CELEX: 62008CJ0484
Direktyva 93/13/EEB
Su vartotojais sudarytos sutartys
Pagrindinį sutarties dalyką apibūdinančios sąlygos
Teismo atliekamas jų nesąžiningumo vertinimas
Netaikymas
Didesnę vartotojų apsaugą užtikrinančios griežtesnės nacionalinės nuostatos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų
sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288, toliau – direktyva)
4 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
(toliau –
Caja de Madrid
) ir
Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios
(Ispanijos banko paslaugų naudotojų asociacija, toliau –
Ausbanc
) dėl
Caja de Madrid
su klientais sudaromų paskolų su kintama palūkanų norma sutartyse būstui įsigyti įtrauktos sąlygos teisėtumo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Direktyvos dvyliktoje ir devynioliktoje konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„tačiau kadangi nacionaliniai įstatymai, kokie jie yra dabar, leidžia numatyti tik dalinį jų suderinimą; kadangi, visų pirma,
<...> direktyva apima tik tas sutarčių sąlygas, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi; kadangi valstybės narės turi turėti galimybę,
deramai atsižvelgiant į [EEB] sutartį, vartotojams suteikti didesnę apsaugą nacionalinėmis nuostatomis, kurios yra griežtesnės
už <...> direktyvos nuostatas;
<...>
kadangi <...> direktyvoje nei tos sąlygos, kurios apibūdina pagrindinį sutarties dalyką, nei tos, kurios apibūdina prekių
ar teikiamų paslaugų kokybės ir kainos santykį nėra vertinamos nesąžiningumo atžvilgiu; kadangi visgi į pagrindinį sutarties
dalyką bei kainos ir kokybės santykį galima atsižvelgti vertinant kitų sąlygų sąžiningumą <...>“
Direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„1.      Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą
dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
2.      Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo
padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.
Faktas, kad buvo atskirai derėtasi dėl tam tikrų sąlygos aspektų arba vienos konkrečios sąlygos, neužkerta kelio šį straipsnį
taikyti likusiai sutarties daliai, jeigu bendrai įvertinus sutartį paaiškėja, jog tai vis dėlto yra iš anksto suformuluota
tipinė sutartis.
Tuo atveju, kai bet kuris pardavėjas ar tiekėjas tvirtina, kad dėl tipinės sąlygos buvo atskirai derėtasi, jam tenka to įrodinėjimo
pareiga.
3.      Priede pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas.“
Direktyvos 4 straipsnis yra suformuluotas taip:
„1.      Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo
sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties
arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.
2.      Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu
mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“
Direktyvos 8 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį atitinkančias nuostatas <...> direktyva reglamentuojamoje
srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą.“

Nacionalinės teisės aktai
Ispanijos teisėje vartotojų apsauga nuo nesąžiningų sąlygų buvo užtikrinama 1984 m. liepos 19 d. Bendruoju įstatymu Nr. 26/1984
dėl vartotojų ir naudotojų apsaugos (
Ley General Nr. 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios
, BOE, Nr. 176, 1984 m. liepos 24 d.).
Įstatymas Nr. 26/1984 iš dalies buvo pakeistas 1998 m. balandžio 13 d. Įstatymu Nr. 7/1998 dėl sutarčių bendrųjų sąlygų (
Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación
, BOE, Nr. 89, 1998 m. balandžio 14 d.), kuriuo į vidaus teisę buvo perkelta direktyva.
Vis dėlto Įstatymas Nr. 7/1998 į vidaus teisę neperkėlė direktyvos 4 straipsnio 2 dalies.

Faktinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
Caja de Madrid
į su savo klientais sudaromų paskolų su kintama palūkanų norma sutartis būstui įsigyti įtraukia iš anksto į tipinę sutartį
įrašytą sąlygą, pagal kurią sutartyje nustatyta nominali palūkanų norma, kuri periodiškai kinta atsižvelgiant į sutartą bazinę
palūkanų normą, nuo pirmo peržiūrėjimo turi būti suapvalinta iki kito procentinio punkto  ketvirčio (toliau – apvalinimo sąlyga).
2000 m. liepos 28 d.
Ausbanc
pareiškė ieškinį, kuriuo siekiama įpareigoti
Caja de Madrid
pašalinti apvalinimo sąlygą iš paskolų sutarčių ir jų nebenaudoti. 2001 m. rugsėjo 11 d. sprendimu
Juzgado de Primera Instancia de Madrid
patenkino ieškinį pripažinęs, kad vadovaujantis direktyvą į nacionalinę teisę perkėlusiais teisės aktais apvalinimo sąlyga
buvo nesąžininga ir todėl niekinė.

Caja de Madrid
dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą
Audiencia Provincial de Madrid
, kuris 2002 m. spalio 10 d. priėmė sprendimą, patvirtinantį pirmosios instancijos teismo sprendimą.
2002 m. lapkričio 27 d.
Caja de Madrid
dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą
Tribunal Supremo
.

Tribunal Supremo
nuomone, apvalinimo sąlyga gali būti pagrindinė tokios banko paskolos sutarties, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, sąlyga.
Vadinasi, turint omeny, kad pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį nenumatyta galimybė vertinti sąlygos, visų pirma susijusios
su sutarties dalyku, nesąžiningumo, tokios sąlygos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, nesąžiningumas iš esmės negali
būti vertinamas.
Vis dėlto
Tribunal Supremo
taip pat pažymi: kadangi Ispanijos Karalystė į savo teisės sistemą neperkėlė minėto 4 straipsnio 2 dalies, pagal Ispanijos
teisės aktus gali būti vertinama visa sutartis.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunal Supremo
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [direktyvos] 8 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad valstybė narė gali savo teisės aktuose vartotojų naudai nustatyti
tokių sąlygų nesąžiningumo vertinimą, kurios pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį į jį neįtraukiamos?
2.      Ar dėl šios priežasties pagal [direktyvos] 4 straipsnio 2 dalį kartu su 8 straipsniu valstybei narei draudžiama savo teisės
aktuose vartotojų naudai nustatyti sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su „pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu“ ar
su „kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms“, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama
kalba?
3.      Ar EB 2 straipsniui, 3 straipsnio 1 dalies g punktui ir 4 straipsnio 1 daliai neprieštarauja toks [direktyvos] 8 straipsnio
ir 4 straipsnio 2 dalies aiškinimas, kuris valstybės narės teismui leidžia vertinti aiškia, suprantama kalba pateiktų sutarčių
su vartotojais sąlygų, apibrėžiančių pagrindinį sutarties dalyką arba kainos ir atlygio adekvatumą mainais suteiktoms paslaugoms
ar prekėms, nesąžiningumą?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl priimtinumo

Ausbanc
, Ispanijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija ginčija prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą motyvuodamos
tuo, kad jis nėra naudingas siekiant išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamą ginčą.
Šiuo klausimu jos nurodo, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama apvalinimo sąlyga yra ne pagrindinis aptariamos sutarties dalykas,
o jo papildoma sąlyga, todėl direktyvos 4 straipsnio 2 dalis negali būti taikoma pagrindinėje byloje.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam
procesui, grindžiamam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks pagrindinėje byloje
nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas bei nacionalinės teisės aiškinimas ir taikymas priklauso tik nacionalinio teismo
kompetencijai. Be to, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas
į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų reikalingumą ir svarbą. Todėl iš principo
Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr.
2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo
Keller
, C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 33 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Lucchini
, C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 43 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Eckelkamp ir kt.
, C‑11/07, Rink. p. I‑6845, 27 ir 32 punktus).
Taigi, nors Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo paties kompetenciją,
jis turi įvertinti sąlygas, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Foglia
, 244/80, Rink. p. 3045, 21 punktą ir 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Filipiak
, C‑314/08, Rink. p. I‑0000, 41 punktą), atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo
galima, tik jeigu akivaizdu, kad Sąjungos teisės nuostata, kuri pateikta Teisingumo Teismui išaiškinti, negali būti taikoma
(žr. 1996 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Reisdorf
, C‑85/95, Rink. p. I‑6257, 16 punktą ir 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo
Woningstichting Sint Servatius
, C‑567/07, Rink. p. I‑0000, 43 punktą).
Taip nėra nagrinėjamu atveju.
Iš tikrųjų sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
Tribunal Supremo
kelia klausimą apie valstybėms narėms direktyva nustatytų su teismo atliekamu tam tikrų sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo
apimtimi susijusių įsipareigojimų, kurie,
Tribunal Supremo
nuomone, kyla iš direktyvos 4 straipsnio 2 dalies, apimtį.
Nors ne visos šalys sutinka su tokiu
Tribunal Supremo
vertinimu, neatrodo, bent akivaizdžiai, kad ši direktyvos nuostata negali būti taikoma pagrindinėje byloje.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas pareikšti nuomonę dėl prejudicinių klausimų,
kuriuos jam pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą
turi būti pripažintas priimtinu.

Dėl esmės
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Šiais dviem pirmaisiais klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
siekia sužinoti, ar pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį ir 8 straipsnį draudžiama, kad valstybė narė savo teisės sistemoje
vartotojų naudai numatytų sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba
su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama
kalba.

Caja de Madrid
tvirtina, kad direktyvos 8 straipsniu valstybėms narėms neleidžiama imantis perkėlimo priemonių nustatyti arba tokių priemonių
nesiimant palikti galioti direktyvos 4 straipsnio 2 daliai prieštaraujančius nacionalinės teisės aktus. Iš tikrųjų šia nuostata
įpareigojama apriboti direktyvoje numatytos apsaugos sistemos taikymo sritį, nenumatant valstybėms narėms galimybės nuo jos
nukrypti net ir siekiant nustatyti vartotojams palankesnius nacionalinės teisės aktus.
Kiti pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys nurodo priešingai: pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį ir 8 straipsnį ši galimybė
nėra draudžiama. Iš tikrųjų jie mano, kad teisė priimti arba palikti galioti tokius nacionalinės teisės aktus patenka į valstybių
narių kompetenciją direktyva reglamentuojamoje srityje nustatyti griežtesnius vartotojų apsaugos mechanizmus.
Siekiant atsakyti į pateiktus klausimus reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką direktyva nustatyta apsaugos
sistema pagrįsta mintimi, kad vartotojas yra mažiau palankioje padėtyje nei pardavėjas ar tiekėjas tiek galimybių derėtis,
tiek informacijos lygio atžvilgiu, o tai reiškia, jog vartotojas turi sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto nustatytomis
sąlygomis, neturėdamas galimybės daryti įtaką jų turiniui (2000 m. birželio 27 d. Sprendimo
Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
, C‑240/98–C‑244/98, Rink. p. I‑4941, 25 punktas ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Mostaza Claro,
C‑168/05, Rink. p. I‑10421, 25 punktas).
Vis dėlto, kaip aiškiai nurodoma direktyvos dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje, nesąžiningas sąlygas reglamentuojantys nacionalinės
teisės aktai ja buvo suderinti tik iš dalies ir minimaliai, kartu pripažįstant valstybėms narėms galimybę suteikti vartotojams
didesnę apsaugą nei ta, kuri numatyta pagal ją.
Direktyvos 8 straipsnyje formaliai valstybėms narėms numatyta galimybė „priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį
atitinkančias nuostatas <...> direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą“.
Todėl reikia patikrinti, ar direktyvos 8 straipsnio taikymo sritis apima visą ja reguliuojamą sritį, įskaitant jos 4 straipsnio
2 dalį, ar, kaip teigia
Caja de Madrid
, ši nuostata nepatenka į 8 straipsnio taikymo sritį.
Šiuo klausimu konstatuotina, jog direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatomas tik „nesąžiningumo vertinimas“, nesusijęs su šioje
nuostatoje aptariamomis sąlygomis, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.
Todėl iš pačios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, kad ši nuostata, kaip pažymėjo ir generalinė advokatė
savo išvados 74 punkte, negali būti laikoma nustatančia direktyvos materialią taikymo sritį. Atvirkščiai, direktyvos 4 straipsnio
2 dalyje numatytų sąlygų, nors ir patenkančių į direktyvos reguliavimo sritį, sąžiningumas nėra vertinamas, tik jei kompetentingas
nacionalinis teismas kiekvieną iš jų atskirai išnagrinėjęs nustato, kad pardavėjas ar tiekėjas jas suformulavo aiškia ir suprantama
kalba.
Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje apibrėžiami bendri
kriterijai, leidžiantys įvertinti sutarčių sąlygų, kurioms taikomos direktyvos nuostatos, sąžiningumą (šiuo klausimu žr. 2002 m.
gegužės 7 d. Sprendimo
Komisija prieš Švediją
, C‑478/99, Rink. p. I‑4147, 11 ir 17 punktus bei 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo
Freiburger Kommunalbauten
, C‑237/02, Rink. p. I‑3403, 18, 19 ir 21 punktus).
Šiuo atžvilgiu direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 75 punkte, savo ruožtu vien
siekiama nustatyti sutarties sąlygų, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, apibūdinančių pagrindines tarp pardavėjo ar tiekėjo
ir vartotojo sudarytos sutarties prievoles, pobūdžio vertinimo sąlygas ir apimtį.
Darytina išvada, kad šioje 4 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos būtent patenka į direktyva reguliuojamą sritį, todėl jos
8 straipsnis taip pat taikomas ir minėtai 4 straipsnio 2 daliai.
Šios išvados negali paneigti
Caja de Madrid
argumentai, anot kurių, kaip matyti būtent iš 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
(C‑144/99, Rink. p. I‑3541), direktyvos 4 straipsnio 2 dalis yra valstybėms narėms privaloma ir įpareigojanti, todėl jos negali
remtis direktyvos 8 straipsniu siekdamos savo vidaus teisės sistemose priimti ar palikti galioti nuostatas, galinčias pakeisti
direktyvos 4 straipsnio 2 dalies apimtį.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, jog šie argumentai pateikti neteisingai supratus minėtą sprendimą. Šiame sprendime Teisingumo
Teismas nusprendė, jog Nyderlandų Karalystė nesilaikė įsipareigojimų pagal šią direktyvą ne todėl, kad neperkėlė jos 4 straipsnio
2 dalies, o tik todėl, kad perkėlė ją nevisiškai, dėl ko nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais nebuvo įmanoma pasiekti
šia nuostata siekiamų tikslų.
Iš tikrųjų pagal minėtus teisės aktus teismas neturėjo galimybės įvertinti sąlygų, apibūdinančių pagrindines tarp pardavėjo
ar tiekėjo ir vartotojo sudarytos sutarties prievoles, net jei šios sąlygos suformuluotos neaiškiai ir nesuprantamai, todėl
vartotojui buvo visiškai užkirstas kelias remtis sąlygos, susijusios su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu ir su kainos
bei atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, nesąžiningumu.
Todėl iš minėto Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
negali būti daroma išvada, jog Teisingumo Teismas pripažino, kad direktyvos 4 straipsnio 2 dalis yra privaloma ir įpareigojanti
nuostata, kurią valstybės narės būtinai tokią turi perkelti. Atvirkščiai, Teisingumo Teismas tik nusprendė, kad siekiant konkrečiai
užtikrinti direktyva siekiamus vartotojų apsaugos tikslus minėta 4 straipsnio 2 dalis turi būti perkeliama visiškai tam, kad
draudimas vertinti sąlygų nesąžiningumą būtų taikomas tik aiškia ir suprantama kalba pateiktoms sąlygoms.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad valstybėms narėms negali būti trukdoma visoje direktyva, įskaitant ir jos
4 straipsnio 2 dalimi, reguliuojamoje srityje palikti galioti ar priimti griežtesnių nei pačioje direktyvoje numatytų taisyklių,
su sąlyga, kad jomis siekiama užtikrinti didesnę vartotojų apsaugą.
Tačiau dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų Ispanijos teisės aktų reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktų
bylos dokumentų, direktyvos 4 straipsnio 2 dalis nebuvo perkelta į vidaus teisę Įstatymu Nr. 7/1998.
Darytina išvada, kad, kaip tai pažymi ir
Tribunal Supremo
, Ispanijos teisės sistemoje nacionalinis teismas, spręsdamas ginčą dėl sutarties tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo,
gali bet kokiomis aplinkybėmis vertinti sąlygos, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, susijusios, be kita ko, su šios sutarties
pagrindiniu dalyku, nesąžiningumą, net ir tuo atveju, kai ši sąlyga iš pradžių buvo pardavėjo ar tiekėjo suformuluota aiškiai
ir suprantamai.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog, numatydami galimybę teismui visiškai vertinti sutarties tarp pardavėjo arba tiekėjo
ir vartotojo sąlygų, numatytų direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje, nesąžiningumą, pagrindinėje byloje nagrinėjami Ispanijos teisės
aktai leidžia, vadovaujantis direktyvos 8 straipsniu, užtikrinti didesnę nei numatytą direktyvoje vartotojų apsaugą.
Atsižvelgiant į šias išvadas, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, jog direktyvos 4 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnis
turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje,
pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko
apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos
aiškia, suprantama kalba.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal EB 2 straipsnį, 3 straipsnio 1 dalies
g punktą ir 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiamas toks minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio aiškinimas, pagal
kurį valstybės narės gali priimti nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo
vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms
ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.
Dėl EB 2 straipsnio ir 4 straipsnio 1 dalies pakanka konstatuoti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką šiose nuostatose
įtvirtinami tikslai ir pagrindiniai principai, kurie būtinai turi būti taikomi kartu su atitinkamais EB sutarties skyriais,
kuriuose šiuos principus ir tikslus siekiama įgyvendinti. Taigi patys savaime jie negali valstybėms narėms sukurti aiškių
ir besąlyginių teisinių pareigų (šiuo klausimu, kiek tai susiję su EB 2 straipsniu, žr. 1991 m. sausio 24 d. Sprendimo
Alsthom Atlantique
, C‑339/89, Rink. p. I‑107, 9 punktą, o kiek tai susiję su EB 4 straipsnio 1 dalimi – 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
Échirolles Distribution
, C‑9/99, Rink. p. I‑8207, 25 punktą).
Taip pat EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas negali pats savaime valstybėms narėms nustatyti teisinių pareigų. Iš tikrųjų šia
nuostata, kaip Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę išaiškinti, tik nurodomas tikslas, kuris vis dėlto turi būti sukonkretintas
kitose, būtent su konkurencijos taisyklėmis susijusiose, Sutarties nuostatose (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Nederlandsche Baden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 29 punktą ir minėto Sprendimo
Alsthom Atlantique
10 punktą).
Be to, konstatuotina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta informacija neleidžia Teisingumo Teismui aiškiai
išskirti su konkurencijos taisyklėmis susijusių Sutarties nuostatų, kurias būtų naudinga išaiškinti siekiant priimti sprendimą
pagrindinėje byloje.
Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagal EB 2 straipsnį, 3 straipsnio 1 dalies
g punktą ir 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiamas toks direktyvos 4 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio aiškinimas, pagal kurį
valstybės narės gali priimti nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo
vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms
ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 4 straipsnio 2 dalis ir
8 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje
byloje, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties
dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos
aiškia, suprantama kalba.
2.
Pagal EB 2 straipsnį, 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiamas toks minėtos Direktyvos 93/13 4 straipsnio
2 dalies ir 8 straipsnio aiškinimas, pagal kurį valstybės narės gali priimti nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teismui
leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos
ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.