CELEX: 61996CJ0151
Traktatbrud
Registrering af andre skibe end fiskerfartøjer
Betingelse om ejerens nationalitet

Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 6. maj 1996 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EF-traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Irland ikke har overholdt de forpligtelser, der paahviler det i henhold til EF-traktatens artikel 6, 48, 52 og 58 samt artikel 7 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstageres ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér (EFT 1970 II, s. 348) og artikel 7 i Raadets direktiv 75/34/EOEF af 17. december 1974 om retten for statsborgere i en medlemsstat til at blive boende paa en anden medlemsstats omraade efter dér at have udoevet selvstaendig erhvervsvirksomhed (EFT 1975 L 14, s. 10), idet det har opretholdt love og administrativt fastsatte bestemmelser, som begraenser retten til at faa andre fartoejer end fiskerfartoejer optaget i det irske skibsregister til fartoejer, som helt eller delvis ejes af regeringen, en minister, en irsk statsborger eller en juridisk person efter irsk ret.
2 I section 2 i den irske Mercantile Marine Act (lov om handelsflaaden) 1955 bestemmes det bl.a.:
»1) I naervaerende lov forstaas ved
...
'juridisk person efter irsk ret' en juridisk person, som er oprettet i henhold til irsk lovgivning og undergivet denne, og som har sin hovedvirksomhed i Irland.«
3 I section 9 i Mercantile Marine Act bestemmes:
»Foelgende fartoejer anerkendes som irske fartoejer og er, medmindre andet bestemmes i denne lovs section 18(3), berettiget til at foere irsk flag og antage karakter af irsk fartoej:
a) fartoejer, der ejes af staten
b) fartoejer, der fuldt ud ejes af personer, der er statsborgere i Irland (herefter 'irske statsborgere') eller juridiske personer efter irsk ret, og som ikke er registreret i henhold til et andet lands ret
c) andre fartoejer, som er registreret eller anses for at vaere registreret i medfoer af denne lov.«
4 I section 16 i Mercantile Marine Act bestemmes:
»Medmindre andet bestemmes i denne lovs section 19 med hensyn til stater, som anerkender gensidighedsprincippet, opfyldes betingelserne for at kunne eje et registret fartoej eller en andel heri kun af foelgende:
a) regeringen
b) en minister
c) en irsk statsborger
d) en juridisk person efter irsk ret.«
5 Ved fremsaettelsen af klagepunkterne har Kommissionen sondret mellem den situation, hvor fartoejerne er et redskab til udoevelse af oekonomisk virksomhed, og den situation, hvor fartoejerne ikke er et redskab hertil.
6 Med hensyn til det foerste tilfaelde har Kommissionen gjort gaeldende, at section 9 og 16 i Mercantile Marine Act indebaerer en forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, som er i strid med traktatens artikel 52, for saa vidt som de begraenser retten til at blive optaget i det irske register og til at foere irsk flag til fartoejer, som helt eller delvis ejes af regeringen, en minister, en irsk statsborger eller en juridisk person efter irsk ret. Det samme gaelder ifoelge Kommissionen med hensyn til den betingelse, der er fastsat i samme lovs section 2, jf. section 9, hvorefter selskaber, der ejer fartoejer, som er registreret i Irland, skal vaere oprettet efter irsk ret, vaere undergivet irsk lovgivning og have deres hovedvirksomhed i Irland. Kommissionen har i denne forbindelse henvist til dom af 25. juli 1991 (sag C-221/89, Factortame m.fl., Sml. I, s. 3905), domme af 4. oktober 1991 (sag C-93/89, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 4569, og sag C-246/89, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 4585), samt dom af 7. marts 1996 (sag C-334/94, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 1307).
7 Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at den betingelse, der foelger af section 2 i Mercantile Marine Act, jf. section 9, udgoer en hindring for de selskabers etableringsfrihed, som opfylder betingelserne i traktatens artikel 58. Kommissionen har tilfoejet, at argumentet om, at registreringen ikke er noedvendig for udoevelsen af etableringsretten, udtrykkeligt er blevet forkastet i dommen i sagen Factortame m.fl., praemis 25.
8 Med hensyn til de fartoejer, som ikke tjener til udoevelse af oekonomisk virksomhed, er Kommissionen af den opfattelse, at selv om registreringen af et lystfartoej ikke vedroerer betingelserne for beskaeftigelse i snaever forstand, er faellesskabsborgernes mulighed for at kunne udoeve fritidsaktiviteter i vaertslandet en naturlig foelge af den ret til fri bevaegelighed, der er tillagt dem ved traktatens artikel 48 og 52, som forbyder enhver forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet. I henhold til artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/34 gaelder det samme for personer, som er omfattet af retten til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér. Kommissionen henviser i denne forbindelse til dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, praemis 20-23.
9 Irland har erkendt, at det har pligt til at tillade registrering af handelsskibe og lystfartoejer, der tilhoerer statsborgere i andre medlemsstater eller juridiske personer, der er oprettet efter lovgivningen i andre medlemsstater, som er undergivet denne lovgivning, og som har deres hovedvirksomhed i en medlemsstat. Det har imidlertid gjort gaeldende, at en faellesskabsborger paa irsk rets nuvaerende udviklingstrin kan etablere sig i Irland og fra denne stat forestaa driften af et fartoej, der er registreret i en anden medlemsstat, og at han har samme ret til adgang til irske havne som en irsk statsborger, der er ejer af et fartoej registreret i Irland. Under alle omstaendigheder har Irland understreget, at der arbejdes paa en aendring af den nugaeldende lovgivning.
10 Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt sagen kan antages til realitetsbehandling, hvilket Irland i oevrigt ikke har bestridt, bemaerkes, at Kommissionen foerst har fremsat det klagepunkt, at de irske bestemmelser er i strid med artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/34, i den begrundede udtalelse. Som generaladvokaten har fastslaaet i punkt 4 i sit forslag til afgoerelse, fremgik det imidlertid tilstraekkelig klart af aabningsskrivelserne, hvilket traktatbrud Irland blev beskyldt for, nemlig opretholdelse af visse bestemmelser i Mercantile Marine Act, som ikke var forenelige med traktatens bestemmelser om fri bevaegelighed for personer. Gennem disse skrivelser har den irske regering altsaa kunnet faa oplysninger om arten af de klagepunkter, der blev rejst over for den, saaledes at den fik mulighed for at forberede sit forsvar (jf. i denne retning dommen af 17.9.1996, sag C-289/94, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4405, praemis 17). Heraf foelger, at den foreliggende sag kan antages til realitetsbehandling, for saa vidt som den vedroerer en overtraedelse af artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/34.
11 Med hensyn til realiteten er det tilstraekkeligt at konstatere, at Domstolen allerede i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig har haft anledning til at undersoege, om en lovgivning, der svarede til den omhandlede irske lovgivning, var forenelig med faellesskabsretten.
12 For saa vidt angaar de fartoejer, der anvendes i forbindelse med udoevelsen af oekonomisk virksomhed, har Domstolen anfoert, at enhver medlemsstat under udoevelsen af sin kompetence til at fastlaegge betingelserne for at tildele et skib sin nationalitet skal overholde forbuddet mod forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere paa grundlag af nationalitet, og at traktatens artikel 52 er til hinder for en betingelse, hvorefter fysiske personer, som er ejere eller befragtere af et skib, og - saafremt der er tale om et selskab - selskabsdeltagere og bestyrelsesmedlemmer skal have en bestemt nationalitet (dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, praemis 14, hvori der henvises til dommen i sagen Factortame, praemis 29 og 30). Desuden er den irske lovgivning i strid med traktatens artikel 52 og 58, i det omfang den stiller krav om, at juridiske personer, der ejer skibe, skal vaere oprettet efter og undergivet irsk lovgivning, og at de skal have deres hovedvirksomhed i Irland, og i det omfang den derfor udelukker registrering eller drift af et skib fra en sekundaer etablering som f.eks. et agentur, en filial eller et datterselskab (dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, praemis 19).
13 For saa vidt angaar de fartoejer, som ikke anvendes i forbindelse med udoevelsen af oekonomisk virksomhed, har Domstolen i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig bemaerket, at faellesskabsretten garanterer enhver statsborger fra en medlemsstat saavel retten til at rejse ind i en anden medlemsstat for dér at udoeve loennet beskaeftigelse eller selvstaendig virksomhed som retten til at bo dér efter at have udoevet en saadan virksomhed. Imidlertid er adgangen til fritidsaktiviteter i denne medlemsstat en naturlig foelge af retten til fri bevaegelighed (praemis 21).
14 Heraf foelger, at en saadan statsborgers registrering i vaertslandet af et lystfartoej henhoerer under bestemmelserne i faellesskabsretten vedroerende den frie bevaegelighed for personer (dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, praemis 22).
15 Derfor er den irske lovgivning, hvorefter kun irske statsborgere har ret til at faa et lystfartoej, som de er ejere af, registreret i Irland, i strid med traktatens artikel 6, 48 og 52 samt med artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/34 (dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, praemis 23).
16 Af de anfoerte grunde maa det fastslaas, at Irland ikke har overholdt de forpligtelser, der paahviler det i henhold til traktatens artikel 6, 48, 52 og 58 samt artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/34, idet det har opretholdt love og administrativt fastsatte bestemmelser, som begraenser retten til at faa andre fartoejer end fiskerfartoejer optaget i det irske skibsregister til fartoejer, som helt eller delvis ejes af regeringen, en minister, en irsk statsborger eller en juridisk person efter irsk ret.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
17  I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Irland har tabt sagen og boer derfor paalaegges at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
1) Irland har ikke overholdt de forpligtelser, der paahviler det i henhold til EF-traktatens artikel 6, 48, 52 og 58 samt artikel 7 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstageres ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér og artikel 7 i Raadets direktiv 75/34/EOEF af 17. december 1974 om retten for statsborgere i en medlemsstat til at blive boende paa en anden medlemsstats omraade efter dér at have udoevet selvstaendig erhvervsvirksomhed, idet det har opretholdt love og administrativt fastsatte bestemmelser, som begraenser retten til at faa andre fartoejer end fiskerfartoejer optaget i det irske skibsregister til fartoejer, som helt eller delvis ejes af regeringen, en minister, en irsk statsborger eller en juridisk person efter irsk ret.
2) Irland betaler sagens omkostninger.