CELEX: 61998CJ0187
Fördragsbrott
Artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG)
Direktiven 75/117/EEG och 79/7/EEG
Lika lön för manliga och kvinnliga arbetstagare
Familjebidrag och äktamakebidrag
Ålderspension
Beräkning
Underlåtelse att upphäva diskriminerande villkor med retroaktiv verkan

Domskäl
1 Europeiska gemenskapernas kommission har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 18 maj 1998, med stöd av artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) väckt talan om fastställelse av att Republiken Grekland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG), artikel 3 i rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftningar om tillämpningen av principen om likabehandling av manliga och kvinnliga arbetstagare i fråga om lön (EGT L 45, s. 19; svensk specialutgåva, område 13, volym 4, s. 78) och artikel 4.1 i rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet (EGT L 6, 1979, s. 24; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 111) genom att inte retroaktivt, med verkan från ikraftträdandet av nämnda gemenskapsrättsliga bestämmelser, upphäva vissa regler i Grekland som för beviljande av familje- och äktamakebidrag, vilka beaktas vid bestämmandet av storleken på den lön som ligger till grund för pensionsrätt, uppställer vissa villkor för gifta kvinnliga arbetstagare som inte uppställs för gifta manliga arbetstagare.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2 I artikel 1 första stycket i direktiv 75/117 föreskrivs att principen om lika lön för manliga och kvinnliga arbetstagare innebär att, för lika arbete eller för arbete som tillerkänns lika värde, all diskriminering på grund av kön skall avskaffas vid alla former och villkor för ersättningen.
3 Enligt artikel 3 i samma direktiv skall medlemsstaterna avskaffa all diskriminering mellan kvinnor och män som strider mot likalönsprincipen och som kan hänföras till lagar och andra författningar.
4 I enlighet med artikel 4 i nämnda direktiv skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som behövs för att säkerställa att bestämmelser i kollektivavtal, löneskalor, löneavtal eller individuella anställningsavtal som strider mot likalönsprincipen skall eller får förklaras ogiltiga eller får ändras.
5 I artikel 4.1 i direktiv 79/7 stadgas följande:
"Likabehandlingsprincipen innebär att det inte skall förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus, i synnerhet vad beträffar
- systemens räckvidd och villkoren för tillgång till dem,
- skyldigheten att betala avgifter och beräkningen av avgifterna,
- beräkningen av förmåner, bland annat tillägg avseende make/maka och familjemedlemmar samt de villkor som bestämmer varaktigheten och bibehållandet av rätten till bidrag."
Den nationella lagstiftningen
6 I artikel 4.1 i den grekiska konstitutionen, som trädde i kraft den 11 juni 1975, stadgas att grekiska medborgare är lika inför lagen och, i artikel 4.2, att medborgarna, män och kvinnor, har samma rättigheter och skyldigheter.
7 I enlighet med artikel 22.1 andra stycket i den grekiska konstitutionen har alla arbetstagare, utan åtskillnad med avseende på vare sig kön eller andra kriterier, rätt till lika lön för likvärdigt arbete.
8 I artikel 116 i konstitutionen föreskrivs:
"1. De existerande bestämmelser som inte överensstämmer med artikel 4.2 fortsätter  att gälla fram till dess att de upphävs genom lag, vilket senast skall ske den 31 december 1982.
2. Undantag från bestämmelserna i artikel 4.2 är endast tillåtna om mycket starka skäl, som i sådana fall särskilt skall anges i lag, motiverar det.
3. Ministerkungörelser, liksom bestämmelser i kollektivavtal eller skiljedomsbeslut, som rör lön för arbete och som står i strid med bestämmelserna i artikel 22.1 skall fortsätta att gälla fram till dess att de upphävs, vilket skall ske senast tre år efter det att konstitutionen trätt i kraft."
9 I artikel 4.5 i lag nr 1414/1984 om tillämpningen av principen om könens jämställdhet på arbetsmarknaden föreskrivs att bidrag avseende underhållsberättigade makar och barn, som beviljas för första gången eller som förändras, hädanefter skall beviljas fullt ut till den make eller förälder som arbetar, utan beaktande av dennes kön.
10 Det följer också av artikel 15 i samma lag att bestämmelser i lagar, förordningar, kollektivavtal på arbetsmarknaden, skiljedomar, ministerkungörelser, interna föreskrifter, organisationsplaner för företag eller rörelser, villkor i individuella avtal samt bestämmelser för utövandet av fria yrken skall upphävas om de står i strid med bestämmelserna i nämnda lag.
11 Genom lag nr 1483/1984 om skydd och stöd för arbetstagare med familjeförpliktelser förbjuds all diskriminering på grund av kön vad avser tillgång till och bibehållande av arbete samt arbetstagares yrkeskarriär.
12 I artikel 2.2 i lag nr 46/1975, som i Grekland har infört den internationella konventionen nr 100/1951 om Internationella arbetsorganisationen, stadgas att bestämmelser i kollektivavtal på arbetsmarknaden, individuella avtal eller skiljedomar, som fastställer en lägre lön för ett likvärdigt arbete på grund av kön, är ogiltiga.
13 Kommissionen har gjort gällande att de flesta kollektivavtal i Grekland innehöll bestämmelser som innebar diskriminering av gifta kvinnliga arbetstagare avseende villkoren för beviljande av familje- och äktamakebidrag. Som exempel har kommissionen hävdat att enligt artikel 8.1 a i personalföreskrifterna vid Dimossia Epicheirissi Ilektrismou (offentligt elföretag, nedan kallat DEI) hade en gift kvinnlig arbetstagare dels endast rätt till äktamakebidrag om hennes make inte kunde tillgodose sina egna behov, dels endast rätt till familjebidrag om modern var huvudansvarig för barnens underhåll (särskilt kollektivavtal av den 4 oktober 1973, förklarat vara verkställbart genom kungörelse nr 2842/442/1973 av arbetsmarknadsministern (FEK B 1274/25.10.1973) och stadfäst genom förordning nr 210/1974 (FEK A 364/7.12.1974)).
14 Enligt kommissionen upphörde denna diskriminering från och med den 1 oktober 1983 genom att äktamakebidrag sedan dess beviljats gifta kvinnliga medlemmar av DEI:s personal, enligt det särskilda kollektivavtalet av den 27 september 1983 mellan det allmänna personalförbundet vid DEI och DEI självt (AYE 17692/1983, FEK B 657/18.11.1983). Denna reglering hade emellertid inte retroaktiv verkan.
15 Kommissionen har tillagt att genom det allmänna nationella kollektivavtalet av år 1989 har diskrimineringen av gifta kvinnliga arbetstagare avskaffats, och äktamakebidraget beviljas hädanefter till dessa på samma villkor och med samma belopp som det bidrag som utbetalas till gifta manliga arbetstagare, men att detta likställande inte trädde i kraft förrän den 1 januari 1989 och inte har retroaktiv verkan.
Det administrativa förfarandet
16 Efter att ha erhållit klagomål från kvinnliga medlemmar av personalen vid DEI och vid ett psykiatriskt sjukhus i Attika rörande att Republiken Grekland åsidosatt principen om lika lön för manliga och kvinnliga arbetstagare, inhämtade kommissionen upplysningar om grekiska författningsbestämmelser och administrativ praxis genom vilka diskriminering på grund av kön införts eller vidmakthållits vad gäller beviljandet av familje- eller äktamakebidrag.
17 Eftersom kommissionen inte erhöll något svar på sin begäran om upplysningar från de grekiska myndigheterna beslutade den att inleda fördragsbrottsförfarande mot Republiken Grekland enligt artikel 169 i fördraget. Kommissionen sände därför den 9 november 1992 en skrivelse till Republiken Grekland och förelade denna att inom två månader inkomma med yttrande avseende frågan huruvida nämnda princip om lika lön åsidosatts.
18 Kommissionen, som inte ansåg att den grekiska regeringens svar av den 22 mars 1993, i vilket endast den påstådda diskrimineringen enligt DEI:s personalföreskrifter berördes, var tillfredsställande, sände den 19 juni 1995 ett motiverat yttrande till Republiken Grekland, i vilket denna ombads att inom två månader från delgivningen av det motiverade yttrandet rätta sig efter den kritik som riktats mot den avseende att den underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 119 i fördraget och enligt direktiven 75/117 och 79/7.
19 I en skrivelse av den 6 oktober 1995 bestred den grekiska regeringen att kommissionens anmärkningar var befogade.
20 Kommissionen, som ansåg att Republiken Grekland inte vidtagit nödvändiga åtgärder för att efterkomma det motiverade yttrandet inom den utsatta fristen, väckte föreliggande talan.
Prövning i sak
21 Kommissionen kritiserar Republiken Grekland för att inte med retroaktiv verkan ha upphävt de bestämmelser i kollektivavtal, skiljedomsbeslut eller i andra akter som ställer villkor för beviljandet av familje- och äktamakebidrag till gifta kvinnliga arbetstagare som inte ställs för gifta manliga arbetstagare.
22 Kraven enligt de diskriminerande villkoren för beviljandet av nämnda bidrag innebär att gifta kvinnliga arbetstagare berövas en del av sin lön under den aktuella perioden och är oförenliga med artikel 119 i fördraget och med direktiv 75/117.
23 De ovannämnda bidragen beaktas dessutom vid bestämmandet av beloppet för den pension som utbetalas av Idrima Koinonikon Asfalisseon (allmänt system för socialförsäkringar för arbetstagare), och frånvaron av utbetalning av dessa bidrag har således en avgörande betydelse för beräkningen av pensionen. En diskriminering i detta hänseende strider mot direktiv 79/7 och särskilt mot dess artikel 4.1.
24 Kommissionen har dels hävdat att avskaffandet av diskrimineringen av gifta kvinnliga arbetstagare vad gäller beviljandet av de bidrag som är i fråga skulle ha skett från och med den 1 januari 1981, den dag då artikel 119 i fördraget och direktiv 75/117 trädde i kraft i Republiken Grekland, dels att diskrimineringen avseende pensioner borde ha avskaffats från och med den 23 december 1984, den dag då direktiv 79/7 trädde i kraft.
25 Dessutom har kommissionen gjort gällande att i enlighet med Defterovathmio Dioikitiko Diaititiko Dikasirios i Aten (förvaltningsskiljedomstol i andra instans) dom nr 10/1976 (AYA 21378/4372/1976, FEK B 671/20.5.1976), jämförd med samma domstols domar nr 9/1978 (AYE 9200/17211/1978, FEK B 183/3.3.1978) och nr 100/1979 (AYE 18925/1979, FEK B 1137/27.12.1979), vilka är att betrakta som allmänna nationella kollektivavtal, har kvinnliga arbetstagare rätt till äktamakebidrag när deras makar varken arbetar eller är pensionerade, medan detta villkor inte uppställs avseende manliga arbetstagare. Denna reglering ägde fortsatt giltighet ända fram till den 31 december 1988 i enlighet med de efterföljande allmänna nationella kollektivavtalen (e.y.s.s.e. av 1988, AYE 10855/1988, FEK B 40/1.2.1988, e.y.s.s.e. av 1989).
26 Kommissionen har likaledes gjort gällande att enligt punkt 10 a i Defterovathmio Diaititiko Dikastirios i Pireus (skiljedomstol i andra instans) dom nr 42/1981 om löne- och arbetsvillkor för personalen vid sjukvårdsinrättningar tillhörande staten, offentliga organ eller lokala myndigheter, förklarad vara verkställbar genom kungörelse nr 16170/1981 (FEK B 472/11.8.1981) av arbetsmarknadsministern, skall minimigrundlönerna för gifta manliga arbetstagare höjas med äktamakebidraget (motsvarande 10 procent av grundlönen), vare sig deras makar förvärvsarbetar eller är pensionerade, men i punkten stadgas inte att familjebidrag skall beviljas. Denna bestämmelse ägde fortsatt giltighet och tillämpades åtminstone fram till år 1992.
27 Enligt kommissionen är det allmänna förbud mot diskriminering på grund av kön som återfinns i bestämmelserna i den grekiska konstitutionen inte tillräckligt för att skydda denna rättighet i praktiken, vilket för övrigt framgår av förekomsten i kollektivavtal på arbetsmarknaden av bestämmelser som strider mot nämnda förbud och som ägt fortsatt tillämplighet under flera år efter konstitutionens ikraftträdande.
28 Vad gäller de domar från nationella domstolar som den grekiska regeringen åberopat till sitt försvar har kommissionen anfört att denna rättspraxis tyder på att tillämpningen av gemenskapsrättsliga regler endast kan säkerställas till förmån för de kvinnliga arbetstagare som väcker talan i grekiska domstolar och därvid vinner bifall.
29 Slutligen har kommissionen hävdat att förekomsten av nationella eller gemenskapsrättsliga regler innehållande allmänna principer som en enskild har rätt att åberopa vid en tvist mot en nationell myndighet i den berörda medlemsstatens domstolar inte är tillräcklig för att lagstiftningen i denna stat skall anses vara förenlig med gemenskapsrätten i de fall särskilda bestämmelser finns inom den sektor som är i fråga, såsom regleringen av förhållandena på arbetsmarknaden, innehållande en regel som är oförenlig med gemenskapsrätten. Det är nödvändigt att ändra den aktuella bestämmelsen i varje kollektivavtal eller annan reglering på så sätt att familjebidrag med retroaktiv verkan skall beviljas gifta kvinnliga arbetstagare. Kommissionen har likaledes anfört att bestämmelserna i lag nr 1414/1984 saknar retroaktiv verkan.
30 Den grekiska regeringen har inledningsvis gjort gällande att betydande förseningar från kommissionens sida inom förevarande fördragsbrottsförfarande förelegat. Kommissionen vände sig nämligen för första gången till de grekiska myndigheterna den 30 september 1991, men dess ansökan är daterad den 11 maj 1998.
31 Vad gäller talan i sak har den grekiska regeringen främst gjort gällande att ett antal rättsregler, som gör det möjligt att säkerställa att principen om lika lön för kvinnliga och manliga arbetstagare för ett likvärdigt arbete iakttas, har införts i Grekland. Enligt dessa betraktas varje klausul i ett anställningsavtal som strider mot denna princip som ogiltig, och varje arbetstagare tillförsäkras möjligheten att väcka talan vid de grekiska domstolarna för att kräva att nämnda princip iakttas.
32 Den grekiska regeringen, som stöder sig särskilt på artiklarna 22.1 och 116.3 i den grekiska konstitutionen och på bestämmelserna i lag nr 1414/1984, har gjort gällande att den rättsliga skyldigheten att tillämpa artikel 119 i fördraget från och med den 1 januari 1981 har efterföljts i en rättsordning som redan erkände principen om jämlikhet mellan könen i fråga om lön. Avseende denna fråga erinrar den grekiska regeringen om domstolens dom av den 21 maj 1985 i mål 248/83, kommissionen mot Tyskland, (REG 1985, s. 1459), i vilken domstolen beaktade de garantier som följde av den tyska grundlagen och av de olika rättsmedel som fanns och drog slutsatsen att Förbundsrepubliken Tyskland inte var skyldig att genomföra nya lagstiftningsåtgärder för att införliva rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT L 39, s. 40; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191).
33 Den grekiska regeringen har därefter gjort gällande att de grekiska domstolarna i flera beslut har förklarat att bestämmelser i författningar och kollektivavtal som innebär att diskriminering på grund av kön sker avseende beviljandet av familjebidrag strider såväl mot den grekiska konstitutionen som mot artikel 119 i fördraget och direktiv 75/117 (se till exempel Areios Pagos Athinons (den grekiska kassationsdomstolen) dom 3/1995).
34 Den grekiska regeringen har i övrigt anfört att genom Monomeles Protodikeios i Aten (domstol i första instans med ensamdomare) dom 1947/1983 tillerkändes en kvinnlig arbetstagare de förmåner hon befunnits vara berättigad till med retroaktiv verkan.
35 Vad gäller familjebidrag har den grekiska regeringen hävdat att frågan om hur dessa skall kvalificeras i rättsligt avseende ännu inte har avgjorts av de grekiska domstolarna, vilka fortfarande har frågan huruvida sådana bidrag skall beviljas maken eller makan eller om de i sin helhet skall medges båda makarna under prövning.
36 Om familjebidrag skall anses omfattas av begreppet lön i den mening som avses i artikel 119 i fördraget kommer den ekonomiska och sociala kostnad som blir följden av Republiken Greklands skyldighet att utbetala dessa bidrag i sin helhet till båda makarna att bli enorm. Republiken Grekland kommer i sådant fall att tvingas begära att arbetsgivare och arbetstagare skall erlägga arbetsgivaravgifter och sociala avgifter för redan förflutna år, ett krav som skulle vara synnerligen oskäligt och stå i strid med proportionalitetsprincipen.
37 Slutligen har den grekiska regeringen hävdat att det inte alltid är möjligt att genom förbud eller lagstiftningsåtgärder stoppa sociala beteenden eller påtryckningar från vissa grupper och slutligen att förhindra att arbetsmarknadens parters avtalsfrihet leder till att regler och praxis som inte stämmer överens med gemenskapsregler och konstitutionella regler vidmakthålls. Under den muntliga förhandlingen har den gjort gällande att de omtvistade bestämmelserna rör ett område som staten inte kan ingripa i. Även om kollektivavtalen görs verkställbara genom ministerkungörelser har arbetsmarknadsministern inte befogenhet att ändra dessa bestämmelser eller deras innehåll, och så ännu mindre med retroaktiv verkan.
38 Domstolen erinrar inledningsvis om att, vad gäller den tid som det administrativa förfarandet kan pågå, reglerna i artikel 169 i fördraget är tillämpliga utan att kommissionen behöver iaktta någon viss tidsfrist, vilket domstolen funnit i sin dom av den 16 maj 1991 i mål C-96/89, kommissionen mot Nederländerna (REG 1991, s. I-2461), punkt 15.
39 Det är riktigt att det administrativa förfarandet som föreskrivs i artikel 169 i fördraget, om det tar orimligt lång tid, i vissa fall kan göra det mycket svårare för den berörda medlemsstaten att bemöta kommissionens argument och att dess rätt till försvar därigenom åsidosätts (se den ovannämnda domen i målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 16). I förevarande mål har den grekiska regeringen emellertid inte ingivit några handlingar som visar att den ovanligt långa tid det administrativa förfarandet tagit har samband med det sätt på vilket den ordnat sitt försvar. Det är då inte nödvändigt att uttala sig om huruvida förfarandet tagit onödigt lång tid.
40 Vad gäller målet i sak skall det inledningsvis erinras för det första om att begreppet lön, i den mening som avses i artikel 119 andra stycket i fördraget, omfattar alla förmåner, i form av kontanter eller naturaförmåner, aktuella eller framtida, som arbetstagaren, direkt eller indirekt, får från arbetsgivaren på grund av anställningen (se särskilt dom av den 9 februari 1999 i mål C-167/97, Seymour-Smith och Perez, REG 1999 s. I-623, punkt 23).
41 Familje- och äktamakebidrag, sådana som är i fråga i förevarande mål, omfattas således av detta begrepp, vilket innebär att diskriminerande villkor avseende beviljandet av sådana bidrag är oförenliga med artikel 119 i fördraget och med direktiv 75/117.
42 För det andra förbjuder artikel 4.1 i direktiv 79/7 all diskriminering på grund av kön inom området för social trygghet, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus, i synnerhet vad beträffar tillämpningsområdet för systemen för social trygghet och villkoren för anslutning till dem.
43 Såsom kommissionen korrekt har påpekat har uppställandet av diskriminerande villkor för beviljandet av familje- och äktemakebidrag emellertid även samband med pensioner, som hör till området för social trygghet och som i framtiden skall utbetalas till arbetstagarna. En diskriminering i detta hänseende står i strid med artikel 4.1 i direktiv 79/7.
44 I förevarande mål utgör de kollektivavtal och skiljedomsbeslut enligt vilka familje- och äktamakebidrag endast skall beviljas gifta manliga arbetstagare en direkt diskriminering på grund av kön i strid med artikel 119 i fördraget och artikel 4.1 i direktiv 79/7.
45 Vad gäller de svårigheter som den grekiska regeringen åberopat vad gäller att iaktta principen om likabehandling vid beviljandet av familjebidrag finns det för det andra anledning att påpeka att enligt domstolens rättspraxis kan en medlemsstat inte åberopa förhållanden i sin interna rättsordning som grund för att underlåta att iaktta skyldigheter och tidsfrister som föreskrivits i gemenskapens direktiv. Detsamma gäller ekonomiska svårigheter, som det åvilar medlemsstaterna att övervinna genom att vidta lämpliga åtgärder (se i detta hänseende domstolens dom av den 5 juli 1990 i mål C-42/89 (kommissionen mot Belgien, REG 1990, s. I-2821), punkt 24.
46 För det tredje, vad gäller de grekiska kollektivavtalens rättsliga kvalificering och den avtalsfrihet som arbetsmarknadens parter har när de förhandlar fram dessa avtal, följer det av rättspraxis att medlemsstaterna har möjlighet att överlåta genomförandet av likalönsprincipen till i första hand arbetsmarknadens parter (dom av den 30 januari 1985 i mål 143/83, (kommissionen mot Danmark, REG 1985, s. 427, punkt 8, svensk specialutgåva, volym VIII).
47 Denna möjlighet befriar dem emellertid inte från skyldigheten att genom lämpliga lagar och andra författningar säkerställa att alla arbetstagare i gemenskapen fullt ut omfattas av det skydd som föreskrivs i direktivet. En sådan statlig garanti måste gälla i alla situationer där det inte finns något annat effektivt skydd, oavsett orsaken till detta, och särskilt när de ifrågavarande arbetstagarna inte är fackföreningsanslutna, när den ifrågavarande sektorn inte omfattas av kollektivavtal eller när ett sådant avtal inte fullt ut garanterar likalönsprincipen (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, punkt 8).
48 I föreliggande mål har emellertid diskrimineringen av gifta kvinnliga arbetstagare inte upphävts med retroaktiv verkan, vare sig genom de kollektivavtal och skiljedomsbeslut som är i fråga eller genom lagarna nr 1414/1984 och nr 1483/1984. Följaktligen har nämnda arbetstagare under den aktuella perioden berövats en del av sin lön. Underlåtenheten att till de sistnämnda utbetala de bidrag de har rätt till har dessutom fortsatta konsekvenser vid beräkningen av deras pensioner.
49 I detta hänseende finns det anledning att erinra om att medlemsstaterna, i enlighet med artikel 3 i direktiv 75/117, skall avskaffa all diskriminering mellan kvinnor och män som strider mot likalönsprincipen och som kan hänföras till lagar och andra författningar och att de, i enlighet med artikel 4 i nämnda direktiv, skall vidta de åtgärder som behövs för att säkerställa att bestämmelser i kollektivavtal som strider mot nämnda princip kan förklaras ogiltiga eller ändras.
50 Den omständigheten att den grekiska regeringen inte deltar i förhandlingarna om kollektivavtalen befriar den inte från skyldigheten att anta de kompletterande bestämmelser som behövs för att säkerställa att de krav som följer av gemenskapsreglerna iakttas.
51 Slutligen finns det, avseende den garanti om likhet inför lagen som de grekiska medborgarna åtnjuter i enlighet med den grekiska konstitutionen, anledning att påpeka att den grekiska regeringen inte kan undkomma sin skyldighet att anpassa sin nationella lagstiftning till gemenskapsrätten genom att åberopa att konstitutionella bestämmelser är direkt tillämpliga inom området.
52 Visserligen har domstolen tidigare funnit att den uttryckliga bekräftelsen i den tyska grundlagen av mäns och kvinnors lika rättigheter, det uttryckliga förbudet mot all diskriminering på grund av kön och förklaringen att alla tyska medborgare har samma möjlighet till anställning inom den offentliga sektorn, avfattade i en lydelse som gör dem direkt tillämpliga, i kombination med en möjlighet till domstolsprövning, utgjorde en tillräcklig garanti för att principen om likabehandling enligt direktiv 76/207 kunde förverkligas inom den offentliga förvaltningen. Domstolen fann att syftet med nämnda direktiv redan uppnåtts i Tyskland, vid tidpunkten för dess ikraftträdande, avseende arbeten inom den offentliga sektorn och fri tillgång för alla tyska medborgare till fria yrken, på så vis att det för genomförandet av direktivet inte krävdes att några nya lagbestämmelser antogs (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkterna 18 och 19).
53 Den rättsliga bakgrunden är emellertid, såsom generaladvokaten mycket riktigt påpekat i punkterna 27 och 28 i sitt förslag till avgörande, radikalt annorlunda i de båda målen. I det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland hade kommissionen varken visat eller ens försökt att visa att diskriminering på grund av kön, vare sig juridisk eller faktisk sådan, var för handen i den tyska offentliga förvaltningen, och det var ostridigt att syftet med direktiv 76/207, såvitt avsåg anställningar inom den offentliga sektorn, redan var uppnått i Tyskland vid tidpunkten för nämnda direktivs ikraftträdande i denna medlemsstat. I förevarande mål följer det emellertid av punkt 48 i denna dom att de diskriminerande villkoren för beviljandet av familje- och äktamakebidrag har fortsatta konsekvenser såväl vad gäller gifta kvinnliga arbetstagares lön som vid beräkningen av deras pensioner.
54 Även om bestämmelserna i den grekiska konstitutionen är direkt tillämpliga motsvarar de särskilda grekiska reglerna inom området inte de krav som uppställts i domstolens rättspraxis, enligt vilka principerna om rättssäkerhet och om enskildas rättsliga skydd kräver en entydig formulering, som gör det möjligt för de berörda personerna att på ett klart och tydligt sätt få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och som gör det möjligt för domstolarna att säkerställa att dessa iakttas (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark, punkt 10).
55 Det finns därför skäl att fastställa att Republiken Grekland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 119 i fördraget, artikel 3 i direktiv 75/117 och artikel 4.1 i direktiv 79/7 genom att inte retroaktivt, med verkan från ikraftträdandet av nämnda gemenskapsföreskrifter, upphäva vissa regler i Grekland som för beviljande av familje- eller äktamakebidrag, vilket beaktas vid bestämmandet av storleken av den lön som ligger till grund för pensionsrätt, uppställer vissa villkor för gifta kvinnliga arbetstagare som inte uppställs för gifta manliga arbetstagare.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
56 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Grekland skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Grekland har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
följande dom:
1) Republiken Grekland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG), artikel 3 i rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftningar om tillämpningen av principen om likabehandling av manliga och kvinnliga arbetstagare i fråga om lön och artikel 4.1 i rådets direktiv 79/7/EEG av den 19 december 1978 om successivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet genom att inte retroaktivt, med verkan från ikraftträdandet av nämnda gemenskapsföreskrifter, upphäva vissa regler i Grekland som för beviljandet av familje- och äktamakebidrag, vilka beaktas vid bestämmandet av storleken av den lön som ligger till grund för pensionsrätt, uppställer vissa villkor för gifta kvinnliga arbetstagare som inte uppställs för gifta manliga arbetstagare.
2) Republiken Grekland skall ersätta rättegångskostnaderna.