CELEX: 62000TJ0310
Konkurenca
Nadzor nad postopki koncentracije
Ničnostna tožba
Pravni interes
Pristojnost Komisije

Dejansko stanje in postopek pred Komisijo
MCI, Inc., nekdanja MCI WorldCom, Inc., nato WorldCom, Inc. (v nadaljevanju: WorldCom), in Sprint Corp. (v nadaljevanju: Sprint)
sta telekomunikacijski podjetji v svetovnem merilu, s sedežem v Združenih državah. Leta 1999 se je svetovni promet družbe
WorldCom povišal na približno 37 milijard dolarjev v Združenih državah (USD), svetovni promet družbe Sprint pa na približno
17 milijard. Do nedavnega je dejavnosti družbe Sprint v Evropi v celoti ali v velikem delu upravljal posrednik Global One,
skupno podjetje, ki ga je leta 1995 ustanovila skupaj z Deutsche Telekom in France Télécom.
Družbi WorldCom in Sprint sta 4. oktobra 1999 podpisali sporazum in namero o združitvi, ki ustreza opredelitvi koncentracije
v smislu člena 3(1)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 4064/89 z dne 21. decembra 1989 o nadzoru koncentracij podjetij (UL L 395, str. 1,
popravki v UL 1990, L 257, str. 13, ki je bila razveljavljena z Uredbo Sveta (ES) št. 139/2004 z dne 20. januarja 2004 o nadzoru
koncentracij podjetij (UL L 24, str. 1)). Ta združitev bi se morala izvesti z izmenjavo delnic družbe Sprint z delnicami družbe
WorldCom za znesek, ki je bil prvotno ocenjen na 127 milijard USD.
Z dopisi z dne 20., 26. in 28. oktobra 1999 sta družbi WorldCom in Sprint Komisijo o tem sporazumu obvestili in navedli razloge,
zaradi katerih sta menili, da ta operacija ni imela pomena na ravni Skupnosti v smislu člena 1 Uredbe št. 4064/89 in da je
torej na podlagi te uredbe ni bilo treba priglasiti. V zvezi s tem, da se je družba Sprint pogodbeno zavezala družbi WorldCom,
da se odpove udeležbi v družbi Global One pred združitvijo, sta navajali zlasti, da izračun skupnega prometa, ki ga je v Skupnosti
ustvarila družba Sprint, v smislu člena 5 Uredbe št. 4064/89 ne bi smel vključevati njegovega dela v prometu družbe Global
One.
Komisija je 29. oktobra 1999 temu stališču oporekala in zainteresirane obvestila, da je morala v prometu družbe Global One
upoštevati delež družbe Sprint, kar jo je privedlo do zaključka, da je imela nameravana operacija pomen na ravni Skupnosti.
Navedla je, da je treba izračun prometa za določitev, ali ima koncentracija pomen na ravni Skupnosti, opraviti na dan podpisa
sporazuma o združitvi in ob upoštevanju dejanskega položaja na ta dan ali najkasneje na dan, ko je nastala dolžnost priglasitve.
Po njenem mnenju se promet, ki se ga lahko pripiše določenim dejavnostim, lahko izloči le, če je v priglašenem sporazumu izrecno
določeno, da je prenos teh dejavnosti pogoj za izvršitev koncentracije, oziroma če so bile slednje prenesene med zaključkom
računov in podpisom končnega sporazuma o združitvi. Komisija je ocenila, da v tem primeru ni bilo tako.
Z dokumentom z dne 10. januarja 2000 (v nadaljevanju: priglasitev), ki ga je Komisija prejela 11. januarja, sta družbi WorldCom
in Sprint (v nadaljevanju: priglasitveni stranki) priglasili svojo namero o koncentraciji v skladu s členom 4(1) Uredbe št.
4064/89, „ne glede na stališče strank o vprašanjih pristojnosti v zvezi s prispevkom, ki ga je za družbo Sprint imel promet
družbe Global One“.
Družba Sprint je 21. januarja 2000 sklenila uradni sporazum z družbo Deutsche Telekom in France Télécom, na podlagi katerega
se je iz družbe Global One umaknila.
Priglasitveni stranki sta 2. februarja 2000 o tem sporazumu obvestili Komisijo in predlagali obveznost v smislu člena 8(2)
Uredbe št. 4064/89, na podlagi katere si je morala družba Sprint prizadevati za umik iz družbe Global One brez neupravičene
zamude in v vmesnem obdobju nikakor ni smela sodelovati pri tekočem upravljanju poslov družbe Global One. Priglasitveni stranki
sta 10. februarja 2000 na Komisijo naslovili memorandum, v katerem sta predstavili svoja stališča o vplivu, ki bi ga imel
umik družbe Sprint iz družbe Global One na sestavo konkurence na zadevnih trgih, in s katerimi sta pokazali razloge, ki bi
jima po njunem mnenju dovoljevali umik priglasitve.
Ob upoštevanju, da je bila predlagana obveznost nezadostna, da je zadevna koncentracija spadala na področje uporabe Uredbe
št. 4064/89 in da so obstajali resni dvomi glede njene skladnosti s skupnim trgom, je Komisija 21. februarja 2000 odločila,
da uvede postopek v skladu s členom 6(1)(c) Uredbe št. 4064/89. Opredelila je tri trge, na katerih je ravnanje povzročilo
probleme konkurence: namreč trg „internetne povezljivosti na najvišji ravni ali univerzalne internetne povezljivosti“, trg
svetovnih telekomunikacijskih storitev in trg mednarodne glasovne telefonije.
Komisija je po tem, ko je v odgovor na zahtevo na podlagi člena 11 Uredbe št. 4064/89 dobila različne podatke, priglasitvenima
strankama 3. maja 2000 poslala obvestilo o nasprotovanju v smislu člena 12(2) Uredbe Komisije (ES) št. 447/98 z dne 1. marca
1998 o priglasitvah, rokih in zaslišanjih, predpisanih z Uredbo Sveta (EGS) št. 4064/89 (UL L 61, str. 1, v nadaljevanju:
izvedbena uredba), razveljavljeno z Uredbo Komisije (ES) št. 802/2004 z dne 7. aprila 2004 o izvajanju Uredbe št. 139/2004
(UL L 133, str. 1)), v katerem je navedla, da se načrtovana koncentracija izraža v oblikovanju prevladujočega položaja v korist
priglasiteljic oziroma v krepitvi prevladujočega položaja družbe WorldCom na trgu internetne povezljivosti na najvišji ravni
kot tudi trgu svetovnih telekomunikacijskih storitev večnacionalnim podjetjem. Priglasiteljici sta na to obvestilo odgovorili
22. maja 2000.
Po več srečanjih, namenjenih preskusu mogočih korektivnih ukrepov, sta priglasiteljici z dopisom z dne 8. junija 2000 Komisiji
predstavili obveznost („korektivne ukrepe“) na podlagi člena 8(2) Uredbe št. 4064/89 in člena 18(2) izvedbene uredbe v zvezi
z odstopom internetnih dejavnosti družbe Sprint.
Komisija je 5. junija 2000 sklicala sestanek Svetovalnega odbora za koncentracije, uvedenega s členom 19 Uredbe št. 4064/89.
Ta odbor se je ponovno sestal 22. junija 2000 in je istega dne podal svoje mnenje.
Komisar M. Monti, pristojen za konkurenco, se je 26. junija 2000 napotil v Washington (Združene države), da bi se tam sešel
s predstavnikom Department of Justice (pravosodnim ministrstvom, v nadaljevanju: DoJ). Na tiskovni konferenci je izjavil,
da bo Komisiji predlagal, naj načrtovano koncentracijo prepove.
Priglasiteljici sta 27. junija 2000 Komisiji po telefaksu poslali dopisa, ki ju je slednja prejela istega dne, s katerima
sta uradno napovedali, da odstopata, prvič, od obveznosti, predstavljene 8. junija 2000, in, drugič, od priglasitve z dne
11. januarja 2000. Drugi dopis je vseboval takšno pojasnilo:
„Stranki ne nameravata več izvesti načrtovane koncentracije v obliki, predstavljeni v priglasitvi. Če se bosta v prihodnosti
odločili za drugačno obliko koncentracije, bosta predložili ustrezne priglasitve v skladu z veljavnimi predpisi o koncentraciji.“
Istega dne je DoJ pri District Court of Columbia proti družbama WorldCom in Sprint uradno vložil tožbo, s katero je predlagal,
naj se ugotovi, da je njuna načrtovana koncentracija kršila Clayton Antitrust Act, 1914 (kartelni zakon „Clayton“ iz leta
1914), in s katero je predlagal, naj se tema podjetjema s trajno odredbo prepove izvedba zadevne pogodbe o koncentraciji.
Ta tožba se je opirala na protikonkurenčne učinke, ki naj bi jih pogodba imela na trgu zagotavljanja osnovnih internetnih
storitev in na vrsto drugih trgov.
Ravno tako 27. junija 2000 je družba Sprint na svoji spletni strani objavila sporočilo za medije v zvezi s sodnim postopkom,
ki ga je začel DoJ, ki se je končalo tako:
„Družba Sprint upa, da se bo v zvezi s to koncentracijo našla razumna rešitev. Prednosti za javnost, ki bi izhajale iz nje,
so preveč pomembne, da bi se jim odrekli.“
Še istega dne je bil na spletni strani družbe ABC News objavljen naslednji komentar:
„[…] pojasnili, ki sta ju objavili podjetji, nakazujeta na to, da se še nista popolnoma odpovedali načrtovani velikanski koncentraciji
v vrednosti 128 milijard dolarjev. Peter Lucht, predstavnik za stike z javnostjo družbe WorldCom, se ni želel izjaviti o tem,
ali je družba WorldCom umaknila prevzemno ponudbo. ‚Postopek pred ameriškimi organi še poteka,‘ je pojasnil P. Lucht.“
Komisija je 28. junija 2000 zlasti na podlagi člena 8(3) Uredbe št. 4064/89 sprejela Odločbo 2003/790/ES, s katero je koncentracijo
razglasila za nezdružljivo s skupnim trgom in Sporazumom EGP (zadeva COMP/M.1741 – MCI WorldCom/Sprint) (UL L 300, str. 1,
v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
V uvodni izjavi 410 izpodbijane odločbe je Komisija ugotovila, da bi načrtovana koncentracija „bodisi ustvarila prevladujoč
položaj subjekta, ki bi nastal z njo, bodisi bi okrepila prevladujoč položaj družbe MCI WorldCom na trgu zagotavljanja internetne
povezljivosti [na najvišji ravni] ali univerzalne internetne povezljivosti, zaradi česar bi bila konkurenca na skupnem trgu
bistveno ovirana v smislu člena 2(3) Uredbe o koncentracijah“. Nasprotno se je Komisija v uvodni izjavi 302 izpodbijane odločbe
„odločila, da ne bo več ugovarjala glede trga zagotavljanja svetovnih telekomunikacijskih storitev“. V uvodnih izjavah od
303 do 315 izpodbijane odločbe je Komisija poleg tega opustila svoje očitke glede trga mednarodne glasovne telefonije.
Izpodbijana odločitev je bila priglasiteljicama vročena istega dne.
Priglasitveni stranki sta 13. julija 2000 s tiskovnim sporočilom napovedali, da sta zaradi nasprotovanja DoJ načrtovano koncentracijo
ustavili.

Postopek
Tožeča stranka je 27. septembra 2000 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo.
Sodišče prve stopnje (prvi senat) je tožečo stranko pozvalo, naj se v repliki izreče o tem, ali ima ob upoštevanju sodb Sodišča
prve stopnje z dne 25. marca 1999 v zadevi Gencor proti Komisiji (T-102/96, Recueil, str. II‑753) in z dne 15. decembra 1999
v zadevi Kesko proti Komisiji (T-22/97, Recueil, str. II‑3775) še vedno pravni interes, glede na to, da je zaradi posredovanja
DoJ načrtovano koncentracijo dokončno opustila. Tožeča stranka se je pozivu odzvala in tudi Komisija je o tem izrekla v dupliki.
S sklepom predsednika prvega senata Sodišča prve stopnje z dne 16. maja 2001 je bila Zvezni republiki Nemčiji in Francoski
republiki dopuščena intervencija na strani tožeče stranke in Komisije.
Družba WorldCom in večina njenih hčerinskih podjetij v Združenih državah so 21. julija 2002 pri Bankruptcy Court for the Southern
District of New York v skladu s poglavjem 11 U.S. Bankruptcy Code vložile prostovoljno zahtevo za reorganizacijo.
Z dopisom sodnega tajništva Sodišča prve stopnje z dne 4. oktobra 2002 je bila tožeča stranka pozvana, naj poda mnenje o morebitnem
vplivu dogodkov na potek postopka pred Sodiščem prve stopnje, ali meni, da ima na podlagi meril, ki jih je navedlo Sodišče
prve stopnje v sodbah Gencor proti Komisiji in Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj, še vedno interes za to, da se razglasi
ničnost izpodbijane odločbe, in naj zlasti pojasni, ali meni, da ima v prihodnosti še kako možnost za izvedbo koncentracije,
ki je bila v izpodbijani odločbi razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom, ali kake druge podobne operacije, če bi bila
izpodbijana odločba v skladu s tožbenimi predlogi razglašena za nično; nadalje je bila tožeča stranka pozvana, naj ji takoj,
ko poslovni načrt (business plan), ki ga zahteva 11 U.S. Bankruptcy Code, sprejmejo njeni upniki in ga potrdi pristojno ameriško
sodišče, ta plan predloži. Tožeča stranka je temu pozivu ugodila z dopisi z dne 21. oktobra 2002, 2. maja 2003, 9. julija
2003, 17. decembra 2003 in 11. marca 2004.
Potem ko je bila sestava kabinetov Sodišča prve stopnje po začetku novega sodnega leta spremenjena, je bil drugemu senatu
dodeljen sodnik poročevalec, ki mu je bila zato dodeljena ta zadeva.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca se je Sodišče prve stopnje (drugi senat) odločilo, da začne ustni postopek in da najprej
izvede obravnavo, posebej namenjeno preučitvi vprašanj dopustnosti, pravnega interesa in pristojnosti Komisije za sprejetje
izpodbijane odločbe.
Stranke so na obravnavi 30. marca 2004 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jim jih je postavilo Sodišče prve
stopnje.

Predlogi strank
Tožeča stranka ob intervenciji Zvezne republike Nemčije Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        razglasi ničnost izpodbijane odločbe;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija ob intervenciji Francoske republike Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        zavrne tožbo;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Dopustnost pritožbe

Trditve strank
V repliki tožeča stranka najprej poudarja, da sta priglasiteljici kot odgovor na pripombe M. Montija na tiskovni konferenci
z dne 26. junija 2000 (glej točko 12 zgoraj) naslednji dan priglasitev koncentracije umaknili in Komisiji uradno sporočili,
da sta opustili načrte glede nameravane koncentracije, kot je bila priglašena. Kar zadeva postopek, ki ga je DoJ začel 27.
junija pred District Court of Columbia (glej točko 14 zgoraj), tožeča stranka navaja, da naj bi v nasprotju z izpodbijano
odločbo, izdano 28. junija 2000, bil brez pravnih posledic. Po mnenju tožeče stranke torej ne drži, da je bila namera koncentracije
opuščena „zaradi posredovanja“ DoJ.
Tožeča stranka tudi poudarja, da naj bi po merilih, ki jih je Sodišče prve stopnje izoblikovalo v sodbah Gencor proti Komisiji,
točka 22 zgoraj (točke od 41 do 45), in Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj (točke od 57 do 64), imela interes za to, da
zahteva razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Glede tega zlasti navaja, da sta stranki priglasiteljici načrt koncentracije
opustili, ker je bilo očitno, da naj bi Komisija transakcijo razglasila za nezdružljivo s skupnim trgom. Dejstvo, da je bila
presoja Komisije javno objavljena pred sprejetjem izpodbijane odločbe, in da naj bi stranki priglasiteljici ravnanje oprli
na odločbo pred njenim formalnim sprejetjem, naj tožeči stranki ne bi odvzelo interesa, da zahteva razglasitev ničnosti.
Tožeča stranka nadalje ob sklicevanju na sodbo Sodišča z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu (294/83,
Recueil, str. 1339, točka 23) uveljavlja svojo temeljno pravico do pravnega varstva, ki jo določajo tako Pogodba ES kot člena
16 in 21 Uredbe št. 4064/89. Zatrjuje zlasti, da naj v Skupnosti, kjer vlada pravo, učinkoviti sodni nadzor diskrecijske pravice
Komisije na podlagi Uredbe št. 4064/89 nikakor ne bi bil okrnjen zaradi sodnih postopkov pred drugimi sodišči, to pa naj bi
veljalo toliko bolj, ker naj bi v tem primeru izpodbijana odločba pomenila edino pravno oviro za načrtovano koncentracijo.
V pojasnilih z dne 21. oktobra 2002, s katerimi je odgovorila na vprašanja Sodišča prve stopnje z dne 4. oktobra 2002 (glej
točko 25), je tožeča stranka v bistvu zatrdila, da dejstvo, da jo varuje poglavje 11 U.S. Bankruptcy Code, v ničemer pravno
ne vpliva na nadaljnjo obravnavo te tožbe in da ima še večji interes kot prej, da doseže razglasitev ničnosti izpodbijane
odločbe glede na merila, ki jih je Sodišče prve stopnje izoblikovalo v sodbah Gencor proti Komisiji in Kesko proti Komisiji,
točka 22 zgoraj, in da naj bi zlasti zaradi strukturnih težav, med drugim presežne zmogljivosti, zmanjšanega povpraševanja
ter drugih težav, ki so se v sektorju telekomunikacij pojavile po letu 2000, imela še boljše možnosti kot prej za koncentracijo,
ki je bila z izpodbijano odločbo razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom, oziroma drugo podobno transakcijo, če je bila
ta odločba v skladu s tožbenimi predlogi razglašena za nično.
V dodatnih pojasnilih z dne 2. maja 2003 je tožeča stranka navedla zlasti, da bo U.S. Bankruptcy Court kmalu potrdil njen
končni reorganizacijski načrt in da pričakuje, da bo med tretjim četrtletjem 2003 postopek, ki ga ureja poglavje 11 U.S. Bankruptcy
Code, glede nje končan. Potrjuje, da konec postopka reorganizacije ne bo vplival na njen interes po hitri rešitvi tega spora
oziroma na zahtevke, ki bi lahko izhajali iz ugoditvene sodbe.
Tožeča stranka je dodatnim pojasnilom z dne 9. julija 2003, 17. decembra 2003 in 11. marca 2004 priložila kopijo sklepa U.S.
Bankruptcy Court z dne 7. julija 2003 o potrditvi njenega predloga za končno rešitev zadeve z U.S. Securities and Exchange
Commission (odbor za nadzor delovanja ameriške borze), kopijo sklepa istega sodišča z dne 31. oktobra 2003 o potrditvi reorganizacijskega
načrta z dne 21. oktobra 2003 in kopijo sklepa tega sodišča z dne 25. februarja 2004 o podaljšanju roka, v katerem se mora
tožeča stranka prilagoditi pogojem, določenim v reorganizacijskem načrtu.
Komisija v dupliki navaja, da je Sodišče prve stopnje v sodbah Gencor proti Komisiji in Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj,
posebno pozornost namenilo dejanskim okoliščinam, v katerih je bila tožba vložena, in tudi dejanskim okoliščinam, v katerih
je bila opuščena načrtovana koncentracija.
Poudarja, da je Sodišče prve stopnje v sodbi Gencor proti Komisiji, točka 22 zgoraj (točka 45), navedlo, da okoliščina, da
ni bilo več podlage za koncentracijo, „sama po sebi“ ni bila razlog, zaradi katerega bi bil izključen nadzor zakonitosti zadevne
odločbe. Sodišče prve stopnje naj bi v sodbi Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj (točke od 61 do 64), podrobneje pojasnilo
smisel teh navedb, s tem da je po preskusu razlogov tožeče stranke za opustitev načrtovane transakcije prišlo do zaključka,
da ta opustitev ni bila prostovoljna, temveč izhaja neposredno iz izpodbijane odločbe in da bi morala biti tožba razglašena
za dopustno.
Komisija na podlagi tega izpeljuje, da bi lahko razlogi, zaradi katerih sta se priglasiteljici odpovedali načrtovani koncentraciji,
v povezavi z drugimi okoliščinami Sodišče prve stopnje dejansko pripeljali do tega, da bi se izreklo za nepristojno. Če sta
priglasiteljici to odločitev sprejeli zaradi drugih razlogov, ki niso v zvezi z izpodbijano odločbo, je na podlagi tega razumno
mogoče izpeljati, da tožeča stranka nima dovolj interesa za izid postopka, tako da bi morala biti njena tožba zavrnjena kot
nedopustna.
V obravnavanem primeru sta družbi WorldCom in Sprint celo sami jasno izrazili, da sta se načrtovani koncentraciji odpovedali
zaradi razlogov, ki niso v zvezi z izpodbijano odločbo. Iz njunih izjav naj bi namreč izhajalo, da je bil ta načrt opuščen
zgolj zaradi nasprotovanja DoJ. Komisija se sklicuje zlasti na naslednji izvleček iz sporočila za javnost, ki sta ga 13. julija
2000 objavili tako tožeča stranka kot tudi družba Sprint (glej točko 20 zgoraj):
„Družbi [WorldCom in Sprint] soglašata, da bi različni pogoji, ki jih je nazadnje določil [DoJ], izničili finančne ugodnosti
združitve in ugodnosti, ki bi jih stranki lahko imeli na tej podlagi. Ker je [DoJ] potrdil, da naj na podlagi teorij glede
združitve pred naslednjim letom ne bi bil sposoben vložiti tožbe, sta se družbi odločili, da naj ne bi bilo v interesu delničarjev,
strank in delavcev, če bi se spustili v dolgotrajni postopek.“
V teh okoliščinah naj tožeča stranka ne bi mogla utemeljiti, da tožba, ki jo je vložil DoJ pri District Court of Columbia,
ne bi mogla biti razlog za njeno odločitev odpovedati se načrtovani koncentraciji, ker ni imela zavezujočega učinka.
Komisija zaključuje, da naj opustitev načrtovane koncentracije ne bi bila neposredna posledica izpodbijane odločbe, da v točki
22 zgoraj navedena sodba Kesko proti Komisiji v tem primeru ni upoštevna in da je treba tožbo zavrniti kot nedopustno.
Komisija poleg tega navaja, da si je Sodišče prve stopnje v sodbi Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj (točka 55), med drugim
zastavilo vprašanje, ali je bila načrtovana koncentracija ob vložitvi tožbe še vedno aktualna, da bi ugotovilo, ali je obstajal
utemeljen in še vedno obstoječ interes za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Vendar pa naj bi bil v tem primeru načrt
koncentracije julija 2000 opuščen, torej mnogo pred vložitvijo tožbe dne 27. septembra 2000.

Presoja Sodišča prve stopnje
V skladu z ustaljeno sodno prakso je ničnostna tožba fizične ali pravne osebe dopustna le takrat, ko ima tožeča stranka interes
za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Prvi pogoj za tak interes je, da ima lahko razglasitev ničnosti tega akta kot
taka pravne posledice (glej sodbo Sodišča z dne 24. junija 1986 v zadevi AKZO Chemie proti Komisiji, 53/85, Recueil, str. 1965,
točka 21; sodbe Sodišča prve stopnje z dne 14. septembra 1995 v zadevi Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, T‑480/93
in T‑483/93, Recueil, str. II‑2305, točki 59 in 60, in navedeno sodno prakso, ter z dne 20. junija 2001 v zadevi Euroalliages
proti Komisiji, T‑188/99, Recueil, str. II‑1757, točka 26) oziroma, v skladu z drugo opredelitvijo, če lahko rezultat pravnega
sredstva stranki, ki ga je vložila, prinese korist (sodbe Sodišča z dne 13. julija 2000 v zadevi Parlament proti Richardu,
C‑174/99 P, Recueil, str. I‑6189, točka 33, in z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu,
C‑50/00 P, Recueil, str. I‑6677, točka 21).
Ker gre za bistveno procesno predpostavko (sklepi Sodišča z dne 28. novembra 1985 v zadevi Grégoire‑Foulon proti Parlamentu,
19/85, Recueil, str. 3771, in z dne 7. oktobra 1987 v zadevi D.M. proti Svetu in CES, 108/86, Recueil, str. 3933; sodba Sodišča
prve stopnje z dne 18. februarja 1993 v zadevi Mc Avoy proti Parlamentu, T‑45/91, Recueil, str. II‑83, točka 22), jo lahko
sodišče Skupnosti upošteva po uradni dolžnosti (sodba Sodišča z dne 19. oktobra 1995 v zadevi Rendo in drugi proti Komisiji,
C‑19/93 P, Recueil, str. I‑3319).
Na področju uporabe Uredbe št. 4064/89 je Sodišče prve stopnje v točki 22 zgoraj navedene sodbe Gencor proti Komisiji (točke
od 41 do 45) razsodilo, da podjetje, ki sodeluje pri načrtovani koncentraciji, ohrani pravni interes za razglasitev ničnosti
odločbe Komisije o nezdružljivosti te transakcije s skupnim trgom, čeprav zaradi prenehanja obstoja pogodbenega temelja te
pogodbene transakcije slednje ni več mogoče izvesti, niti če Sodišče prve stopnje izda za tožečo stranko ugodno sodbo. Sodišče
prve stopnje je pri tem upoštevalo zlasti trenutne in bodoče pravne posledice razglasitve ničnosti take odločbe na podlagi
člena 233 ES ter zahteve sodnega nadzora zakonitosti pravnih aktov, ki jih je Komisija sprejela na podlagi Uredbe št. 4064/89.
Sodišče prve stopnje je v sodbi Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj (točke od 61 do 65), ob uporabi teh načel za primer
opustitve načrtovane koncentracije dodalo, da zadevno podjetje – če je glede na okoliščine tega primera mogoče ugotoviti,
da ta opustitev ni bila prostovoljna, temveč je „neposredna posledica“ odločbe Komisije – ohrani pravni interes za razglasitev
ničnosti te odločbe.
V nasprotju s tem, kar navaja Komisija (glej točko 43 zgoraj), te sodne prakse ni mogoče omejiti le na primere, v katerih
opustitev koncentracije sledi vložitvi tožbe pred Sodiščem prve stopnje. Navedena sodna praksa namreč temelji na presoji,
da podjetje, ki zgolj izpolni obveznosti iz odločbe Komisije, kot so določene v njej, nikakor ne izgubi interesa za razglasitev
ničnosti te odločbe (sodba Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj, točka 59). Taka dolžnost upoštevati odločbo, kot izhaja
iz člena 249, četrti odstavek, ES, je že v njeni naravi. Obstaja torej pred vložitvijo tožbe in neodvisno od nje, poleg tega
pa okoliščina, da tožba nima odložilnega učinka, utemeljuje ohranitev pravnega interesa v primerih, ko se od načrtovane koncentracije
odstopi med sodnim postopkom (sodba Sodišča z dne 19. septembra 1985 v zadevi Hoogovens Groep proti Komisiji, 172/83 in 226/83,
Recueil, str. 2831, točka 19).
Prenehanje pogodbene podlage za koncentracijo, ker so stranke priglasiteljice opustile načrtovano koncentracijo, še ni razlog,
zaradi katerega bi bil izključen nadzor zakonitosti izpodbijane odločbe.
Ta primer bi se sicer lahko v dveh vidikih ločeval od zadev, ki sta bili obravnavani v sodbah Gencor proti Komisiji in Kesko
proti Komisiji, navedenih v točki 22 zgoraj. Na eni strani tožeča stranka sama navaja, čeprav Komisija to izjavo delno izpodbija,
da se je od načrta zadevne koncentracije odstopilo 27. junija 2000, to je pred sprejetjem izpodbijane odločbe. Na drugi strani
Komisija poudarja, da gre to opustitev bolj pripisati nasprotovanju DoJ kot pa lastnemu ravnanju. Zato se tako glede na prvi
kot na drug vidik zastavlja vprašanje, v kolikšni meri je mogoče opustitev zadevne koncentracije označiti za „neposredno posledico“
izpodbijane odločbe v smislu sodbe Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj, in kakšne so morebitne posledice takega ločevanja,
kar zadeva interes tožeče stranke po pravnem varstvu v tem primeru.
Glede prvega od obeh vidikov je treba spomniti, da sta priglasiteljici z dopisom z dne 27. junija 2000 Komisijo formalno obvestili,
da sta svojo priglasitev umaknili in da nimata „več namena izvesti načrtovane koncentracije v obliki, predstavljeni v priglasitvi“.
Sodišče prve stopnje ugotavlja, prvič, da je to pojasnilo neposredno sledilo pripombam, ki jih je M. Monti podal v tisku 26.
junija 2000 in iz katerih izhaja, da je Komisiji nameraval predlagati, naj prepove načrtovano koncentracijo, in, drugič, da
je bil namen tega pojasnila očitno preprečiti sprejetje izpodbijane odločbe, glede katere je bila razprava na dnevnem redu
zasedanja Komisije z dne 28. junija 2000.
V dvanajsti uvodni izjavi izpodbijane odločbe je Komisija zavrnila obravnavanje te izjave kot formalni umik pogodbe o prijavljeni
združitvi. Zato je kljub vprašljivemu pojasnilu v zvezi s tem vprašanjem menila, da je pristojna za odločanje o tej pogodbi.
Sodišče prve stopnje meni, da ta pojasnila kot taka upravičujejo interes tožeče stranke, da doseže razglasitev ničnosti odločbe,
katere naslovnik je in katere izdajo je zaman poskušala preprečiti, s tem da je formalno izjavila, da se odpoveduje priglašeni
koncentraciji, ki je predmet odločbe. V tem smislu je treba navesti, da je eden glavnih razlogov, ki jih je tožeča stranka
navedla v zahtevi za razglasitev ničnosti, da Komisija ni bila več pristojna za sprejetje izpodbijane odločbe po umiku priglasitve
dne 27. junija 2000.
Dodati je treba, da je tožeči stranki, dokler obstaja izpodbijana odločba, za katero se domneva, da je veljavna, dokler je
ne razveljavi sodišče Skupnosti (sodba Sodišča z dne 1. aprila 1982 v zadevi Dürbeck proti Komisiji, 11/81, Recueil, str. 1251,
točka 17), pravno onemogočeno, da se združi z družbo Sprint, in sicer vsaj v priglašeni obliki in pod priglašenimi pogoji,
če bi to v prihodnje spet nameravala.
Dejstvo, da tožeča stranka nima nujno tega namena oziroma ga mogoče ne bo uresničila, pomeni v tem smislu popolnoma subjektivno
okoliščino, ki je ni mogoče upoštevati ob presoji njenega pravnega interesa za razglasitev ničnosti akta, ki nesporno ima
obvezne pravne učinke, ki vplivajo na njene interese, ker spreminjajo njen pravni položaj (sodbi Sodišča z dne 11. novembra
1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil, str. 2639, točka 9, in z dne 31. marca 1998, Francija in drugi proti Komisiji,
C‑68/94 in C‑30/95, Recueil, str. I‑1375, točka 62; sodbe Sodišča prve stopnje z dne 4. marca 1999 v zadevi Assicurazioni
Generali in Unicredito proti Komisiji, T‑87/96, Recueil, str. II‑203, točka 37, in z dne 22. marca 2000, Coca‑Cola proti Komisiji,
T‑125/97 in T‑127/97, Recueil, str. II‑1733, točka 77).
Zato je treba zaključiti, da ima tožeča stranka zadosten interes za uveljavljanje razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe,
tudi če bi morala, kot sama zatrjuje, opustiti zadevno transakcijo na dan pred sprejetjem te odločbe.
Glede drugega od obeh vidikov, navedenih v točki 50 zgoraj, je res, da formalni umik priglasitve in opustitev načrtovane koncentracije
„v obliki, predstavljeni v priglasitvi“, ki sta jo priglasiteljici po telefaksu poslali tajništvu pristojne službe Nadzor
koncentracij podjetij Komisije v Bruslju 27. junija 2000 ob 17.25 (glej prilogo 3 tožbe, str. 185) sovpada do dneva in skoraj
tudi do ure – ob upoštevanju časovne razlike – z napovedjo v Washingtonu 27. junija 2000 zjutraj, da bo DoJ pri District Court
of Columbia vložil tožbo (glej prilogi 1 in 11 odgovora na tožbo). Poleg tega priglasiteljici sami priznavata, da je nepreklicna
opustitev njune načrtovane koncentracije (glej njuni izjavi za tisk z dne 13. julija 2000, navedeni v točki 40 zgoraj) posledica
postopka, ki ga je DoJ nameraval sprožiti pred District Court of Columbia.
Vendar tudi ob predpostavki, da je bilo nasprotovanje DoJ odločilno za odločitev priglasiteljic, da opustita načrt zadevne
koncentracije, zdaj izpodbijana odločba zanju pomeni, kot pravilno trdi tožeča stranka, trenutno edino in gotovo pravno oviro
za izvedbo te transakcije v primeru, da bi se stranki priglasiteljici vnovič želeli združiti v priglašeni obliki in pod pogoji,
predstavljenimi v priglasitvi, ker postopek, ki ga je začel DoJ pred District Court of Columbia, ni vodil do izdaje odredbe
o prepovedi koncentracije in ker ga je DoJ dne 13. julija 2000 prostovoljno ustavil.
Poleg tega ni mogoče izključiti, da bi se stranki priglasiteljici odločili braniti se pred District Court of Columbia, če
Komisija ne bi sprejela izpodbijane odločbe.
V takšnih razmerah in z vidika temeljnega načela, da je treba v skupnosti, kjer vlada pravo, ustrezno zagotoviti spoštovanje
zakonitosti (sodba Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti CAS Succhi di Frutta, C-496/99 P, Recueil, str. I-3801,
točka 63), je Sodišče prve stopnje menilo, da se ta primer ne loči dovolj od primerov, o katerih se je določalo v sodbah Gencor
proti Komisiji in Kesko proti Komisiji, točka 22 zgoraj, da bi utemeljili drugačno rešitev glede presoje interesa tožeče stranke
za pravno varstvo ob vložitvi tožbe.
Glede okoliščin, ki bi lahko vplivale na vprašanje ohranitve tega interesa po vložitvi tožbe, Sodišče prve stopnje meni, da
pojasnila tožeče stranke, ki jih je podala 21. oktobra 2002, 2. maja 2003, 9. julija 2003, 17. decembra 2003 in 11. marca
2004, dopuščajo sklep, da je njena reorganizacija pod sodnim nadzorom na dobri poti.
V preostalem je tožeča stranka, ne da bi Komisija temu nasprotovala, v svojih stališčih navedla in na obravnavi ponovila,
da je njeno področje dejavnosti od vložitve tožbe ostalo nespremenjeno in da zanjo še vedno pride v poštev transakcija, kot
je ta, ki je bila v izpodbijani odločbi razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom.
Sodišče prve stopnje zato meni, da ima tožeča stranka še vedno dovolj interesa za nadaljevanje tega postopka.

Pristojnost Komisije za sprejetje izpodbijane odločbe
V podporo svojih predlogov tožeča stranka navaja dva razloga za razglasitev ničnosti, ki se nanašata na nepristojnost Komisije
za sprejetje izpodbijane odločbe.
S prvim tožbenim razlogom, ki je sestavljen iz dveh delov, tožeča stranka navaja, da Komisija ni bila pristojna za sprejetje
izpodbijane odločbe, ker zadevna načrtovana koncentracija ni imela pomena na ravni Skupnosti, in sicer niti pri uvedbi postopka
(prvi del tožbenega razloga) niti – zaradi bistvene spremembe okoliščin – ob izdaji izpodbijane odločbe (drugi del tožbenega
razloga).
Z drugim tožbenim razlogom tožeča stranka poudarja, da Komisija ni bila pristojna za sprejetje izpodbijane odločbe, ker sta
priglasiteljici svojo priglasitev uradno umaknili in Komisijo obvestili o opustitvi načrtovane koncentracije v obliki, predvideni
v priglasitvi.
Sodišče prve stopnje bo najprej preskusilo drugi tožbeni razlog, torej da Komisija po umiku priglasitve in opustitvi načrtovane
koncentracije v obliki, predvideni v priglasitvi, ni pristojna za sprejetje izpodbijane odločbe.

Trditve strank
Tožeče stranka ob intervenciji nemške vlade navaja, da je Komisija svoje pristojnosti prekoračila, s tem da je 28. junija
2000 sprejela izpodbijano odločbo, čeprav sta priglasiteljici 27. junija 2000 svojo priglasitev uradno umaknili in jo obvestili,
da koncentracije ne nameravata izvesti tako, kot je bilo priglašeno, in da bi, če bi sklenili, da se v prihodnosti združita
v drugi obliki, predložili priglasitve, ki jih zahtevajo predpisi o koncentracijah.
Komisija svojo pristojnost utemeljuje v dvanajsti uvodni izjavi izpodbijane odločbe zlasti s tem, da obvestilo priglasiteljic
z dne 27. junija 2000 ne pomeni formalnega umika pogodbe o združitvi z dne 4. oktobra 1999, ki je bila predmet priglasitve.
Tožeča stranka poudarja, da naj bi bila ta razlaga umetna in da nasprotuje razumnemu pojmovanju besedila tega obvestila. Glede
obvestil za tisk priglasiteljic, na kateri se Komisija sklicuje v svojem odgovoru na tožbo v podporo trditvi, da naj priglasiteljici
ne bi opustili načrtovane koncentracije v prijavljeni obliki (glej točke 15, 16 in 20 zgoraj), nič v izpodbijani odločbi ne
kaže na to, da jo je Komisija pri svoji presoji upoštevala. V vsakem primeru naj ti obvestili ne bi bili v nasprotju z obvestilom
priglasiteljic Komisiji z dne 17. junija 2000.
V preostalem tožeča stranka glede mnenja Komisije, da bi se načrtovano koncentracijo preklicalo le, če bi stranki uradno razveljavili
pogodbo o združitvi, poudarja, da je ravnala nerazumno, nesorazmerno in v nasprotju s svojo upravno prakso ter s tem kršila
načelo varstva legitimnega pričakovanja (sodbe Sodišča z dne 12. novembra 1987 v zadevi Ferriere San Carlo proti Komisiji,
344/85, Recueil, str. 4435; z dne 5. oktobra 1988 v zadevi Fingruth, 129/87, Recueil, str. 6121, točke od 14 do 16, in z dne
14. novembra 1989 v zadevi Italija proti Komisiji, 14/88, Recueil, str. 3677, točke od 28 do 31). Tožeča stranka namreč meni,
da sta po njunem obvestilu z dne 27. junija 2000 priglasiteljici lahko upravičeno pričakovali, da Komisija ne bo sprejela
odločbe na podlagi priglašene koncentracije v skladu s svojo predhodno upravno prakso, objavljeno v več kot dvajsetih drugih
zadevah.
Komisija poudarja, da preprost umik priglasitve ne zadostuje, da bi ji odvzeli pristojnosti na podlagi Uredbe št. 4064/89.
Do tega lahko pride le, če priglasiteljici načrtovano koncentracijo opustita.
Tako iz smisla kot tudi iz besedila Uredbe št. 4064/89 ter zlasti iz devete in sedemnajste uvodne izjave in njenih členov
2(2), 4, 7(1) in (5), 8(4) in 11 izhaja, da pristojnost Komisije ni omejena zgolj na priglašene transakcije, ker je priglasitev
zgolj instrument, ki olajša izvrševanje pristojnosti, ki jo ima Komisija v vsakem primeru, in ki ne more biti odvisen zgolj
od volje strank (sodba Sodišča prve stopnje z dne 24. marca 1994 v zadevi Air France proti Komisiji, T-3/93, Recueil, str. II-121,
točka 53). Ker je pristojna za nadzor koncentracij neodvisno od vsakršne predhodne priglasitve, naj ji, nasprotno, udeleženci
načrtovane koncentracije z umikom priglasitve ne bi mogli odvzeti pristojnosti, razen če bi opustili tudi načrtovano koncentracijo.
S tega vidika naj bi poleg tega zaradi umika priglasitve priglasiteljicam grozile globe na podlagi člena 14 Uredbe št. 4064/98,
razen če bi opustile tudi načrtovano koncentracijo.
V tem primeru naj bi bilo očitno, da sta priglasiteljici 28. junija 2000 gojili še velike upe glede izvedbe načrtovane koncentracije.
To naj bi jasno izhajalo iz sporočil tisku, objavljenih na dan pred umikom njune priglasitve (glej točki 15 in 16). Glede
tega Komisija poudarja, da udeleženki, če bi bila dejansko sprejeta tako pomembna odločitev, kot je opustitev načrtovane koncentracije,
ne bi zamudili priložnosti napovedati jo. Njuno obvestilo Komisiji z dne 27. junija 2000 naj torej ne bi bilo ravno odkrito
in ga ne bi bilo mogoče razumeti dobesedno, toliko bolj, ker sta priglasiteljici šele 13. julija 2000 ameriškim nadzornim
organom sporočili svoj namen glede opustitve načrtovane koncentracije (glej točko 20). Komisija na podlagi tega zaključuje,
da je bila načrtovana koncentracija na dan sprejetja izpodbijane odločbe še vedno aktualna.
Glede svoje predhodne upravne prakse Komisija navaja, da je bila v vseh zadevah, na katere se je sklicevala tožeča stranka,
priglašena transakcija končana, preden je ustavila postopek. V nobeni od teh zadev naj Komisija preprostega umika priglasitve
ne bi štela za zadostnega. V dveh zadevah naj bi, nasprotno, vztrajala pri predložitvi dokazov, ki jih udeleženci niso predložili
sami, o tem, da je bila načrtovana koncentracija opuščena. V obravnavanem primeru pa naj priglasiteljici ne bi predložili
nikakršnih dokumentov ali drugih dokazov, s katerimi bi se lahko utemeljilo njune trditve, da načrtovane koncentracije nista
imeli namena izvesti.
V vsakem primeru Komisija zavrača idejo, da naj bi njena upravna praksa, ki jo sestavlja vrsta individualnih odločitev, lahko
ustvarila legitimno pričakovanje. Tako pričakovanje bi moralo temeljiti vsaj na obvestilu splošnega pomena. Ravno tako meni,
da zdrava pamet prepoveduje, da bi se štelo za nerazumno ali nesorazmerno ravnanje, če se oddalji od prakse, ki ji je sledila
v številnih prejšnjih odločitvah.
V dupliki nazadnje Komisija navaja, da sta sodbi Ferriere San Carlo proti Komisiji in Fingruth, točka 71 zgoraj, v obravnavanem
primeru neupoštevni. Ti sodbi naj bi potrdili obstoj vrzeli v normodaji Skupnosti, ki jo je zadevni organ Skupnosti odpravil
z ustaljeno upravno prakso. V obravnavanem primeru naj Uredba št. 4064/89 ne bi pomenila vrzeli, tožeča stranka pa se dejansko
sklicuje na domnevno legitimno pričakovanje, da Komisija ne bo izvajala pristojnosti, ki jih ima na podlagi te uredbe.

Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba določiti pomen dopisa z dne 27. junija 2000, navedenega v točki 13 zgoraj, v skladu s katerim sta priglasiteljici
formalno umaknili svojo priglasitev z dne 11. januarja 2000 in Komisiji pojasnili, da „ne nameravata več izvesti načrtovane
koncentracije v obliki, predstavljeni v priglasitvi“.
Kot izhaja iz besedila tega obvestila in v nasprotju s tem, kar poudarja tožeča stranka v okviru te tožbe, se to ne nanaša
na načelno opustitev vsakršne ideje ali načrta glede koncentracije med družbama WorldCom in Sprint, temveč zgolj na opustitev
načrtovane koncentracije „v obliki, predstavljeni v priglasitvi“. Možnost koncentracije „v drugačni obliki v prihodnosti“
je med drugim v istem dopisu izrecno upoštevana, četudi le v hipotetično („[i]nsofar as“ – „[č]e“). Sporočilo za medije družbe
Sprint, navedeno v točki 15 zgoraj, in pojasnila predstavnika za stike z javnostjo družbe WorldCom istega dne, navedeno v
točki 16 zgoraj, prav tako potrjujeta, da sta priglasiteljici tedaj še gojili upanje, da svoje dejavnosti združita v takšni
ali drugačni obliki, čeprav sta DoJ in Komisija njunemu načrtu oporekala. Dejansko sta priglasiteljici šele v sporočilu za
medije z dne 13. julija 2000, navedenem v točki 40 zgoraj, javno objavili, da se načrtovani koncentraciji nepreklicno odpovedujeta.
Vprašanje, ki ga sproža ta tožbeni razlog, je zato, ali je bila v okoliščinah tega primera Komisija pristojna za sprejetje
odločbe na podlagi člena 8(3) Uredbe št. 4064/89, s katero je bila „priglašena koncentracija“ razglašena za nezdružljivo s
skupnim trgom, čeprav sta priglasiteljici, ne da bi formalno opustili namen združitve, formalno izjavili, da svojo priglasitev
umikata in da nimata več namena izvesti projekta v obliki, predstavljeni v priglasitvi, vendar pa sta si pri tem pridržali
možnost združitve svojih dejavnosti v drugačni obliki v prihodnosti.
V tem smislu je treba najprej poudariti, da je šlo pri načrtovani koncentraciji v obliki, predstavljeni v priglasitvi, za
koncentracijo, ki je bila konkretno opredeljena in opisana v pogodbi in načrtu združitve, ki sta ju sklenili družbi WorldCom
in Sprint 4. oktobra 1999, pri čemer sta izključili vse druge teoretično mogoče koncentracije med njima.
Glede posebne oblike, ki je bila tako dana načrtovani koncentraciji, se lahko pojasnilo priglasiteljic z dne 27. junija 2000,
ki so ga podpisali odvetniki, veljavno pooblaščeni za zastopanje strank pred Komisijo, lahko razlaga le tako, da je pogodba
o koncentraciji in načrt združitve, kot sta bila sklenjena in priglašena v skladu s členom 4 Uredbe št. 4064/89, neveljavna.
V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje ocenjuje, da je ločevanje med umikom priglasitve in umikom pogodbe o združitvi, podpisane
4. oktobra 1999, kot je ugotovila Komisija v dvanajsti uvodni izjavi izpodbijane odločbe, preveč formalistično in celo umetno.
Na eni strani to ločevanje ne upošteva dejstva, da se dopis priglasiteljic z dne 27. junija 2000 ne sklicuje le na umik priglasitve,
temveč tudi na opustitev izvedbe načrtovane koncentracije „v obliki, predstavljeni v priglasitvi“ in torej v obliki pogodbe
o združitvi z dne 4. oktobra 1999.
Na drugi strani to ločevanje ne upošteva pomena tovrstne opustitve, ki nujno vpliva na učinkovitost, če že ne na veljavnost
pogodbe o združitvi. Glede na to sklep Komisije, da dopis prijaviteljic z dne 27. junija 2000 „ni pomenil formalnega umika
pogodbe o združitvi,“ ne izhaja logično iz potrditve priglasiteljic, v skladu s katero „[nista imeli] več namena uveljaviti“
tega sporazuma.
Poleg tega okoliščina, ki jo Komisija navaja v dvanajsti uvodni izjavi izpodbijane odločbe, da sta si prijaviteljici pridržali
možnost združitve svojih dejavnosti v drugi obliki v prihodnosti, ni upoštevna za presojo, ali je na datum sprejetja izpodbijane
odločbe obstajala formalno veljavna pogodba o združitvi, ki bi jo stranki lahko izvršili in na katero bi se lahko nanašal
nadzor Komisije.
V preostalem je ta okoliščina primernejša, da ovrže, kot pa potrdi trditev Komisije, ker kaže na to, da sta priglasiteljici
menili, da je v obravnavanem primeru za izvedbo načrtovane koncentracije v prihodnosti potrebno sprejetje nove odločbe.
Vendar v odgovoru na tožbo Komisija očita, da naj obvestilo priglasiteljic z dne 27. junija 2000 ne bi bilo „ravno odkrito“,
tako da ga ne bi bilo mogoče „razumeti dobesedno“.
V delu, v katerem Komisija priglasiteljicama s tem očita, da v tistem času nista popolnoma opustili načrtovane koncentracije,
je njen očitek sicer utemeljen (glej točko 79 zgoraj), vendar brez pomena. Kajti ne zadostuje, da se podjetji nameravata združiti
(ali imata še naprej ta namen), da bi zgolj zato ipso facto med njima (še naprej) obstajala formalno veljavna pogodba o koncentraciji
v smislu Uredbe št. 4064/89. Pristojnost Komisije ne more temeljiti zgolj na preprostih subjektivnih namenih strank. Odvisna
je, kot je navedeno v členu 4 te uredbe, od „sklenitve pogodbe“ o koncentraciji. Tako kot Komisija ni pristojna za sprejetje
odločbe na podlagi Uredbe št. 4064/89 pred sklenitvijo take pogodbe, njena pristojnost preneha, takoj ko je ta pogodba razveljavljena,
tudi če bi zadevna podjetja nadaljevala pogajanja z namenom sklenitve pogodbe „v drugi obliki“.
Ker Komisija priglasiteljicama podrobneje očita, da sta skrivaj ohranili v veljavi svojo pogodbo o združitvi z dne 4. oktobra
1999 kljub njunem uradnem sporočilu z dne 27. junija 2000, je treba ugotoviti, da njenega očitka, ki bi lahko bil utemeljen,
ne dokazuje noben pravno zadosten dokaz. Zlasti v zgoraj navedenem sporočilu za medije družbe Sprint ali v zgoraj navedenih
pojasnilih predstavnika za javnost družbe WorldCom z dne 27. junija 2000 ni ničesar, kar bi te očitke podprlo, tudi če se
domneva, da je Komisija lahko upoštevala te dokumente, ki v izpodbijani odločbi niso omenjeni.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da bi morala Komisija z vidika dopisa priglasiteljic z dne 27. junija 2000, kot je povzeto v
točki 80 zgoraj in razloženo v točkah od 82 do 86 zgoraj, ugotoviti, da zaradi neobstoja „pogodbe“ o koncentraciji v smislu
člena 4 Uredbe št. 4064/89 ni bila pristojna za sprejetje odločbe na podlagi člena 8(3) te uredbe o nezdružljivosti „priglašene
koncentracije“ s skupnim trgom.
Nobena od drugih trditev, ki jih je navedla Komisija v okviru te tožbe, ne more omajati te presoje.
Sicer, kot je Komisija pravilno poudarila ob sklicevanju na točko 53 sodbe Air France proti Komisiji, točka 73 zgoraj, njena
pristojnost ni omejena le na priglašene koncentracije, ker je priglasitev le instrument, ki olajša izvrševanje določene pristojnosti,
ki jo ima Komisija v vsakem primeru in ki ne more biti odvisna od volje strank.
V zvezi s tem je treba zavrniti trditev nemške vlade, da bi bilo mogoče odločbo o nezdružljivosti na podlagi člena 8(3) Uredbe
št. 4064/89 sprejeti le, če je bila koncentracija – ki ne bi bila priglašena – že izvršena in bi se za potrebne izkazali ukrepi
za razdružitev iz člena 8(4) te uredbe. Taka razlaga je v nasprotju z namenom in besedilom Uredbe št. 4064/89, zlasti njenim
členom 14(2)(c).
Vendar mora Komisija pri preskusu obstoječega pravnega in dejanskega konteksta upoštevati in se opreti zlasti na natančne
določbe nepriglašene pogodbe, s katero je izvedena koncentracija (glede preskusa nepriglašenega sporazuma, ki omejuje konkurenco,
po uradni dolžnosti s strani Komisije, glej po analogiji sodbo Sodišča prve stopnje z dne 5. aprila 2001 v zadevi Wirtschaftsvereinigung
Stahl in drugi proti Komisiji, T‑16/98, Recueil, str. II‑1217, točki 32 in 33).
Sicer drži, da stranki pogodbe o koncentraciji ne bi mogli omejiti pristojnosti Komisije s tem, da bi svojo priglasitev umaknili,
vendar mora Komisija pri izvrševanju svoje pristojnosti odločiti o dejanski koncentraciji, in ne, kot je storila v tem primeru,
po umiku priglasitve in opustitvi koncentracije v prvotno načrtovani obliki o nejasnih namenih priglasiteljic, da v prihodnosti
v drugačni obliki združijo svoje dejavnosti.
V preostalem Komisija svoje presoje ne more opreti na določbe pogodbe, katere izvršitvi sta se stranki formalno odpovedali,
ne da bi tvegala napako v presoji, ki bi lahko močno vplivala na presojo dejanske koncentracije.
V tem primeru je obvestilo priglasiteljic Komisiji z dne 27. junija 2000 vključevalo vsaj to, da sta priglašeno pogodbo o
koncentraciji v določenem smislu nameravali spremeniti, preden bi se načrtovana koncentracija lahko izvedla „v drugi obliki“
v prihodnosti, in da ta pogodba torej ni več izražala njune skupne volje. Iz tega sledi, da presoja določb priglašene pogodbe,
povzeta v izpodbijani odločbi, nujno ne upošteva obsega nove transakcije, ki bi jo v prihodnosti morebiti izvedle priglasiteljice.
Ta napaka bi lahko bistveno vplivala na presojo koncentracije, ki jo je Komisija podala v izpodbijani odločbi. Če bi Komisija
namreč upoštevala dejanski obseg koncentracije, ki jo v prihodnosti v drugi obliki nameravata izvesti zadevni stranki, ni
izključeno, da bi bila njena presoja drugačna in da te koncentracije ne bi ocenila kot nezdružljive s skupnim trgom (glej
zgoraj v točki 95 po analogiji sodbo Wirtschaftsvereinigung Stahl in drugi proti Komisiji, točka 45).
V tem kontekstu je treba ravno tako navesti, da bi se lahko napakam v presoji, ki jih je Komisija po možnosti storila, s tem
da je tako ravnala, zlahka izognila. Zlasti ji noben obvezni rok ni nalagal, naj v naglici sprejme tako tvegano odločbo, kot
je ta izpodbijana.
Kot izhaja tudi iz enajste uvodne izjave izpodbijane odločbe, je Komisija menila, da se rok za sprejetje te odločbe, po poteku
katerega bi koncentracija v skladu s členom 10(6) Uredbe št. 4064/89 veljala za združljivo s skupnim trgom, izteče v sredo,
12. julija 2000. V odgovoru na tožbo je Komisija poleg tega navedla, da se je enkrat tedensko, po navadi ob sredah, sestajala
na kolegiju, da se odločbe na podlagi člena 8(3) Uredbe št. 4064/89 za zagotovitev večje preglednosti sprejemajo skoraj sistematično
po ustnem postopku in da je treba osnutek odločbe predložiti na predzadnjem sestanku pred potekom roka iz člena 10(3) Uredbe
št. 4064/89, da lahko kolegij odloči o spremenjenem besedilu, če večina članov prvi različici nasprotuje.
Če je Komisija torej dvomila o obsegu ali odkritosti obvestila priglasiteljic z dne 27. junija 2000, bi imela na sestanku
28. junija 2000 še dovolj časa, da bi formalno sprejetje izpodbijane odločbe preložila na sredo, 5., ali na sredo, 12. julija
2000, in da bi medtem na priglasiteljici naslovila zahtevo po informacijah na podlagi člena 11(1) Uredbe št. 4064/89, po potrebi
pa z odločbo na podlagi člena 11(5).
V preostalem se v skladu s členom 10(4) Uredbe št. 4064/89 najdaljši rok štirih mesecev za sprejetje odločbe o nezdružljivosti
na podlagi člena 8(3), določen v členu 10(3), izjemoma ne upošteva, če je bila Komisija na podlagi okoliščin, za katere je
odgovorno eno od podjetij, udeleženo pri koncentraciji, prisiljena zahtevati informacijo ob uporabi člena 11. V skladu s členom
9(1)(a) in (d) izvedbene uredbe so take okoliščine zlasti tedaj, ko informacije, ki jih je Komisija v skladu s členom 11(1)
Uredbe št. 4064/89 zahtevala od ene od priglasiteljic, niso bile v celoti podane v roku, ki ga je Komisija določila, oziroma
če priglasiteljici Komisiji nista posredovali bistvenih sprememb glede dejstev, navedenih v priglasitvi.
S tem je Komisija v obravnavanem primeru na podlagi formalnih dokazov lahko preverila, ali se je od pogodbe o koncentraciji
dejansko odstopilo ali je bila preklicana, kot je to, po lastnem priznanju, storila v preteklosti pri vsaj dveh drugih koncentracijah
(glej točko 111), če je menila, da ni bila dovolj dobro obveščena, da bi ustavila postopek glede na obvestilo priglasiteljic
z dne 27. junija 2000.
Komisija se tudi ne more sklicevati na to, da je bilo zanjo nujno, da prepreči morebitno protipravno ali neprimerno uporabo
obvestila priglasiteljic z dne 27. junija 2000.
Zlasti ni bilo bojazni, da bi priglasiteljici po umiku priglasitve z namernim kršenjem prepovedi iz člena 7(1) Uredbe št.
4064/89 nadaljevali z izvedbo načrtovane koncentracije bodisi v priglašeni obliki bodisi v poljubni drugi obliki. Kot namreč
navajata tožeča stranka in nemška vlada, bi bili priglasiteljici lahko s tem podvrženi globi, določeni s členom 14(2)(b) Uredbe
št. 4064/98, ki lahko znaša 10 odstotkov njunega skupnega prometa. Te globe imajo enak odvračilni učinek kot globe, določene
s členom 14(2)(c) te uredbe, če podjetja izvedejo koncentracijo, ki je z odločbo, sprejeto na podlagi člena 8(3), razglašena
za nezdružljivo s skupnim trgom.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je Komisija prekoračila svojo pristojnost na podlagi Uredbe št. 4064/89, s tem da
je sprejela izpodbijano odločbo, čeprav sta priglasiteljici svojo priglasitev formalno umaknili in Komisijo obvestili o opustitvi
načrtovane koncentracije v obliki, kot je bila predvidena v priglasitvi.
V vsakem primeru je treba ugotoviti, da se je Komisija – tudi če predpostavimo, da je bila pristojna za sprejetje izpodbijane
odločbe na podlagi ločevanja med umikom priglasitve in preklicem pogodbe, kot poudarja sama – s tem nepričakovano oddaljila
od svoje ustaljene upravne prakse, kot je z njo javno seznanila javnost. Glede na to se tožeča stranka sklicuje na približno
dvajset zadev, v katerih je Komisija vzbudila vtis, da za ustavitev postopka v zadevi koncentracije brez meritorne odločitve
zadostuje preprost umik priglasitve s strani strank.
Tako so obvestila Komisije z naslovom „Umik priglasitve koncentracije“, ki so edini objavljeni dokumenti v zadevah št. IV/M.608,
Ericsson proti Ascom (UL 1995, C 292, str. 8), in št. IV/M.680, Kvaerner proti Amec (UL 1996, C 8, str. 4), dajala vtis, da
se je Komisija odločila postopek končati brez sprejetja odločbe že na dan, ko sta ji priglasitljici sporočili, da sta „prekinili
izvršitev načrtovane priglašene koncentracije“ in „se zato odločili, da svojo priglasitev umakneta“.
Poleg tega je bilo v številnih drugih zadevah (št. IV/M.208, Scott proti Mölnlycku; št. IV/M.238, Siemens proti Philips Kabel;
št. IV/M.388, Unilever Francija proti Ortiz Miko ; št. IV/M.418, Tractebel proti Distrigazu; št. IV/M.494, Colonia proti Lefac
proti KMK‑CCI; št. IV/M.562, Swissair proti Saben; št. IV/M.592, RWE‑DEA proti Enichem Augusta; št. IV/M.805, Telecom-2; št. IV/M.852,
BASF proti Shellu; št. IV/M.888, Metallgesellschaft proti AG; št. IV/M.892, Hochtief proti Deutsche Bank proti Holzmannu;
št. IV/M.905, Schweizer Rück proti SAFR; št. IV/M.948, Watt AG; št. IV/M.974, Bertelsmann proti Burda-Host; št. IV/M.1010,
Artémis proti Worms & Cie; št. IV/M.1047, Wienerberger proti Cremer & Breuer (UL 1998, C 93, str. 23); št. IV/M.1246, LHZ
proti Carl Zeiss (UL 1998, C 384, str. 9); št. IV/M.1277, BLG Container proti Maersk proti Sea-Land Service (UL 1998, C 290,
str. 12); št. IV/M.1321, Verbund proti Kelag proti Porr proti OMV Proterra proti Siemens proti KRV (UL 1998, C 382, str. 3);
št. IV/M.1431, Ahlström proti Kvaerner (UL 1999, C 263, str. 3); št. IV/M.1447, Deutsche Post proti Trans-o-flex (UL 1999,
C 130, str. 9); št. IV/M.1609, Elf proti Sagi; št. IV/M.1703, Phelps Dodge proti Asarc (UL 1999, C 313, str. 7); COMP proti
M.2117, Aker Maritime proti Kvaerner (UL 2001, C 9, str. 5) in COMP/M.1829, HMTF Nabisco Group Holdings proti Burlington Biscuits
proti United Biscuits) v obvestilu v Uradnem listu in/ali v sporočilu za medije o ustavitvi postopka zgolj navedeno, da sta
„priglasiteljici Komisijo obvestili o umiku svoje priglasitve“, ne da bi se sklicevali na to, kaj se je zgodilo z načrtovano
koncentracijo ali pogodbo. Komisija je, s tem da je besedilo zadevnih javnih dokumentov oblikovala tako, zainteresirane nujno
privedla do prepričanja, da umik priglasitve zanjo v praksi pomeni enako kot opustitev načrtovane koncentracije, čeprav bi
bila njena dejanska upravna praksa lahko drugačna.
Glede na to je Komisija v svojem odgovoru navedla dve zadevi (št. IV/1328, KLM proti Martinair (UL 1999, C 162, str. 7), in
št. IV/M.1412, Hutchison Whampoa proti RMPM/ECT (UL 1999, C 256, str. 5)), v katerih je, ker stranki dokazov o opustitvi načrtovane
koncentracije nista predložili same od sebe, vztrajala, naj jih predložijo pred ustavitvijo postopka. Vendar iz objav o teh
zadevah v obvestilu v Uradnem listu in/ali sporočilu za medije ni mogoče razbrati, da Komisija pri tem vztraja. V vsakem primeru
Komisija ne pojasnjuje, zakaj v tem primeru ni ravnala enako, namesto da je v naglici, dan po umiku priglasitve, sprejela
odločbo o nezdružljivosti.
V teh okoliščinah sta lahko prijaviteljici legitimno pričakovali, da njuno obvestilo z dne 27. junija 2000 v skladu z dotedanjo
upravno prakso Komisije, s katero je bila seznanjena javnost, in glede na to, da ni bilo kazalcev, ki bi izkazovali kaj drugega,
zadostuje za končanje postopka. Glede na to v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, sodna praksa Sodišča potrjuje, da preprosta
praksa ali dopuščanje s strani uprave, ki ne krši veljavnega prava in ki ne pomeni izvrševanja diskrecijske pravice, lahko
vzbudita legitimno pričakovanje zainteresiranih, ne da bi to pričakovanje moralo temeljiti na obvestilu splošnega pomena (sodba
Sodišča z dne 1. oktobra 1987 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, 84/85, Recueil, str. 3765; sodbe Ferriere San Carlo
proti Komisiji in Fingruthu, zgoraj točka 71; sklep predsednika Sodišča z dne 10. junija 1988 v zadevi Sofrimport proti Komisiji,
C‑152/88 R, Recueil, str. 2931).
Sodišče prve stopnje zato meni, da je Komisija kršila vsaj legitimno pričakovanje priglasiteljic, s tem da je sprejela izpodbijano
odločbo, ne da bi priglasiteljici pred tem obvestila, da njuno obvestilo ne zadostuje in da namerava sprejeti odločbo na podlagi
člena 8(3) Uredbe št. 4064/89, razen če ji priglasiteljici nemudoma predložita formalni dokaz o preklicu njune pogodbe o združitvi.
Iz navedenega izhaja, da je drugi tožbeni razlog utemeljen. Posledično je treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično v
skladu s predlogi tožeče stranke, ne da bi bilo treba odločiti o drugih tožbenih razlogih, ki jih je slednja izrazila v obrazložitev
svoje tožbe.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Komisija ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.
Vendar na podlagi prvega pododstavka člena 87(4) Poslovnika nosijo države članice intervenientke lastne stroške.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
razsodilo:
1)
Odločba Komisije 2003/790/ES z dne 28. junija 2000 o razglasitvi koncentracije kot nezdružljive s skupnim trgom in s sporazumom
EGP (zadeva COMP/M.1741 – MCI WorldCom/Sprint) se razglasi za nično.
2)
Komisiji se poleg njenih stroškov naloži še plačilo stroškov družbe MCI, Inc.
3)
Zvezna republika Nemčija in Francoska republika nosita vsaka svoje stroške.
Pirrung
Meij
Forwood
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 28. septembra 2004.
Sodni tajnik

Predsednik
H. Jung

J. Pirrung
*
Jezik postopka: angleščina.