CELEX: 62004CJ0334
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 79/409/EMÜ
I lisa
Loodusliku linnustiku kaitse
Erikaitsealad
IBA 2000
Väärtus
Andmete kvaliteet
Kriteeriumid
Kaalutlusruum
Ilmselgelt ebapiisav klassifitseerimine
Märgalad

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik on:
—
klassifitseerinud erikaitsealadena nii arvult kui kogupindalalt ilmselgelt vähem piirkondi, kui on nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (
EÜT L 103, lk 1
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 98), muudetud eelkõige komisjoni 29. juuli 1997. aasta direktiiviga 97/49/EÜ (
EÜT L 223, lk 9
; ELT eriväljaanne 15/03, lk 344; edaspidi „direktiiv 79/409”) artikli 4 lõike 1 mõttes erikaitsealadena klassifitseerimise nõuetele vastavaid alasid;
—
määranud erikaitsealadeks alad, mis on kogupindalalt ilmselgelt väiksemad kui 2000. aastal avaldatud
Inventory of Important Bird Areas in the European Community
(Euroopa Ühenduse tähtsate linnualade nimekiri; edaspidi „IBA 2000”) alad, mis vastavad erikaitsealadena klassifitseerimise nõuetele;
—
jätnud määramata erikaitsealad paljude direktiivi 79/409 I lisas loetletud linnuliikide jaoks või määranud erikaitsealadeks piirkonnad, kus kõnealused liigid ei ole piisavalt arvukad;
—
jätnud määramata erikaitsealad rändliikidele või määranud erikaitsealadena piirkonnad, kus kõnealused liigid ei ole piisavalt arvukad,
siis on Kreeka Vabariik rikkunud direktiivi 79/409 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Direktiivi 79/409 üheksandas põhjenduses on sedastatud:
„Elupaikade piisava mitmekesisuse ja suuruse säilitamine, hoidmine või taastamine on oluline kõikide linnuliikide kaitsel; teatavate linnuliikide elupaikasid tuleb kaitsta erimeetmete abil, et kindlustada nende säilimine ja paljunemine levikualal; selliste meetmete puhul tuleb arvestada ka rändliikidega ning meetmed tuleb ühtse terviku loomiseks kooskõlastada.”
Direktiivi 79/409 artikli 1 lõikes 1on sätestatud:
„Käesolev direktiiv käsitleb kõikide looduslikult esinevate linnuliikide kaitset nende liikmesriikide Euroopa territooriumil, mille suhtes kohaldatakse asutamislepingut. See hõlmab nende liikide kaitset, hoidmist ja kontrolli ning kehtestab nende kasutamise eeskirjad.”
Nimetatud direktiivi artiklis 2 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid artiklis 1 nimetatud liikide arvukuse hoidmiseks tasemel, mis vastab eelkõige ökoloogilistele, teaduslikele ja kultuurilistele nõuetele, arvestades samal ajal majanduslikke ja puhkeaja veetmisega seotud vajadusi, või nende liikide arvukuse kohandamiseks vastavalt sellele tasemele.”
Kõnealuse direktiivi artikli 4 lõigete 1, 2 ja 3 sõnastus on järgmine:
„1.   I lisas nimetatud liikide elupaikade kaitseks tuleb rakendada erimeetmeid, et kindlustada nende liikide säilimine ja paljunemine levikualal.
Sellega seoses võetakse arvesse järgmist:
a)
väljasuremisohus liigid;
b)
liigid, mis on tundlikud teatavate muutuste suhtes oma elupaigas;
c)
liigid, mida peetakse nende väikesearvuliste asurkondade või piiratud kohaliku leviku tõttu haruldaseks;
d)
teised liigid, mis oma elupaiga eripära tõttu nõuavad erilist tähelepanu.
Hindamisel võetakse arvesse arvukuse arengutendentse ja muutumist.
Liikmesriigid klassifitseerivad erikaitsealadena nende liikide kaitseks eelkõige arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad, võttes arvesse nende liikide kaitsenõudeid geograafilistel maismaa- ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse.
2.   Liikmesriigid võtavad samalaadseid meetmeid I lisas nimetamata, kuid reeglipäraselt esinevate rändliikide ja nende pesitsus-, sulgimis- ja talvitusalade ning rändepeatuspaikade suhtes, pidades silmas nende kaitsmise vajadust geograafilistel maismaa- ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse. Sel eesmärgil pööravad liikmesriigid erilist tähelepanu märgalade ja eelkõige rahvusvahelise tähtsusega märgalade kaitsele.
3.   Liikmesriigid edastavad komisjonile kogu asjakohase teabe, et komisjon saaks algatada vajaliku kooskõlastuse, et tagada lõigetes 1 ja 2 sätestatud aladest ühtse terviku loomist, mis vastab nende liikide kaitsenõuetele geograafilistel maismaa- ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse.”
Kohtueelne menetlus
Komisjon väidab, et Kreeka Vabariik ei klassifitseerinud 2001. aastal erikaitsealadena kõiki tähtsaid linnukaitsealasid, mis on määratud IBA 2000-s. Nimetatud dokumendiga on selles defineeritud ja seletatud ornitoloogiliste kriteeriumide alusel kindlaks määratud 186 tähtsat linnuala kogupindalaga 3320027 ha – mis moodustab 25,2% riigi territooriumist –, mis tuleb direktiivi 79/409 alusel klassifitseerida erikaitsealadena.
Kreeka ametivõimud edastasid 11. oktoobril 2001 komisjonile ettepanekute loetelu uute erikaitsealade loomise, olemasolevate erikaitsealade laiendamise ja uute erikaitsealadega hõlmatavate erikaitsealade tühistamise kohta. Kuna nendele ettepanekutele ei olnud lisatud ei geograafilisi andmeid eelkõige alade pindala kohta, ega vajalikke tehnilisi andmeid selleks, et piirkondade klassifitseerimine erikaitsealadena vastavalt direktiivi 79/409 artikli 4 lõikele 3 lõpule viia, leidis komisjon, et Kreeka Vabariik on rikkunud selle direktiivi artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi, ning saatis talle 21. detsembril 2001 märgukirja.
Märgukirjale 25. märtsil 2002 saadetud vastuses vaidlustas Kreeka valitsus osaliselt IBA 2000 koostamisel kasutatud metodoloogia ja kriteeriumid ning teavitas komisjoni selle nimekirja teatavate piirkondade erikaitsealana klassifitseerimise raskustest. Seejärel lubasid Kreeka ametivõimud saata komisjonile loetelu umbes 40 uue piirkonnaga, mida Kreeka kavatses erikaitsealadena klassifitseerida.
30. septembri 2002. aasta kirjaga saatsid Kreeka ametivõimud kartograafilisi ja tehnilisi andmeid, et täiendada 11. oktoobril 2001 edastatud loetelus nimetatud piirkondade erikaitsealadena klassifitseerimist. Komisjon tõdes nimetatud andmete põhjal, et Kreeka Vabariik oli määranud 110 erikaitseala kogupindalaga 811236 ha. Kuna komisjonile ei laekunud teiste erikaitsealade määramise kohta muud teavet, saatis ta 19. detsembril 2002 kõnealusele liikmesriigile põhjendatud arvamuse, kutsudes teda võtma arvamuse täitmiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
Kreeka ametivõimud esitasid esimeses, 20. veebruari 2003. aasta kirjaga saadetud vastuses põhjendatud arvamusele tehnilist ja kartograafilist teavet 51 piirkonna kohta, tehes ettepaneku muuta nende seast 10 piire.
Pärast selle Kreeka ametivõimude vastuse ning 5. mail 2003 ja 2. detsembril 2003 saadetud täiendavate vastustega tutvumist, ning leides, et olukord jäi ebarahuldavaks, esitas komisjon käesoleva hagi.
Euroopa Kohtu presidendi 10. detsembri 2004. aasta määrusega lubati Hispaania Kuningriigil, Prantsuse Vabariigil, Portugali Vabariigil ja Soome Vabariigil astuda menetlusse Kreeka Vabariigi nõuete toetuseks.
Hagi
Esimene ja teine etteheide, mis puudutavad nii arvult kui kogupindalalt ilmselgelt vähemate piirkondade erikaitsealadena klassifitseerimist, kui on direktiivi 79/409 mõttes erikaitsealadena klassifitseerimise nõuetele vastavaid alasid, ja selliste alade erikaitsealadeks määramist, mis on kogupindalalt ilmselgelt väiksemad kui asjaomased IBA 2000 alad
Kõigepealt tuleb komisjoni kahte esimest etteheidet uurida ühe ja ainsa etteheitena, mis tugineb väitele, et IBA 2000-s määratletud alasid ei ole või ei ole piisavalt klassifitseeritud erikaitsealadena.
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Kreeka Vabariik ei ole klassifitseerinud 45 tähtsat linnukaitseala ja on vaid osaliselt klassifitseerinud 141 piirkonda, mis vastavad direktiivi 79/409 artikli 4 lõike 1 alusel erikaitsealana klassifitseerimise nõuetele. Nimetatud piirkonnad moodustavad 151 erikaitseala, mille kohta ei ole vastu võetud ühtegi juriidiliselt siduvat akti, sest komisjonile ei ole teatatud ühestki keskkonna-, planeerimis-, ehitus- ja põllumajandusministrite ühisest määrusest. Ta lisab, et määratud alad katavad 1360069 ha suuruse pindala, mis moodustab vaid 40% IBA 2000-s loetletud 186 tähtsa linnukaitseala kogupindalast.
Lõpuks rõhutab komisjon, et IBA 2000-s nimetatud tähtsate linnukaitsealade osalise klassifitseerimise väide puudutab täpsemalt direktiivi 79/409 artikli 4 lõikes 2 ette nähtud märgalasid ja eelkõige rahvusvahelise tähtsusega märgalasid, mis on määratletud rahvusvahelise tähtsusega märgalade, eriti veelindude elupaikade konventsioonis, mis sõlmiti 2. veebruaril 1971 Ramsaris (edaspidi „Ramsari konventsioon”).
Kreeka valitsus möönab, et 45 IBA 2000-s arvele võetud tähtsat linnukaitseala ei ole erikaitsealadena klassifitseeritud ning 11. veebruari 2004. aasta „Programm 69 tähtsa linnuala läbivaatamiseks seoses nende klassifitseerimisega linnustiku erikaitsealadena. Esmatähtsate liikide kaitse meetmete väljatöötamine” (edaspidi „läbivaatamisprogramm”) raames hakatakse neid uurima.
Lisaks rõhutab nimetatud valitsus, et 151 erikaitseala klassifitseeriti kõige viimaste ornitoloogiliste andmete põhjal, mille määrasid Kreeka pädevad ametiasutused ja ministeeriumide vaheline erikomitee Elliniki Ornithologiki Etaireia (Kreeka ornitoloogiaühing; edaspidi „EOE”) kaasabil.
Märgalade osas on Kreeka valitsus arvamusel, et kõik märgalad, mis on linnustiku kaitse seisukohast olulised, on erikaitsealadena klassifitseeritud. Rahvusvahelise tähtsusega märgalade kohta täpsustab ta, et kui välja arvata Nestou delta ja Vistonida, siis on 85% nende alade pindalast klassifitseeritud erikaitsealadena. Ramsari konventsioonis määratletud märgalade alla kuuluvad mereveealad on samuti erikaitsealadega hõlmatud. Erikaitsealade pindalad on selles konventsioonis määratletutest erinevad seetõttu, et mõned neist aladest ei ole linnustiku seisukohast nii olulised, et neid saaks erikaitsealadena klassifitseerida.
Kokkuvõttes leiab Kreeka valitsus, et kuigi erikaitsealadena on klassifitseeritud nii arvult kui kogupindalalt vähem piirkondi, kui on IBA 2000-s määratletud tähtsaid linnualasid, ei ole klassifitseeritud ilmselgelt vähem kui nimekirjas, sest 151 erikaitseala määramisega klassifitseeris ta 141186-st selles nimekirjas loetletud tähtsast linnukaitsealast, mis moodustab rohkem kui poole nimetatud piirkondadest.
Hispaania valitsuse sõnul esineb IBA 2000 puhul puudusi eelkõige seoses sellega, et kõnealuses nimekirjas sisalduvate andmete täpsuse ja tõepärasuse kindlustamiseks ei teostanud selle koostamise üle järelevalvet ükski keskkonnaalaselt pädev ametiasutus, ning seetõttu ei ole võimalik sellele omistada samasugust jõudu, kui on 1989. aastal avaldatud
Inventory of Important Bird Areas in the European Community
’l (Euroopa Ühenduse tähtsate linnualade nimekiri; edaspidi „IBA 89”).
Prantsuse valitsus väidab, et IBA 2000 kujutab endast kasulikku abimaterjali, kuid see ei ole piisav, et klassifitseerida kõnealuses nimekirjas loetletud piirkonnad erikaitsealadena direktiivi 79/409 mõttes, ja et nimetatud direktiivis ei ole kindlaks määratud erikaitsealade tuvastamise kriteeriume nende kogupindala või protsentuaalse esindatuse kohta.
Portugali valitsus rõhutab, et liikmesriikidele tuleb jätta mõistlik tähtaeg vajalike uuringute läbiviimiseks. Tema sõnul kujutavad IBA 2000-laadsed nimekirjad endast tunnustatud ja vaieldamatut allikmaterjali, mida ei saa käsitleda koguste tabelina, mis aitaks kontrollida direktiivis 79/409 määratud kohustuste täitmist.
Soome valitsuse hinnangul muudab IBA 2000-le tuginemine tõendamiskoormise ebaproportsionaalseks, sest liikmesriikidel lasub kohustus esitada teaduslikke andmeid selle tõendamiseks, et teatav piirkond ei vasta erikaitsealana klassifitseerimise kriteeriumidele, kuigi see on niisugusena kõnealuses nimekirjas määratud.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et direktiivi 79/409 artikkel 4 näeb ette kaitsekorra, mis on iseäranis suunatud nii I lisas mainitud liikide kui ka selles lisas märkimata rändliikide kaitsele ja mida on tugevdatud neid liike silmas pidades ning mis on õigustatud seetõttu, et tegemist on vastavalt ohustatud liikidega ja ühenduse looduspärandi moodustavate liikidega (13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-191/05: komisjon
vs
. Portugal, EKL 2006, lk I-6853
, punkt 9, ja viidatud kohtupraktika). Selle direktiivi üheksandast põhjendusest tuleneb pealegi, et elupaikade piisava mitmekesisuse ja suuruse säilitamine, hoidmine või taastamine on oluline kõikide linnuliikide kaitsel. Liikmesriikidel on järelikult kohustus võtta vajalikke meetmeid nende alade kaitseks (28. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-235/04: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2007, lk I-5415
, punkt 23).
Seetõttu on vaja uuendada teaduslikke andmeid, et määratleda enim ohustatud liikide olukord ja nende liikide olukord, mis moodustavad ühenduse ühise pärandi, eesmärgiga klassifitseerida erikaitsealadena selleks kõige sobivamad alad. Järelikult on tähtis kasutada kõige hilisemaid teaduslikke andmeid, mis olid kättesaadavad põhjendatud arvamusega määratud tähtaja lõpuks (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Hispaania, punkt 24).
Selle kohta tuleb meenutada, et siseriiklike nimekirjade, sealhulgas EOE välja töötatud IBA 2000 raames vaadati üle IBA 89 raames teostatud üleeuroopalised uuringud ning esitati täpsemad ja uuendatud teaduslikud andmed.
Euroopa Kohus on IBA 89 kohta sedastanud, et võttes arvesse IBA 89 teaduslikku olemust ja seda, et liikmesriik ei esitanud ühtegi teaduslikku tõendit, mis kinnitaks, et direktiivi 79/409 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi saab täita nii, et erikaitsealadena klassifitseeritakse selles loendis sisalduvatest aladest erinevad, väiksema kogupindalaga alad, siis kuigi see loend ei ole õiguslikult siduv, võib seda kasutada abimaterjalina, mis võimaldab hinnata, kas liikmesriik on klassifitseerinud erikaitsealadena arvult ja suuruselt piisavad alad eespool viidatud direktiivi 79/409 tähenduses (vt selle kohta 19. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-3/96: komisjon
vs
. Madalmaad, EKL 1998, lk I-3031
, punktid 68–70; 20. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-378/01: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2003, lk I-2857
, punkt 18; ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Hispaania, punkt 26).
Tuleb tõdeda, et IBA 2000 esitab Kreeka tähtsate linnukaitsealade uuendatud loendi, mis vastupidiste teaduslike tõendite puudumisel kujutab endast abimaterjali, mis võimaldab hinnata, kas liikmesriik on klassifitseerinud erikaitsealadena arvult ja suuruselt piisavad alad kõikide direktiivi 79/409 I lisas loetletud linnuliikide ja ka selles lisas nimetamata rändliikide kaitseks.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et IBA 2000-s Kreeka kohta sisalduvad andmed määras kindlaks EOE, nagu täpsustas ka Kreeka valitsus. Pealegi valiti 151 erikaitseala koostöös nimetatud ühendusega, kes andis teaduslikku ja tehnilist abi.
Käesolevas kohtuasjas on teada, et kuna Kreeka Vabariik järgis läbivaatamisprogrammi, mille tulemused ei olnud põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpuks veel saadaval, ning kuna ta ei edastanud selle tähtaja lõpuks komisjonile teavet nimetatud programmis kasutatava metodoloogia kohta ega muid teaduslikke andmeid, ei esitanud Kreeka Vabariik tõendeid, mille alusel oleks võimalik IBA 2000-s sisalduvaid tulemusi vaidlustada.
Seda järeldust ei saa kummutada argumendiga, et liikmeriikidele tuleb jätta mõistlik tähtaeg selleks, et nad saaksid tähtsate linnustikukaitse piirkondade määramiseks läbi viia vaatlusi ja kaardistamist hõlmavaid pikaajalisi uurimusi.
Nimelt, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 48 ja 49, et kuigi liikmesriigid vastutavad ainsatena erikaitsealade klassifitseerimise eest ja peavad selleks tuginema parimatele saadaolevatele teaduslikele andmetele, ei tähenda see siiski, et kirjeldatud kohustust ei tule täita seni kuni pädev ametiasutus ei ole uusi teaduslikke andmeid hinnanud ja kontrollinud. Klassifitseerimise kohustust tuleb täita alates direktiivi 79/409 ülevõtmise tähtaja lõppemisest, st Kreeka Vabariigi puhul 6. aprillist 1981.
Arvestades kõike eeltoodut, tuleb märkida, et kui ei ole esitatud niisuguseid teaduslikke uurimusi, mille põhjal oleks võimalik IBA 2000 tulemusi ümber lükata, on see loend kõige enam uuendatud ja kõige täpsem allikas linnustiku kaitseks arvult ja pindalalt kõige sobivamate alade tuvastamisel..
Mis puutub etteheitesse, et erikaitsealadena on klassifitseeritud ilmselgelt vähem alasid, kui on neid, mis vastavad direktiivi 79/409 artikli 4 lõike 1 tähenduses erikaitsealadena klassifitseerimise nõuetele, siis tuleb meenutada, et liikmesriigid on kohustatud erikaitsealadena klassifitseerima kõik alad, mis oleksid vastavalt ornitoloogilistele kriteeriumidele vaidlusaluste liikide kaitseks kõige sobivamad (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Madalmaad, punkt 62).
Käesolevas kohtuasjas on teada, et Kreeka Vabariigi määratud 151-st erikaitsealast 141 võimaldavad kaitsta vaid 40% IBA 2000-s loetletud 186 tähtsa linnuala kogupindalast. Järelikult ei ole erikaitsealadena klassifitseeritud 45 tähtsat linnuala, mis moodustavad 60% viidatud kogupindalast.
Tuleb tõdeda, et niisuguste teaduslike andmete puudumisel, mille põhjal oleks olnud võimalik IBA 2000 tulemusi ümber lükata, klassifitseeris Kreeka Vabariik erikaitsealadena nii arvult kui kogupindalalt ilmselgelt vähem piirkondi, kui on vaidlusaluste liikide kaitseks kõige sobivamaks peetavaid alasid. Järelikult tuleb hagi selles osas rahuldada.
Lõpuks, tähtsate linnukaitsealade ja eelkõige märgalade osalise klassifitseerimise kohta on oluline meenutada, et direktiivi 79/409 artikli 4 lõikes 2 on sätestatud, et liikmesriigid pööravad erilist tähelepanu märgalade ja eelkõige rahvusvahelise tähtsusega märgalade kaitsele (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Hispaania, punkt 81).
IBA 2000-st tuleneb, et 32 märgalal on veelindude biogeograafilistest asurkondadest üle 1% lindude elupaigad ja 49 alal on ühe või mitme veelindude rändliikidest üle 1% elupaigad.
Seega tuleb uurida, kas peab paika komisjoni väide, et Kreeka Vabariik klassifitseeris erikaitsealadena eelkõige Ramsari konventsioonis nimetatud rahvusvahelise tähtsusega märgalad, mis katavad vaid osaliselt IBA 2000-s loetletud asjaomaste tähtsate linnukaitsealade pindala, ja kas, nagu komisjon samuti väidab, teatavad alad, mis vastavad viidatud konventsioonis loetletud kriteeriumidele ning kujutavas endast IBA 2000-s loetletud tähtsaid linnukaitsealasid, tuleb direktiivi 79/409 artikli 4 lõike 2 alusel klassifitseerida erikaitsealadena, mida ei ole veel tehtud.
Komisjon toob rahvusvahelise tähtsusega märgalade, mida ei ole klassifitseeritud erikaitsealadena või mis on erikaitsealadena klassifitseeritud, kuid mille pindalast alla 50% on erikaitsealadega kaetud, näitena alad nr 45 (Vegoritise ja Petroni järved), nr 91 (Trichonida ja Lysimachia järved), nr 99 (Kotychi laguun), nr 166 (Dikiose mägi, Lourose neem, Psalidi ja Alyki järved) ning nr 180 (Kourna järv, Almyrou delta ja Georgioupolise rand), mille osas selgitab Kreeka valitsus IBA 2000-s nimetatud tähtsate linnukaitsealade ja tema poolt erikaitsealadena klassifitseeritute erinevusi.
Tuleb märkida, et ala nr 45 kohta väidab Kreeka valitsus, et erikaitsealana tuleb klassifitseerida vaid Petroni järv (Lake Petron), sest vaid seal on kääbuskormorani (kääbuskarbas,
Phalacrocorax pygm
æ
us
) elupaik. Sama peab paika ka ala nr 91 kohta, kus valgesilm-vardi (ruskevart,
Aythya nyroca
) jaoks on oluline vaid Lysimachia järv (Lake Lysimachia).
Tuleb meenutada, et liikmesriikide kaalutlusruum erikaitsealadena klassifitseerimiseks kõige sobivamate alade valikul hõlmab ornitoloogiliste kriteeriumide rakendamist selleks, et määrata kindlaks need alad, mis on vaidlusaluste liikide kaitseks kõige sobivamad (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Madalmaad, punkt 61).
Kuid nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 54, näib, et kaks eespool viidatud ala on valitud Ramsari konventsioonis määratud kriteeriumide põhjal kääbuskormorani ja valgesilm-vardi tähtsuse tõttu. Kuna komisjon ei vaidlusta asjaolu, et piirkonnad, kus neid kahte liiki ei leidu, ei oma tähtsust, tuleb selles osas Kreeka valitsuse argumendiga nõustuda.
Ala nr 166 kirjeldusest IBA 2000-s nähtub, et see piirkond koosneb valdavalt makii ja metsaga kaetud mäestikualast, mis hõlmab ka märgalasid. Nimetatud ala on seal kirjeldatud kui tähtsat röövlindude haudumis- ja peatuspaika.
Vastupidiste teaduslike andmete puudumisel näib ka IBA 2000 loendis mainitud ala nr 166 olevat vaidlusaluste liikide kaitseks kõige sobivam (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Madalmaad, punkt 62). Seetõttu ei piisa märgalade osas üksnes Psalidi ja Alyki järvede (Lake Psalidi and Alyki) erikaitsealadena klassifitseerimisest selleks, et täita direktiivi 79/409 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi. Järelikult tuleb komisjoni hagi selles osas rahuldada.
Kreeka valitsus leiab alade nr 99 ja nr 180 suhtes, et need ei ole linnustiku seisukohast olulised. Komisjon vaidleb sellele vastu, sest talle ei ole esitatud ühtegi teaduslikku uuringut. Kuna Kreeka valitsus ei ole põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpuks esitanud vastupidiseid teaduslikke tõendeid, siis tuleb komisjoni hagi selles osas rahuldada.
Mis puutub teistesse komisjoni mainitud aladesse, st aladesse nr 59 (Piniose delta), nr 61 (endise Karla järve veehoidla), nr 89 (Amvrakia järv), nr 98 (Kalogria laguun, Strofilia mets ja Lamia sood), millest suur osa ei ole erikaitsealaga kaetud, ning ala nr 132 (Khortaro ja Alyki järved, Moudrose laht, Diapori raba ja Fakose poolsaar), mille seast ei ole erikaitsealaga kaetud Moudrose laht, ning ala nr 138 (Gera laht – Dipi ja Haramida sood, Lesvos), mis on kaetud osaliselt, siis tuleb tõdeda, et Kreeka Vabariik teatas, et ta kavatseb need alad uuesti läbi vaadata.
Eeltoodu põhjal tuleb järeldada, et võttes arvesse asjaolu, et kuna ei ole esitatud selliseid teaduslikke uurimusi, mille põhjal oleks olnud võimalik IBA 2000 tulemusi ümber lükata, siis kuna Kreeka Vabariik klassifitseeris erikaitsealadena nii arvult kui kogupindalalt ilmselgelt vähem piirkondi, kui on erikaitsealadena klassifitseerimise nõuetele vastavaid alasid, siis on Kreeka Vabariik rikkunud direktiivi 79/409 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi.
Kolmas ja neljas etteheide paljude direktiivi 79/409 I lisas loetletud linnuliikide ja paljude selles lisas mainimata rändliikide jaoks erikaitsealade määramata jätmise kohta või selliste piirkondade erikaitsealadeks määramise kohta, kus kõnealused liigid ei ole piisavalt arvukad
Poolte argumendid
Komisjoni väitel ei ole erikaitsealadega piisavalt kaitstud järgmised direktiivi 79/409 I lisas loetletud linnuliigid: karikormoran (karikarbas,
Phalacrocorax aristotelis desmarestii
), habekotkas (
Gypætus barbatus
), raisakotkas (
Ægypius monachus
), väike-konnakotkas (
Aquila pomarina
), kääpakotkas (
Aquila heliaca
), stepiviu (
Buteo rufinus
), haugaskotkas (
Hieraætus fasciatus
), stepi-tuuletallaja (
Falco naumanni
), vahemere pistrik (
Falco eleonoræ
), kõnnupistrik (
Falco biarmicus
), punapugu-puukoristaja (
Sitta krueperi
) ja türgi tsiitsitaja (
Emberiza cineracea
).
Rändliikide kohta märgib komisjon, et paljud IBA 2000-s nimetatud alad on ka väga tähtsad nende liikide jaoks, keda kaitstakse direktiivi 79/409 artikli 4 lõike 2 alusel. Eelkõige puudutab see teatavaid hanelisi, kurvitsalisi ja ka mõnda enamlevinud liiki, kes on selle direktiivi I lisas mainitud rände või talvitumise tõttu.
Kreeka valitsus leiab, et direktiivi 79/409 I lisas loetletud liigid on piisavalt kaitstud, kui välja arvata stepiviu, stepi-tuuletallaja, punapugu-puukoristaja ning türgi tsiitsitaja. Kääpakotka kohta täpsustab ta, et kui uuring kümne pilootala kohta lõpetatakse, siis on võimalik esitada uuemaid tõendeid.
Kreeka valitsus lisab, et ühe konkreetse liigi puhul ei saa erikaitsealadega kaitstud asurkonna võrdlemine IBA 2000-s tooduga olla ainus ja vaieldamatu kriteerium selle liigi kaitse piisavuse hindamiseks. Nimetatud valitsuse sõnul võib juhtuda, et kõnealuse liigi jaotumise tõttu teataval alal ei ole selle liigi arvukuse osas täidetud IBA 2000 kriteeriumigrupi C (Euroopa Liidu riike puudutav grupp) nõuded.
Kasutatud metodoloogia ja kriteeriumide kohta väidab komisjon, et ühelt poolt vaidlustavad Kreeka ametivõimud IBA 2000 kriteeriumid, samal ajal neid teiste juhtumite puhul kasutades, mis on vastuoluline, ja teiselt poolt põhinevad nende argumendid teatavate alade tähtsusel, kuigi taotletav eesmärk on liikide kaitsmine.
Euroopa Kohtu hinnang
Kolmanda ja neljanda etteheitega väidab komisjon, et Kreeka Vabariik jättis määramata erikaitsealad paljude direktiivi 79/409 I lisas nimetatud linnuliikide ja paljude rändliikide jaoks, keda selles lisas ei ole mainitud, või määras erikaitsealadeks piirkonnad, kus kõnealused liigid ei ole piisavalt arvukad.
Kõigepealt tuleb tagasi lükata komisjoni etteheide, et kuna Kreeka Vabariik ei määranud erikaitsealasid paljude direktiivi 79/409 I lisas loetletud linnuliikide ja selles lisas mainimata rändliikide jaoks, siis rikkus ta direktiivi 79/409 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi.
Nimelt on menetluses esiteks selgunud, et direktiivi 79/409 I lisas loetletud linnuliikidest on punapugu-puukoristaja ainus liik, kelle põhilist paljunemisala ei olnud erikaitsealana klassifitseeritud, ja teiseks, lisas mainimata rändliikide puhul ei leidu ühtegi liiki, kelle jaoks ei oleks klassifitseeritud ühtegi ala. Kuna Kreeka valitsus võttis omaks komisjoni etteheite punapugu-puukoristaja kohta, siis tuleb komisjoni etteheide erikaitsealade määramata jätmise kohta rahuldada vaid selle liigi suhtes.
Komisjon väidab oma etteheites selliste piirkondade erikaitsealadena klassifitseerimise kohta, kus paljude direktiivi 79/409 I lisas loetletud linnuliikide ja paljude rändliikide, keda selles lisas ei ole mainitud, esindatus ei ole piisavalt suur, et täpsemalt 12 linnuliigi puhul ei kata Kreeka määratud erikaitsealad piisavalt IBA 2000-s nimetatud alasid, kus need liigid asuvad.
Kuna Kreeka valitsus võttis selle etteheite sõnaselgelt omaks stepiviu, stepi-tuuletallaja ja türgi tsiitsitaja suhtes, siis tuleb hagi nende liikide osas rahuldada.
Teiste liikide, st karikormorani, habekotka, raisakotka, väike-konnakotka, kääpakotka, haugaskotka, vahemere pistriku ja kõnnupistriku kohta tuleb märkida, et kuna Kreeka valitsus tugines läbivaatamisprogrammile ning kümne pilootala uuringule, mille kogumi hindamine ei olnud lõpule viidud, ja kuna ta ei teatanud EOE uuringust raisakotka kohta, siis ei ole Kreeka valitsus esitanud niisuguseid teaduslikke uurimusi, mille põhjal oleks võimalik IBA 2000 tulemusi ümber lükata ja tõendada, et erikaitsealadena on klassifitseeritud piirkonnad, kus need liigid on piisavalt arvukad. Järelikult tuleb komisjoni hagi selles osas rahuldada.
Eeltoodut arvestades tuleb tõdeda, et kuna Kreeka Vabariik ei määranud ühtegi erikaitseala punapugu-puukoristaja kaitseks ja klassifitseeris erikaitsealadena piirkonnad, kus karikormoran, habekotkas, raisakotkas, väike-konnakotkas, kääpakotkas, stepiviu, haugaskotkas, vahemere pistrik, kõnnupistrik ja türgi tsiitsitaja ei ole piisavalt arvukad, siis on Kreeka Vabariik rikkunud direktiivi 79/409 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi.
Järelikult tuleb komisjoni hagi pidada põhjendatuks.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb tõdeda, et kuna Kreeka Vabariik on:
—
klassifitseerinud erikaitsealadena nii arvult kui kogupindalalt ilmselgelt vähem piirkondi, kui on direktiivi 79/409 artikli 4 lõigete 1 ja 2 mõttes erikaitsealadena klassifitseerimise nõuetele vastavaid alasid;
—
jätnud määramata erikaitseala punapugu-puukoristaja kaitseks ja
—
klassifitseerinud erikaitsealadena piirkonnad, kus karikormoran, habekotkas, raisakotkas, väike-konnakotkas, kääpakotkas, stepiviu, haugaskotkas, vahemere pistrik, kõnnupistrik ja türgi tsiitsitaja ei ole piisavalt arvukad,
siis on Kreeka Vabariik rikkunud direktiivi 79/409 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Kreeka Vabariik on peamises osas kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt mõista välja. Kodukorra artikli 69 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad kohtuvaidluses menetlusse astunud Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Portugali Vabariik ja Soome Vabariik ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Kuna Kreeka Vabariik on
—
klassifitseerinud erikaitsealadena nii arvult kui kogupindalalt ilmselgelt vähem piirkondi, kui on nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta, muudetud eelkõige komisjoni 29. juuli 1997. aasta direktiiviga 97/49/EÜ, artikli 4 lõigete 1 ja 2 mõttes erikaitsealadena klassifitseerimise nõuetele vastavaid alasid;
—
on jätnud määramata erikaitseala punapugu-puukoristaja (
Sitta krueperi
) kaitseks ja
—
on klassifitseerinud erikaitsealadena piirkonnad, kus karikormoran (
Phalacrocorax aristotelis desmarestii
), habekotkas (
Gypætus barbatus
), raisakotkas (
Ægypius monachus
), väike-konnakotkas (
Aquila pomarina
), kääpakotkas (
Aquila heliaca
), stepiviu (
Buteo rufinus
), haugaskotkas (
Hieraætus fasciatus
), stepi-tuuletallaja (
Falco naumanni
), vahemere pistrik (
Falco eleonoræ
), kõnnupistrik (
Falco biarmicus
) ja türgi tsiitsitaja (
Emberiza cineracea
) ei ole piisavalt arvukad,
siis on Kreeka Vabariik rikkunud direktiivi 79/409, muudetud direktiiviga 97/49, artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi.

2.
Jätta ülejäänud osas hagi rahuldamata.

3.
Mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.

4.
Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Portugali Vabariik ja Soome Vabariik kannavad oma kohtukulud ise.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.