CELEX: 61991CJ0251
Fælles markedsordning for vin
rydningspræmier
vinkooperativer

1 Ved dom af 27. september 1991, indgaaet til Domstolen den 9. oktober s.aa., har Tribunal d' instance de Béziers i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 stillet to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 7, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1442/88 af 24. maj 1988 om ydelse for produktionsaarene 1988/1989 til 1995/1996 af praemier for endelig nedlaeggelse af vinarealer (EFT L 132, s. 3).
2 Disse spoergsmaal er blevet stillet i forbindelse med en retssag mellem vindyrker Roland Teulie og vinkooperativet "Les Vignerons de Puissalicon" i anledning af, at 15% af den rydningspraemie, der er udbetalt til Teulie, er blevet tilbageholdt og udbetalt til vinkooperativet.
3 Som det fremgaar af foerste betragtning i ovennaevnte forordning nr. 1442/88, er denne udstedt med henblik paa at afhjaelpe overproduktionen paa vinmarkedet. For at tilskynde til endelig nedlaeggelse af vinarealer er der i forordningen hjemlet ydelse af praemier, de saakaldte rydningspraemier. I betragtning af, at nedlaeggelse af vinarealer, der foretages af vindyrkere, som er medlemmer af kooperative organisationer, der i faellesskab forarbejder deres medlemmers druer, kan nedbringe de leverede druemaengder og medfoere en foroegelse af forarbejdningsomkostningerne, har Raadet fundet det rimeligt at fastsaette bestemmelser, saaledes at der kan kompenseres for disse negative virkninger af praemieordningen (jf. forordningens ottende betragtning).
4 I dette oejemed hedder det i artikel 7 i forordning nr. 1442/88:
"1. Medlemsstaterne kan for vindyrkere, der er medlemmer af et vinkooperativ eller en anden sammenslutning af vindyrkere, traeffe bestemmelse om, at de i artikel 2, stk. 1, fastsatte praemier skal nedsaettes med et beloeb paa hoejst 15%. I saa fald udbetales beloebene svarende til denne nedsaettelse til de paagaeldende kooperativer eller sammenslutninger.
2. Med forbehold af stk. 1 kan medlemsstaterne fastsaette bestemmelser, hvorefter der ydes en national godtgoerelse til vinkooperativer og andre sammenslutninger af vindyrkere, som fremlaegger bevis for:
° at de har maattet begraense deres aktivitet som foelge af dalende tilfoersler fra medlemmerne paa grund af praemier for endelig nedlaeggelse
° at det af deres medlemmer dyrkede vinareal er blevet reduceret med mindst 10% i forhold til det i produktionsaaret 1987/1988 dyrkede areal.
Den nationale godtgoerelse maa ikke vaere stoerre end det tab, som formindskelsen af aktiviteten har medfoert.
3. Medlemsstaterne underretter Kommissionen om de bestemmelser, som de eventuelt maatte fastsaette i henhold til denne artikel."
5 Den Franske Republik har i medfoer af artikel 7 i forordning nr. 1442/88 besluttet at foretage et fradrag paa 15% af praemierne og lade dette tilfalde vinkooperativerne. Tilbageholdelsen af det paagaeldende beloeb sker paa grundlag af en formel beslutning i kooperativets bestyrelse om at acceptere proceduren for den faste godtgoerelse, der er indfoert ved forordningen, og om ikke at ivaerksaette de i kooperativets vedtaegter fastsatte sanktioner i tilfaelde af brud paa leveringsforpligtelsen over for det medlem, der endeligt nedlaegger vinarealer.
6 Den 30. november 1988 underskrev Teulie en erklaering om rydning af et vinareal og modtog foelgelig en nedlaeggelsespraemie, hvoraf 15% blev udbetalt direkte til vinkooperativet "Les Vignerons de Puissalicon". Da Teulie fandt, at dette fradrag, der tilfaldt vinkooperativet, var i strid med forordning nr. 1442/88, anlagde han sag ved Tribunal d' instance de Béziers, som har besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen to praejudicielle spoergsmaal, der er formuleret saaledes:
"1) Skal artikel 7, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1442/88 af 24. maj 1988 om ydelse for produktionsaarene 1988/1989 til 1995/1996 af praemier for endelig nedlaeggelse af vinarealer fortolkes saaledes, at det er en forudsaetning for nedsaettelsen af praemien, at det ligesom ved stk. 2 bevises, at den kooperative virksomhed har lidt et tab?
2) Skal artikel 7, stk. 1, fortolkes saaledes, at en medlemsstat, der vaelger denne ordning, herved generelt kan fastsaette den andel af praemierne, der tilfalder vinkooperativerne, dog hoejst 15%, eller foreskriver medlemsstaten fradragsordningen som saadan og dermed bindende inden for denne stats nationale omraade, men uden at fastsaette fradragssatsen, idet staten dog i saa fald fastsaetter de naermere regler for, hvorledes fradragets stoerrelse i hvert enkelt tilfaelde fastsaettes inden for forordningens ramme paa 1-15%?"
7 Hvad naermere angaar de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet til Domstolen, henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Foerste spoergsmaal
8 Det fremgaar af selve ordlyden af ovennaevnte artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1442/88, at der i forbindelse med ydelsen af faellesskabsgodtgoerelsen til vinkooperativer, som medlemsstaterne har ret til at indfoere, ikke stilles nogen betingelse om, at kooperativet skal bevise at have lidt et tab. Derimod er der i artikel 7, stk. 2, hvorefter medlemsstaterne kan supplere denne faellesskabsgodtgoerelse med en national godtgoerelse, som naevnt ovenfor fastsat to betingelser for, at de paagaeldende beloeb kan ydes. I oevrigt maa den nationale godtgoerelse ikke vaere stoerre end det tab, som formindskelsen af aktiviteten har medfoert.
9 Det forhold, at artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1442/88 ikke fastsaetter betingelser for udbetalingen af en procentdel af praemien til vinkooperativet, skyldes, som Kommissionen med rette har anfoert, faellesskabslovgiverens formodning om, at enhver endelig rydning af vinarealer kan paafoere vinkooperativet et tab paa grund af stigningen i de faste driftsomkostninger ved vinfremstillingen som foelge af nedgangen i tilfoerslerne.
10 Derimod er det for saa vidt angaar samme forordnings artikel 7, stk. 2, noedvendigt at opstille en betingelse, der begraenser stoerrelsen af den nationale godtgoerelse, der tilfalder et vinkooperativ, til de tab, som formindskelsen af aktiviteten har medfoert, for at sikre, at det paagaeldende beloeb, der supplerer faellesskabsgodtgoerelsen, ikke udgoer en skjult stoette, som kunne fordreje konkurrencen paa vinmarkedet.
11 Foelgelig skal det foerste spoergsmaal besvares saaledes, at artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1442/88 i modsaetning til artikel 7, stk. 2, ikke forudsaetter, at det bevises, at den kooperative virksomhed har lidt et tab, foer der kan ske nedsaettelse af rydningspraemien til et af virksomhedens medlemmer.
Andet spoergsmaal
12 Ifoelge Teulie er de franske myndigheders beslutning om at fastsaette en fast sats paa 15% for fradraget, der tilfalder vinkooperativet, i strid med princippet om, at forordninger gaelder umiddelbart, jf. traktatens artikel 189. I henhold til dette princip er medlemsstaterne forpligtet til at rette sig efter forordningens bestemmelse, der fastsaetter en ramme paa 0-15% for fradraget, idet de for deres respektive territorier fastsaetter de naermere regler, paa basis af hvilke fradragets noejagtige stoerrelse kan bestemmes i hvert enkelt tilfaelde.
13 For det foerste bemaerkes, at en forordnings umiddelbare gyldighed ikke til hinder for, at en medlemsstat i denne forordnings tekst bemyndiges til at traeffe gennemfoerelsesforanstaltninger (jf. dom af 27.9.1979, sag 230/78, Eridania Zuccherifici, Sml. s. 2749, praemis 34). Dette er tilfaeldet med artikel 7 i forordning nr. 1442/88. Som det anfoeres i den sidste saetning i ottende betragtning, har Raadet i betragtning af de nuvaerende forskelle i vinstrukturerne i Faellesskabet fundet det hensigtsmaessigt, at en eventuel kompensationsordning skal vedtages af medlemsstaterne.
14 Endvidere bemaerkes, at beslutningen om at anerkende medlemsstaternes kompetence til traeffe gennemfoerelsesforanstaltninger paa grundlag af artikel 7 ogsaa er i overensstemmelse med denne bestemmelses formaal. Som Kommissionen har forklaret, har indfoerelsen af en godtgoerelse, der tilfalder kooperativerne, til formaal at ophaeve denne sektors modstand mod rydningspolitikken. I betragtning af forskellene mellem de nationale forhold har Raadet overladt medlemsstaterne et skoen, saavel vedroerende selve ordningerne for faelleskabsgodtgoerelse og national godtgoerelse som med hensyn til de naermere gennemfoerelsesbestemmelser. Hver medlemsstat fik saaledes ret til at fastsaette niveauet for den godtgoerelse, der er noedvendig for at sikre, at vinkooperativerne ikke laegger hindringer i vejen for rydning af vinarealer, og at maalsaetningerne for den i forordning nr. 1442/88 fastsatte praemieordning saaledes bliver opfyldt.
15 Det foelger heraf, at medlemsstaterne var berettigede til enten at indfoere en fast godtgoerelse, der svarer til eller er mindre end 15% af praemien, eller at lade godtgoerelsens beloeb variere, idet de fastsaetter kriterierne for beregningen i hvert enkelt tilfaelde. Et fast system har den fordel, at det er enkelt og hurtigt at administrere, mens ethvert system, hvor de praemieandele, der udbetales til kooperativerne, varierer, alt efter hvilket tab de har lidt, er mere indviklet og kan give anledning til retssager vedroerende opgoerelsen af tabet.
16 Under disse omstaendigheder overskrider de franske myndigheders beslutning om at yde vinkooperativerne en faellesskabsgodtgoerelse svarende til 15% af rydningspraemien ikke graenserne for den skoensbefoejelse, de har i henhold til artikel 7 i forordning nr. 1442/88.
17 Teulie har ligeledes gjort gaeldende, at de franske myndigheder havde undladt at underrette Kommissionen om de bestemmelser, der blev fastsat i medfoer af artikel 7 i forordning nr. 1442/88, og at denne overtraedelse af stk. 3 i artikel 7 gjorde de nationale forskrifter, der fastsaetter et fradrag paa 15% i rydningspraemien, uanvendelige.
18 Selv om det antages, at Den Franske Republik har forsoemt sin underretningspligt, boer det understreges, at eftersom vedtagelsen af nationale foranstaltninger til gennemfoerelse af artikel 7, stk. 1, ikke er betinget af, at Kommissionen underrettes herom paa forhaand, tjener den paagaeldende underretningspligt kun rent informative hensyn. Foelgelig paavirker en saadan manglende underretning ikke gyldigheden af de franske foranstaltninger, hvorved der fastsaettes et fradrag paa 15% af rydningspraemien, som tilfalder vinkooperativerne (jf. dom af 7.5.1992, forenede sager C-251/90 og 252/90, Wood og Cowie, Sml. I, s. 2873, praemis 28).
19 Foelgelig skal det andet spoergsmaal besvares med, at artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1442/88 skal fortolkes saaledes, at den tillader en medlemsstat at fastsaette den del af praemierne, der tilfalder vinkooperativerne, generelt, dog hoejst til 15%.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
20 De udgifter, der er afholdt af den franske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal d' instance de Béziers ved dom af 27. september 1991, for ret:
1) Artikel 7, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1442/88 af 24. maj 1988 om ydelse for produktionsaarene 1988/1989 til 1995/1996 af praemier for endelig nedlaeggelse af vinarealer forudsaetter i modsaetning til artikel 7, stk. 2, ikke, at det bevises, at den kooperative virksomhed har lidt et tab, foer der kan ske nedsaettelse af rydningspraemien til et af virksomhedens medlemmer.
2) Artikel 7, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1442/88 skal fortolkes saaledes, at den tillader en medlemsstat at fastsaette den del af praemierne, der tilfalder vinkooperativerne, generelt, dog hoejst til 15%.