală a vânzărilor cu premii și care nu urmărește
numai să protejeze consumatorii, ci vizează de asemenea alte obiective, precum, de exemplu, menținerea pluralismului mass‑mediei
sau protecția concurenților mai slabi.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se stabilească, cu titlu introductiv, dacă vânzările cu premii, care fac
obiectul interdicției în discuție în acțiunea principală, constituie practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d)
din directivă și, prin urmare, sunt supuse prevederilor acesteia din urmă.
În această privință, este necesar să se arate că, utilizând o formulare deosebit de largă, articolul 2 litera (d) din directivă
definește noțiunea „practică comercială” drept „orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv
publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui
produs către consumatori”.
Or, campaniile promoționale, precum cele în discuție în acțiunea principală, care asociază participarea gratuită a consumatorului
la un concurs cu cumpărarea de bunuri sau de servicii, se înscriu în mod clar în cadrul strategiei comerciale a unui operator
și urmăresc în mod direct promovarea și derularea vânzărilor acestuia. Rezultă că acestea constituie practici comerciale în
sensul articolului 2 litera (d) din directivă și, în consecință, intră în domeniul de aplicare material al acesteia (a se
vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, Rep., p. I‑217, punctul 37 și jurisprudența
citată).
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție prin observațiile formulate de Mediaprint și nici prin cele formulate de
guvernele austriac și belgian, potrivit cărora măsurile de promovare a vânzărilor în discuție în acțiunea principală nu ar
fi vizate de directivă pentru motivul că acestea au făcut în mod expres obiectul unei propuneri a Comisiei de regulament al
Parlamentului European și al Consiliului [COM(2001) 546 final], propunere care a fost modificată [COM(2002) 585 final]. Astfel,
în această privință, este suficient să se constate că această împrejurare nu poate exclude prin ea însăși, în special ținând
seama de faptul că propunerea respectivă a fost retrasă în cursul anului 2006 și, în consecință, nu a determinat adoptarea
unui regulament, că astfel de practici pot constitui, în stadiul actual al dreptului Uniunii, practici comerciale neloiale
în sensul acestei directive și pot intra în domeniul de aplicare al acesteia (Hotărârea Plus Warenhandelsgesellschaft, citată
anterior, punctul 33).
Acestea fiind stabilite, trebuie să se examineze de asemenea dacă o dispoziție națională precum articolul 9a alineatul (1)
punctul 1 din UWG poate intra în domeniul de aplicare al directivei, în pofida faptului că, astfel cum precizează instanța
de trimitere, aceasta are un scop mai extins decât cel al directivei, deoarece nu urmărește numai să protejeze consumatorii,
ci vizează de asemenea alte obiective.
În această privință, este necesar să se arate că, astfel cum s‑a subliniat la punctul 17 din prezenta hotărâre, directiva
se caracterizează printr‑un domeniu de aplicare material deosebit de larg, care acoperă toate practicile comerciale care prezintă
o legătură directă cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori. În acest mod, astfel cum rezultă
din considerentul (6) al acestei directive, nu sunt excluse din domeniul de aplicare menționat decât legislațiile interne
privind practicile comerciale neloiale care dăunează „doar” intereselor economice ale concurenților sau care au legătură cu
o tranzacție între comercianți.
Or, în mod evident, nu aceasta este situația dispozițiilor naționale în discuție în acțiunea principală.
Astfel, după cum arată instanța de trimitere, articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG urmărește în mod expres protecția
consumatorilor, iar nu numai protecția concurenților și a altor operatori de pe piață.
În plus, din dosar rezultă că UWG, care constituie legea națională în domeniul concurenței neloiale, a fost modificată prin
Legea din 13 decembrie 2007 (BGBl. I, 79/2007) tocmai pentru a asigura transpunerea directivei în Austria, fără ca articolul
9a să fie însă modificat. În consecință, legiuitorul național a considerat că această lege putea să garanteze conformitatea
dreptului intern cu directiva și, prin urmare, permitea, astfel cum prevede considerentul (8) al acesteia, să se protejeze
„în mod direct interesele economice ale consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față
de consumatori” și să se asigure, astfel cum prevede în special articolul 1 din aceasta, „un nivel ridicat de protecție a
consumatorilor”.
În acest context, trebuie amintit că, în cursul ședinței, guvernul austriac a arătat că dispoziția națională în discuție în
acțiunea principală nu ar intra în domeniul de aplicare al directivei, întrucât urmărește în principal menținerea pluralismului
mass‑mediei în Austria. Astfel, acesta s‑a îndepărtat de aprecierea pe care instanța de trimitere a efectuat‑o cu privire
la obiectivele acestei dispoziții, astfel cum această apreciere rezultă de la punctele 12 și 20 din prezenta hotărâre.
Or, chiar dacă s‑ar presupune că dispoziția națională în discuție în acțiunea principală urmărește în principal menținerea
pluralismului mass‑mediei în Austria, trebuie să se observe că posibilitatea statelor membre de a menține sau de a institui
pe teritoriul lor măsuri care au ca obiect sau ca efect calificarea practicilor comerciale ca neloiale pentru motive legate
de menținerea pluralismului mass‑mediei nu figurează printre derogările de la domeniul de aplicare al directivei prevăzute
în considerentele (6) și (9), precum și la articolul 3 din aceasta.
În această privință, trebuie să se sublinieze că directiva efectuează o armonizare completă a normelor privind practicile
comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori.
Prin urmare, guvernul austriac nu poate afirma în mod valabil că articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG nu intră în
domeniul de aplicare al directivei întrucât urmărește în principal obiective legate de menținerea pluralismului mass‑mediei.
Acestea fiind stabilite, este necesar să se verifice dacă directiva se opune unei interdicții a vânzărilor cu premii, precum
cea prevăzută la articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG.
În această privință, trebuie să se amintească înainte de toate că, întrucât directiva efectuează o armonizare completă a normelor
privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori, statele membre nu pot să adopte, astfel cum
prevede în mod expres articolul 4 din aceasta, măsuri mai restrictive decât cele definite de directiva menționată, nici chiar
pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor (Hotărârea Plus Warenhandelsgesellschaft, citată anterior,
punctul 41 și jurisprudența citată).
În continuare, trebuie subliniat de asemenea că articolul 5 din directivă, care prevede interzicerea practicilor comerciale
neloiale, reglementează criteriile care permit stabilirea unui astfel de caracter neloial.
Astfel, în conformitate cu alineatul (2) al acestui articol, o practică comercială este neloială în cazul în care este contrară
cerințelor diligenței profesionale și în cazul în care denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic
al consumatorului mediu cu privire la un produs.
În plus, articolul 5 alineatul (4) din directivă definește două categorii precise de practici comerciale neloiale, și anume
„practicile înșelătoare” și „practicile agresive”, care corespund criteriilor specificate la articolele 6 și 7, precum și,
respectiv, la articolele 8 și 9 din directivă.
În sfârșit, directiva stabilește în anexa I o listă exhaustivă de 31 de practici comerciale care, în conformitate cu articolul
5 alineatul (5) din această directivă, sunt considerate neloiale „în orice situație”. În consecință, astfel cum se precizează
în mod expres în considerentul (17) al directivei menționate, numai aceste practici comerciale pot fi considerate neloiale
fără a face obiectul unei evaluări de la caz la caz, în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9 din directivă.
În ceea ce privește legislația națională în discuție în acțiunea principală, este cert că practicile care constau în a oferi
consumatorilor premii asociate cu cumpărarea de produse sau de servicii nu figurează în anexa I la directivă. Prin urmare,
practicile menționate nu pot fi interzise în orice împrejurări, ci numai în urma unei analize specifice care să permită stabilirea
caracterului neloial al acestora.
Cu toate acestea, trebuie să se constate că articolul 9a alineatul (1) punctul 1 din UWG interzice orice operațiune comercială
care asociază oferirea de premii cu cumpărarea de produse sau de servicii. Cu alte cuvinte, acest gen de operațiune este interzis
în mod general, fără a fi necesar să se stabilească, în raport cu situația de fapt din fiecare speță, dacă operațiunea comercială
în discuție prezintă un caracter „neloial” în lumina criteriilor enunțate la articolele 5-9 din directivă.
În plus, o astfel de reglementare națională care prevede măsuri mai restrictive decât cele reglementate de directivă contravine
articolului 4 din aceasta, care interzice expres statelor membre să mențină sau să adopte astfel de măsuri, chiar și atunci
când acestea urmăresc să asigure un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor.
În aceste condiții, este necesar să se constate că directiva se opune unei interziceri a ofertelor comerciale care asociază
cumpărarea de bunuri sau de servicii cu acordarea de premii, precum cea prevăzută de dispoziția națională în discuție în acțiunea
principală.
Împrejurarea că articolul 9a alineatul (2) din UWG prevede un anumit număr de excepții de la respectiva interdicție a vânzărilor
cu premii nu poate repune în discuție o astfel de concluzie.
Într‑adevăr, astfel cum Curtea a hotărât deja, chiar dacă aceste excepții sunt de natură să restrângă domeniul de aplicare
al interdicției privind practicile comerciale care constau în asocierea ofertei de premii cu cumpărarea de bunuri și de servicii,
nu este mai puțin adevărat că, din cauza naturii lor limitate și predefinite, acestea nu pot înlocui analiza, care trebuie
să fie realizată în mod necesar în raport cu situația de fapt din fiecare speță, a caracterului „neloial” al unei practici
comerciale în lumina criteriilor prevăzute la articolele 5-9 din directivă, atunci când este vorba, precum în acțiunea principală,
despre o practică ce nu este menționată în anexa I la directivă (a se vedea Hotărârea Plus Warenhandelsgesellschaft, citată
anterior, punctul 53 și jurisprudența citată).
Având în vedere cele prezentate mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că directiva trebuie interpretată în sensul
că se opune unei dispoziții naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede o interdicție generală
a vânzărilor cu premii și care nu urmărește numai să protejeze consumatorii, ci vizează de asemenea alte obiective.

Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită ca, în cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare,
să se stabilească dacă vânzările cu premii trebuie considerate practici comerciale neloiale în sensul articolului 5 alineatul
(2) din directivă pentru simplul motiv că posibilitatea de câștig reprezintă, cel puțin pentru o parte din publicul vizat,
motivul decisiv pentru achiziționarea produsului principal.
Astfel cum s‑a arătat la punctul 35 din prezenta hotărâre, atunci când o practică comercială ce intră în domeniul de aplicare
al directivei nu figurează în anexa I la aceasta, respectiva practică nu poate fi considerată neloială și, prin urmare, nu
poate fi interzisă decât în urma unei analize specifice, în special în lumina criteriilor prevăzute la articolele 5-9 din
directivă.
Or, împrejurarea că posibilitatea de a participa la un concurs reprezintă, cel puțin pentru o parte din publicul vizat, motivul
decisiv pentru cumpărarea unui ziar constituie unul dintre elementele de care instanța națională poate ține seama în cadrul
unei astfel de analize.
Astfel, această împrejurare ar putea determina instanța națională să considere că practica comercială în discuție denaturează
sau poate denatura semnificativ comportamentul economic al consumatorului, în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (b)
din directivă.
Totuși, această împrejurare nu permite prin ea însăși în niciun mod să se considere că o vânzare cu premii este o practică
comercială neloială în sensul directivei. În acest scop, trebuie să se verifice de asemenea dacă practica în discuție este
contrară cerințelor diligenței profesionale, în sensul literei (a) a articolului 5 alineatul (2) din directivă.
În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că posibilitatea de a participa la un joc promoțional,
legată de cumpărarea unui ziar, nu constituie o practică comercială neloială în sensul articolului 5 alineatul (2) din directivă
pentru simplul motiv că această posibilitate de a participa la un joc promoțional reprezintă, cel puțin pentru o parte a consumatorilor
vizați, motivul decisiv care i‑a determinat să cumpere acest ziar.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
1)
Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale
întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor
97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului
European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) trebuie interpretată în sensul că se opune
unei dispoziții naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede o interdicție generală a vânzărilor
cu premii și care nu urmărește numai să protejeze consumatorii, ci vizează de asemenea alte obiective.
2)
Posibilitatea de a participa la un joc promoțional, legată de cumpărarea unui ziar, nu constituie o practică comercială neloială
în sensul articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2005/29 pentru simplul motiv că această posibilitate de a participa la
un joc promoțional reprezintă, cel puțin pentru o parte a consumatorilor vizați, motivul decisiv care i‑a determinat să cumpere
acest ziar.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.