CELEX: 62004CJ0412
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Verejné obstarávanie prác, dodania tovaru a služieb
Smernice 92/50/EHS, 93/36/EHS, 93/37/EHS a 93/38/EHS
Transparentnosť
Rovnosť zaobchádzania
Verejné zmluvy, ktoré nespadajú do pôsobnosti týchto smerníc z dôvodu hodnoty ich plnení

Komisia Európskych spoločenstiev žiada vo svojej žalobe, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že prijala ustanovenia uvedené:
—
v článku 2 ods. 1 a 5, článku 17 ods. 12, článku 27 ods. 2, článku 30 ods. 6a, článku 37b a 37c ods. 1 zákona č. 109, rámcového zákona o verejných prácach (legge quadro in materia di lavori pubblici) z 11. februára 1994 (riadna príloha GURI č. 41 z 19. februára 1994), zmenený a doplnený zákonom č. 166 z 1. augusta 2002 (riadna príloha GURI č. 181 z 3. augusta 2002, ďalej len „zákon č. 109/1994“),
—
v článku 28 ods. 4 zákona č. 109/1994 v spojení s článkom 188 dekrétu prezidenta republiky č. 554, v ktorom sa stanovuje vykonávacie nariadenie rámcového zákona pre verejné práce z 11. februára 1994 č. 109 v znení zmien (regolamento di attuazione della legge quadro in materia di lavori pubblici 11 febbraio 1994, n. 109, e successive modificazioni) z 21. decembra 1999 (riadna príloha GURI č. 98 z 28. apríla 2000, ďalej len „DPR č. 554/1999“), a v článku 3 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 157, ktorým sa preberá smernica 92/50 o verejnom obstarávaní služieb (attuazione della direttiva 92/50/CEE in materia di appalti pubblici di servizi), zo 17. marca 1995 (riadna príloha GURI č. 104 zo 6. mája 1995, ďalej len „legislatívny dekrét č. 157/1995“),
—
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (
Ú. v. ES L 209, s. 1
; Mim. vyd. 06/001, s. 322), smernice Rady 93/36/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania dodania tovaru (
Ú. v. ES L 199, s. 1
; Mim. vyd. 06/002, s. 110), smernice Rady 93/37/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác (
Ú. v. ES L 199, s. 54
; Mim. vyd. 06/002, s. 163), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/52/ES z 13. októbra 1997 (
Ú. v. ES L 328, s. 1
; Mim. vyd. 06/003, s. 3; ďalej len „smernica 93/37“), smernice Rady 93/38/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupy verejného obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore (
Ú. v. ES L 199, s. 84
; Mim. vyd. 06/002, s. 194), ako aj z článkov 43 ES a 49 ES a zo zásad transparentnosti a rovnosti zaobchádzania, ktoré vyplývajú z týchto ustanovení.
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
Smernice 92/50, 93/36, 93/37 a 93/38 boli prijaté v rámci budovania vnútorného trhu, definovaného ako oblasť bez vnútorných hraníc, v ktorej je zabezpečený voľný pohyb tovaru, osôb, služieb a kapitálu. Ich cieľom je eliminácia praktík, ktoré obmedzujú hospodársku súťaž ako takú a najmä účasť štátnych príslušníkov iných členských štátov na verejných obstarávaniach s cieľom uplatniť články 43 ES a 49 ES, v ktorých je zakotvená zásada transparentnosti a zákazu diskriminácie.
Podľa šestnásteho odôvodnenia smernice 92/50 verejné obstarávanie služieb môže z času na čas zahŕňať isté práce, pričom zo smernice 71/305/EHS Rady z 26. júla 1971 o koordinácii postupov pri zadávaní verejných zákaziek na stavebné práce [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 185, s. 5
) vyplýva, že na to, aby zmluva mohla byť považovaná za verejné obstarávanie prác, jej predmet musí byť výsledkom nejakej práce. Pokiaľ sú tieto práce skôr vedľajšie, a nie sú predmetom takejto zmluvy, nemajú byť považované za verejné obstarávanie prác.
Z článku 8 smernice 92/50 vyplýva, že zmluvy, ktorých predmetom sú služby uvedené v prílohe I A tejto smernice, sa uzatvárajú v súlade s ustanoveniami hláv III až VI tejto smernice. Hlava III sa zaoberá výberom postupov verejného obstarávania a pravidiel súťaže návrhov.
V kategórii 12 prílohy I A sú uvedené najmä služby v oblasti architektúry, stavebníctva a komplexnej výstavby, mestského plánovania, krajinnej architektúry, príslušných odborných a technických poradenských služieb a technickej kontroly a analýzy.
V súlade s článkom 15 smernice 93/38 sa zmluvy, ktorých predmetom sú služby uvedené v prílohe XVI A tejto smernice, uzatvárajú podľa ustanovení hláv III až V. Hlava IV uvedenej smernice sa zaoberá postupmi verejného obstarávania.
Kategória 12 uvedenej prílohy XVI A sa zhoduje s kategóriou 12 prílohy I A smernice 92/50.
Podľa článku 1 písm. a) smernice 93/37 „‚verejné zmluvy na zhotovenie prác‘ sú odplatné zmluvy, uzavreté písomne medzi zhotoviteľom a obstarávateľom definovaným v písmene b) tohto článku, ktorých predmetom je buď zhotovenie práce, alebo zhotovenie práce a vypracovanie projektovej dokumentácie uvedených v prílohe II, alebo zhotovenie práce týkajúcej sa jednej z činností uvedených v prílohe II, alebo práce definovanej v písmene c) uvedeného článku, alebo zhotovenie práce, zodpovedajúcich požiadavkám, ktoré určil obstarávateľ“.
Článok 6 ods. 1 uvedenej smernice upresňuje jej pôsobnosť vzhľadom na hodnotu jednotlivej verejnej zmluvy na zhotovenie prác. Z odseku 3 tohto článku vyplýva, že ak je práca rozdelená na niekoľko častí, pričom každá časť je predmetom jednej zmluvy, hodnota každej časti sa musí brať do úvahy pri výpočte čiastok uvedených v odseku 1 tohto článku, a ak celková hodnota jednotlivých častí nie je nižšia ako uvedená hodnota, ustanovenia tohto posledného odseku sa v zásade vzťahujú na všetky časti.
Vnútroštátna právna úprava
Verejné zmluvy na zhotovenie prác sa riadia zákonom č. 109/1994, ktorý vykonáva DPR č. 554/1999.
Podľa článku 2 ods. 1 zákona č. 109/94 treba pod pojmom verejných prác rozumieť stavbu, demoláciu, opravu, reštaurovanie a údržbu, pričom uvedený článok rozširuje pôsobnosť zákona na zmiešané verejné obstarávanie prác, dodania tovaru a služieb, ako aj na verejné obstarávanie dodania tovaru alebo služieb, ktoré zahŕňajú vedľajšie práce v hodnote viac ako 50 %.
Článok 3 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 157/1995 stanovuje, že pokiaľ ide o zmiešané verejné obstarávanie na zhotovenie prác a poskytovanie služieb, ako aj zmluvy na služby zahŕňajúce vedľajšie práce, uplatnia sa ustanovenia zákona č. 109/1994, ak práce predstavujú viac ako 50 % z celkovej hodnoty predmetnej verejnej zmluvy.
Článok 2 ods. 5 zákona č. 109/94 vylučuje z pôsobnosti tohto zákona práce vykonané priamo súkromnými osobami, ktorých hodnota sa odpočítava z poplatkov za stavebné povolenie, ako aj práce, ktoré vyplývajú z povinností stanovených v článku 28 ods. 5 zákona č. 1150 o urbanizme (legge urbanistica) zo 17. augusta 1942 (GURI č. 244 zo 16. októbra 1942) v znení zmien a doplnení (ďalej len „zákon č. 1150/1942“). Uvedený článok 2 ods. 5 taktiež vylučuje z pôsobnosti tohto zákona práce, ktoré sú analogicky podobné vyššie uvedeným prácam. V tomto poslednom ustanovení sa upresňuje, že ak je suma, zohľadnená individuálne, vyššia ako prahové hodnoty Spoločenstva, súkromné osoby musia postupovať podľa smernice 93/37.
V tomto zmysle z článkov 1 a 31 zákona č. 1150/1942 a z článkov 3 a 11 zákona č. 10 o stavebných pozemkoch (norme in materia di edificabilita dei suoli) z 28. januára 1977 (GURI č. 27 z 29. januára 1977) v znení zmien a doplnení (ďalej len zákon č. 10/1977) vyplýva, že držiteľ licencie môže sám zhotoviť urbanizačné práce, pričom si môže s nimi spojené náklady, v celku alebo sčasti, odpočítať od splatných poplatkov.
Okrem verejného obstarávania prác zákon č. 109/1994 upravuje aj niektoré verejné obstarávanie služieb.
Článok 17 ods. 12 tohto zákona umožňuje verejným obstarávateľom, aby prostredníctvom pracovníka zodpovedného za verejné obstarávanie uzavreli verejné zmluvy o projektovaní a riadení stavebného projektu, ktorých rozpočet je nižší ako 100000 eur, so subjektmi uvedenými v odseku 1 písmenách d) až g) uvedeného článku, ktorým dôverujú po tom, ako si overili ich odborné skúsenosti a profesionálnu spôsobilosť, pričom musia tento výber zdôvodniť.
Podľa článku 27 ods. 2 zákona č. 109/1994 v prípade, keď verejný obstarávateľ nemôže vykonávať riadenie stavebného projektu, poverí ním tieto subjekty, a to v uvedenom poradí: iné orgány verejnej správy, projektanta projektu v zmysle článku 17 ods. 4 uvedeného zákona alebo iné osoby, ktoré boli vopred vybraté v súlade s postupmi stanovenými vo vnútroštátnej úprave, ktorou sa preberá právna úprava Spoločenstva v tejto oblasti.
Podľa článku 28 ods. 4 zákona č. 109/1994 budú stavebným dozorom poverení jeden, dvaja alebo traja vysoko kvalifikovaní odborníci na základe druhu, komplexnosti a hodnoty prác. Týchto odborníkov menuje verejný obstarávateľ spomedzi svojich zamestnancov s výnimkou prípadu, keď sa konštatuje a overí ich nedostatok.
Článok 30 ods. 6a uvedeného zákona stanovuje ten istý postup, pokiaľ ide o dohľad nad zhotovením prác, ktorým sú v zásade poverené technické oddelenia verejných obstarávateľov alebo kontrolných orgánov, ktoré sú uvedené v písmene a) tohto odseku.
Z odsekov 1, 3, 8, 9, 11, 12, a 13 článku 188 DPR č. 554/1999 ďalej vyplýva, že v priebehu tridsiatich dní po skončení prác alebo po dátume dodaní prác v prípade prebiehajúcej skúšobnej činnosti verejný obstarávateľ poverí svojich spolupracovníkov, aby vykonali kolaudáciu na základe druhu, kategórie, zložitosti a hodnoty prác, ako aj na základe vopred stanovených kritérií.
V prípade, ak nikto zo zamestnancov nemá požadovanú odbornú spôsobilosť, zverí sa táto úloha externým odborníkom, ktorí sú zaradení do zoznamu ministerstva verejných prác, regiónov alebo autonómnych oblastí.
Ak takéto zoznamy neexistujú, verejní obstarávatelia môžu na základe vlastnej diskrečnej právomoci poveriť vykonaním kolaudácie osoby, ktoré musia v každom prípade byť odborne spôsobilé a spĺňať stanovené podmienky.
Články 37a, 37b a 37c zákona č. 109/1994 sa zaoberajú verejným obstarávaním prác financovaných, v celku alebo sčasti, súkromnými osobami.
Článok 37a tohto zákona umožňuje súkromným osobám, aby verejným obstarávateľom predložili návrhy na vykonanie verejných prác alebo prác vo všeobecnom záujme a aby podpísali náležité zmluvy, v ktorých sa stanoví financovanie a riadenie týchto prác.
Článok 37b tohto istého zákona stanovuje postup výberu developéra. Taktiež stanovuje, že verejní obstarávatelia vyhodnotia uskutočniteľnosť predložených návrhov z rôznych aspektov: z hľadiska stavebného, urbanistického, životného prostredia, kvality projektu, funkcionality, využiteľnosti prác, prístupnosti užívateľom, zisku, nákladov na spravovanie a údržbu, dĺžky koncesie, lehôt na zhotovenie prác koncesie, tarify, spôsoby revízie, ekonomickej a finančnej hodnoty plánov a obsahu návrhu dohody o projekte. Verejní obstarávatelia musia overiť, či nič nebráni uskutočneniu týchto návrhov, a po ich preskúmaní a porovnaní, ako aj po vypočutí developérov, ktorí o to požiadali, určia, ktorý návrh je vo všeobecnom záujme.
V tomto prípade sa podľa článku 37c zákona č. 109/1994 pristúpi k užšej súťaži, ktorej cieľom je dosiahnuť predloženie ďalších dvoch ponúk. Koncesia sa následne udelí v rámci rokovacieho konania, v ktorom sa posúdi návrh pôvodne vybratého developéra a ďalšie návrhy. Počas tohto konania môže developér svoj návrh prispôsobiť tomu, ktorý verejný obstarávateľ považuje za najvhodnejší. V tomto prípade bude koncesia udelená tomuto uchádzačovi.
Konanie pred podaním žaloby
Komisia po tom, ako jej boli doručené viaceré sťažnosti na účinky zákona č. 109/1994 v jeho pôvodnom znení, sledovala proces prijatia návrhu novely tohto zákona.
Po prijatí zákona č. 166 z 1. augusta 2002, ktorým sa mení zákon č. 109/1994, Komisia zaslala 19. decembra 2002 Talianskej republike výzvu, v ktorej uviedla, že sa nazdáva, že niektoré ustanovenia zákona č. 109/1994 sú aj naďalej v rozpore s právom Spoločenstva.
V liste z 26. júna 2003 Talianska republika uznala väčšinu výhrad, ktoré vzniesla Komisia, a oznámila jej svoj úmysel zmeniť uplatniteľnú právnu úpravu.
Keďže Talianska republika nepristúpila k realizácii oznámených zmien, Komisia jej zaslala 15. októbra 2003 odôvodnené stanovisko, v ktorom ju vyzvala na prijatie opatrení potrebných na to, aby uvedenému stanovisku vyhovela v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
Keďže Komisia usúdila, že návrh predložený Talianskou republikou 22. apríla 2004 je nedostatočný, podala na základe článku 226 ods. 2 ES túto žalobu.
V uznesení zo 6. apríla 2005 predseda Súdneho dvora povolil, aby ako vedľajší účastníci vstúpili do konania Francúzska republika, Holandské kráľovstvo a Fínska republika na podporu stanoviska Talianskej republiky. Vyjadrenia vedľajšieho účastníka konania predložili iba Holandské kráľovstvo a Fínska republika.
O žalobe
Predmetná žaloba je založená na šiestich žalobných dôvodoch.
O prvom žalobnom dôvode
Prvý žalobný dôvod sa týka právnej úpravy zmiešaného verejného obstarávania, ako to vyplýva zo zákona č. 109/1994.
Z ustanovení článku 2 ods. 1 tohto zákona, v ktorom sa definuje pojem verejných prác, vyplýva, že tento článok sa vzťahuje na stavbu, demoláciu, opravu, reštaurovanie a údržbu stavieb a zariadení, ak sú zadávané subjektmi uvedenými v odseku 2 tohto článku. Uvedený odsek 1 upresňuje, že zmiešané verejné obstarávanie prác, dodania tovaru a služieb, ako aj verejné obstarávanie dodania tovaru alebo služieb, ktoré zahŕňajú vedľajšie práce, sa riadia ustanoveniami zákona č. 109/1994, ak tieto práce predstavujú viac ako 50 % z celkovej sumy predmetného verejného obstarávania.
Článok 3 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 157/1995 taktiež stanovuje, že pokiaľ ide o zmiešané verejné zmluvy na zhotovenie prác a poskytovanie služieb, ako aj zmluvy na služby zahŕňajúce vedľajšie práce, uplatnia sa ustanovenia zákona č. 109/1994, ak práce predstavujú viac ako 50 % z celkovej hodnoty predmetného verejného obstarávania.
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že právna úprava uplatniteľná na zmiešané verejné obstarávanie závisí od jeho hlavného predmetu, ktorý je, medzi inými parametrami, definovaný najmä, no nie výlučne, finančnou hodnotou jednotlivých plnení.
V tejto súvislosti Komisia tvrdí, že talianska právna úprava podrobuje právnej úprave verejného obstarávania prác tie verejné zmluvy, kde práce predstavujú hlavný prvok z ekonomického hľadiska, pričom však tieto práce majú vedľajší charakter vo vzťahu k ostatným plneniam, čím talianska právna úprava spôsobuje, že mnohé verejné obstarávania služieb a dodania tovaru, ktorých odhadovaná hodnota je vyššia ako uplatniteľné prahové hodnoty stanovené v smerniciach 92/50 a 93/36, ale nižšia ako prahové hodnoty stanovené v smernici 93/37, nespadajú do pôsobnosti relevantnej právnej úpravy Spoločenstva.
Talianska republika odpovedala, že dovtedy, kým neboli zmenené vnútroštátne právne predpisy, ku ktorých zmene sa pristúpilo s cieľom odpovedať na výhrady Komisie, bol prijatý obežník č. 2316 ministerstva infraštruktúry a dopravy týkajúci sa právnej úpravy verejného obstarávania prác, dodania tovaru a služieb (disciplina dei contratti misti negli appalti pubblici di lavori, forniture e servizi) z 18. decembra 2003 (GURI č. 79 z 3. apríla 2004, s. 26), v ktorom boli verejní obstarávatelia vyzvaní, aby dodržiavali zásadu, podľa ktorej je v prípade zmiešaného verejného obstarávania potrebné zohľadniť na určenie uplatniteľnej právnej úpravy hlavný predmet verejnej zmluvy, a to preto, aby v tomto zmysle už nebolo hlavným kritériom ekonomické hľadisko.
Zákon č. 62, ktorým sa zaviedli ustanovenia s cieľom splniť povinnosti vyplývajúce z príslušnosti Talianska k Európskym spoločenstvám, zákon Spoločenstva 2004 (disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Communità europee, Legge comunitaria 2004) z 18. apríla 2005 (riadna príloha GURI č. 96 z 27. apríla 2005, ďalej len „zákon Spoločenstva 2004“), potvrdil toto riešenie.
Fínska republika sa nazdáva, že pri posudzovaní hlavného predmetu verejnej zmluvy je ekonomická hodnota určujúcim kritériom, pričom by mal byť tento prístup vylúčený len vo výnimočných situáciách, akými sú prípady, kde je cieľom použitia kritéria ekonomickej hodnoty zabrániť uplatneniu práva Spoločenstva.
Posúdenie Súdnym dvorom
Hneď na úvod je vhodné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je potrebné existenciu nesplnenia povinnosti posudzovať v závislosti od situácie, aká bola v členskom štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku (pozri najmä rozsudky z 10. apríla 2003, Komisia/Francúzsko,
C-114/02, Zb. s. I-3783
, bod 9, a zo 14. júla 2005, Komisia/Nemecko,
C-433/03, Zb. s. I-6985
, bod 32).
V tejto súvislosti sa nemôže zohľadniť prijatie zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení po uplynutí uvedenej lehoty určenej Komisiou v odôvodnenom stanovisku.
V dôsledku uvedeného treba posúdiť prípadnú existenciu nesplnenia povinnosti uvedeného v rámci predmetného žalobného dôvodu vzhľadom na právnu úpravu, ktorá bola v platnosti k 15. decembru 2003 — dátum uplynutia dvojmesačnej lehoty určenej Komisiou v odôvodnenom stanovisku z 15. októbra 2003 —, pričom je potrebné poukázať na to, že tak obežník uvedený v bode 39 tohto rozsudku, ako aj vnútroštátna úprava uvedená v jeho bode 40 neboli k tomuto dátumu prijaté.
Pokiaľ ide o pojem „verejné zmluvy na zhotovenie prác“ v zmysle článku 1 písm. a) smernice 93/37, treba uviesť, že sa týka odplatných zmlúv, uzavretých písomne medzi zhotoviteľom a obstarávateľom definovaným v písmene b) tohto článku, ktorých predmetom je buď zhotovenie práce, alebo zhotovenie práce a vypracovanie projektovej dokumentácie týkajúcej sa jednej z činností uvedených v prílohe II tejto smernice, alebo práce definovanej v písmene c) uvedeného článku 1, alebo zhotovenie práce, akýmkoľvek spôsobom, zodpovedajúcej požiadavkám, ktoré určil obstarávateľ.
Okrem iného zo šestnásteho odôvodnenia smernice 92/50 v spojení s článkom 1 písm. a) smernice 93/37 vyplýva, že na to, aby verejná zmluva mohla byť považovaná za verejné obstarávanie prác, jej predmet musí spadať pod definíciu uvedenú v predchádzajúcom bode, pričom práce, ktoré sú vedľajšie a netvoria predmet zmluvy, nemôžu odôvodniť klasifikáciu verejnej zmluvy ako verejné obstarávanie prác.
Ako totiž vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, ak určitá zmluva súčasne obsahuje prvky verejnej zmluvy na práce a prvky iného druhu zmluvy, o tom, ktorá zo smerníc Spoločenstva týkajúca sa verejného obstarávania sa má v zásade uplatniť, rozhoduje hlavný predmet zmluvy (pozri rozsudok z 18. januára 2007, Auroux a i.,
C-220/05, Zb. s. I-385
, bod 37).
Taktiež pôsobnosť smernice 93/37 je spojená s hlavným predmetom zmluvy, ktorý musí byť určený v rámci objektívneho preskúmania celého verejného obstarávania, ktorého sa táto zmluva týka.
Pri tomto určení sa musia zohľadniť základné povinnosti, ktoré prevládajú a ktoré ako také charakterizujú túto zmluvu, oproti tým, ktoré majú iba vedľajší alebo doplňujúci charakter a sú uložené v dôsledku samotného predmetu zmluvy, pričom príslušná výška jednotlivých plnení v danom prípade je v tomto smere iba jedným z mnohých kritérií, ktoré treba zohľadniť na účely uvedeného určenia.
Z uvedeného môžeme usúdiť, ako to uviedol generálny advokát v bodoch 38 a 74 svojich návrhov, že hodnota prác nemôže za žiadnych okolností predstavovať výlučné kritérium, ktoré by odôvodnilo uplatnenie zákona č. 109/1994 na zmiešané verejné obstarávanie, keď sú tieto práce iba vedľajšie, pretože v opačnom prípade by došlo k nesplneniu požiadaviek stanovených v smernici 93/37.
Pravidlo uvedené v článku 2 ods. 1 zákona č. 109/1994 vedie k nesplneniu požiadaviek stanovených v smerniciach 92/50 a 93/36, lebo jeho uplatnenie môže spôsobiť, že na niektoré verejné obstarávania sa nebudú vzťahovať postupy stanovené v týchto smerniciach, a to napríklad na zmiešané verejné obstarávania, kde hodnota prác, aj napriek tomu, že majú vedľajší charakter, predstavuje viac ako 50 % z celkovej sumy, pričom táto celková suma zostáva nižšia ako prahové hodnoty stanovené v smernici 93/37, a to napriek tomu, že dosahuje prahové hodnoty uvedené v smerniciach 92/50 a 93/36.
Z tohto dôvodu treba konštatovať, že Talianska republika si tým, že prijala článok 2 ods. 1 zákona č. 109/1994, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smerníc 92/50, 93/36 a 93/37.
O druhom žalobnom dôvode
Druhý žalobný dôvod sa týka priameho zadania zákazky na zhotovenie prác alebo diela držiteľom stavebného povolenia alebo rozhodnutia o územnom plánovaní, ak hodnota týchto prác alebo diela je nižšia ako prahové hodnoty stanovené v smernici 93/37.
V dôsledku článku 2 ods. 5 zákona č. 109/1994 sa na práce, ktoré boli priamo zhotovené súkromnými osobami a ktorých hodnota sa odpočítava z poplatkov za povolenia spojené so stavebnou činnosťou, na práce, ktoré vyplývajú z povinností stanovených v článku 28 ods. 5 zákona č. 1150/1942, a na práce podobné týmto dvom kategóriám nevzťahuje zákon č. 109/1994. Uvedený článok 2 ods. 5 však upresňuje, že ak je hodnota prác, zohľadnená individuálne, vyššia ako prahové hodnoty stanovené v predpisoch Spoločenstva, je pri verejnom obstarávaní potrebné postupovať podľa smernice 93/37.
Z článkov 1 a 31 zákona č. 1150/1942, ako aj z článkov 3 a 11 zákona č. 10/1977 vyplýva, že držiteľ licencie môže vykonať urbanizačné práce samostatne, pričom si môže s nimi spojené náklady, v celku alebo sčasti, odpočítať od dlžných správnych poplatkov spojených so stavbou.
Argumentácia účastníkov konania
Na jednej strane sa Komisia nazdáva, že ustanovenia zákona č. 109/1994 v súvislosti s relevantnými ustanoveniami zákona č. 1150/42 a zákona č. 10/1977 umožňujú priame uzavretie zmlúv na zhotovenie prác alebo diela, ktoré sú verejnými zmluvami v zmysle článku 1 písm. a) smernice 93/37, s držiteľom stavebného povolenia alebo povolenia pre lokalitu bez toho, aby bolo prostredníctvom výslovných ustanovení zaručené uplatnenie zásad transparentnosti a rovnosti zaobchádzania, ktoré sú stanovené v Zmluve o ES a ktoré sa musia dodržiavať, aj keď je rozpočet prác nižší ako prahové hodnoty stanovené v smernici.
Okrem toho tvrdí, že na určenie toho, či uvedená prahová hodnota bola dosiahnutá, je potrebné vyčísliť celkovú hodnotu práce a/alebo diela, na ktoré sa vzťahuje dohoda uzatvorená medzi súkromnou osobou a správnym orgánom, pričom tieto práce a/alebo diela musia byť považované za jednotlivé časti jednej a tej istej verejnej zmluvy. Skutočnosť, že podľa vnútroštátnej právnej úpravy by sa postupy verejného obstarávania uplatnili len vtedy, keď sa táto dohoda týka diel, ktorých odhadovaná hodnota, posudzovaná individuálne, presahuje prahové hodnoty na uplatnenie predpisov Spoločenstva v tejto oblasti, by nespĺňala požiadavky stanovené v smernici 93/37 tým, že vylučuje z pôsobnosti vnútroštátnych predpisov, ktorými sa vykonávajú predpisy Spoločenstva, zmluvy, ktorých celková hodnota prevyšuje uvedené prahové hodnoty, pretože hodnota zodpovedajúca každému plneniu, ktoré tieto zmluvy zahŕňajú, nie je dostatočne vysoká.
Podľa Talianskej republiky, pokiaľ ide o urbanizačné práce, ktorých hodnota je nižšia ako prahová hodnota na uplatnenie právnej úpravy Spoločenstva a ktoré sú zhotovené držiteľom stavebného povolenia alebo územného rozhodnutia, nie je vo fáze transpozície nevyhnutne potrebné odvolávať sa osobitne na pravidlá Zmluvy v oblasti zverejňovania a hospodárskej súťaže ani na súvisiacu judikatúru Súdneho dvora.
Po druhé Talianska republika zdôrazňuje špecifickosť urbanistického sektora, v ktorom stavitelia nahrádzajú miestne orgány, a charakteristické črty územných rozhodnutí uzavretých medzi týmito orgánmi a staviteľmi.
Z týchto dohôd vyplýva pre dotknutý miestny orgán len povinnosť vydať stavebné povolenie, pričom staviteľ zabezpečuje úpravy terénu v predmetnej oblasti na základe návrhov, ktorých schválenie si vyhradzuje miestny správny orgán.
Skutočnosť, že jednému staviteľovi bolo zverené zhotovenie viacerých prác rozličnej povahy, nemôže zo samotného dôvodu, že uvedený staviteľ je majiteľom dotknutých pozemkov, predstavovať povinnosť zoskupiť tieto práce na účely uplatnenia smernice 93/37. Talianska republika v tejto súvislosti zdôrazňuje, že v rozsudku z 12. júla 2001, Ordine degli Architetti a i. (
C-399/98, Zb. s. I-5409
), sa Súdny dvor vyjadril k situácii odlišnej od situácie v prejednávanom prípade, keďže išlo o zhotovenie prác zjavne jednotnej povahy.
Podľa Holandského kráľovstva sa na verejné zmluvy, ktorých hodnota je nižšia ako prahové hodnoty stanovené v smerniciach v danej oblasti, nevzťahuje zásada transparentnosti. Dodáva, že samotné smernice výslovne stanovujú niektoré výnimky, pričom v týchto prípadoch zákonodarca Spoločenstva uprednostnil iné záujmy ako zásadu transparentnosti.
Fínska republika tvrdí, že verejné zmluvy, ktorých hodnota je nižšia ako prahové hodnoty stanovené v uvedených smerniciach, napriek tomu, že z tohto dôvodu nespadajú do ich pôsobnosti, podliehajú v plnom rozsahu ustanoveniam Zmluvy o voľnom pohybe tovaru a služieb a o slobode usadiť sa.
Z tohto dôvodu by vnútroštátna právna úprava nemala, pokiaľ ide o tieto verejné zmluvy, zavádzať špecifickú povinnosť zverejňovania alebo vyhlasovania verejného obstarávania.
Posúdenie Súdnym dvorom
Po prvé treba uviesť, že zákonodarca Spoločenstva si zásadne a výslovne zvolil možnosť ponechať verejné zmluvy, ktoré nedosahujú určité prahové hodnoty, mimo zavedeného režimu zverejňovania, pričom v súvislosti s týmito zmluvami neuložil žiadne osobitné povinnosti.
Okrem toho, ak sa preukáže, že takáto zmluva predstavuje cezhraničný záujem, uzavretie takej zmluvy s podnikom usadeným v členskom štáte verejného obstarávateľa bez akejkoľvek transparentnosti predstavuje rozdiel v zaobchádzaní na ujmu podnikov usadených v iných členských štátoch, ktoré by mohli mať o túto zmluvu záujem. Taký rozdiel v zaobchádzaní, ktorý vylúčením všetkých podnikov nachádzajúcich sa v inom členskom štáte spôsobuje týmto podnikom ujmu, predstavuje, pokiaľ nie je odôvodnený objektívnymi okolnosťami, nepriamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, ktorá je podľa článkov 43 ES a 49 ES zakázaná (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o smernicu 92/50, rozsudok z 13. novembra 2007, Komisia/Írsko,
C-507/03, Zb. s. I-9777
, body 30 a 31, ako aj citovanú judikatúru).
Ako uviedol generálny advokát v bode 56 svojich návrhov, smernice sú podľa článku 249 ES záväzné pre každý členský štát, ktorému sú určené, a to vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pričom zákonodarca Spoločenstva vylúčil niektoré verejné zmluvy z pôsobnosti smernice 93/37 najmä tým, že stanovil prahové hodnoty, a preto členské štáty nemusia do svojich právnych predpisov, ktorými preberajú túto smernicu, zaviesť ustanovenia, ktoré by pripomínali povinnosť dodržiavať články 43 ES a 49 ES, uplatniteľné iba za podmienok uvedených v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.
Nečinnosť talianskeho zákonodarcu, pokiaľ ide o verejné zmluvy v oblasti urbanizačných prác, ktorých hodnota je nižšia ako prahová hodnota na uplatnenie smernice 93/37 a ktoré sú zhotovené držiteľom stavebného povolenia alebo územného rozhodnutia, v prípade, že sa preukáže existencia určitého cezhraničného významu, nespochybňuje uplatniteľnosť článkov 43 ES a 49 ES na tieto zmluvy.
V dôsledku uvedeného musí byť druhý žalobný dôvod, pokiaľ ide o porušenie základných pravidiel Zmluvy, zamietnutý.
Po druhé, pokiaľ ide o pôsobnosť článku 2 ods. 5 zákona č. 109/1994 v súvislosti s ustanoveniami smernice 93/37, je vhodné najprv pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora, skutočnosť, že ustanovenia vnútroštátneho práva upravujúce priame zhotovenie urbanizačných prác držiteľom stavebného povolenia alebo územného rozhodnutia, ktorých hodnota sa odpočíta sčasti alebo v plnej výške od poplatkov za vydanie povolenia, je súčasťou súboru predpisov v oblasti urbanizmu, ktoré majú zvláštne charakteristické črty a sledujú špecifický cieľ, odlišný od smernice 93/37, nepostačuje na to, aby bolo priame zhotovenie prác vylúčené z pôsobnosti tejto smernice, ak sú splnené skutočnosti požadované na to, aby sa na ne vzťahovala (pozri rozsudok Ordine degli Architetti a i., už citovaný, bod 66).
Takéto zhotovenie prác sa taktiež musí riadiť postupmi stanovenými v smernici 93/37, ak sú splnené podmienky, ktoré táto smernica stanovuje na to, aby išlo o verejnú zmluvu na zhotovenie prác, a najmä ak existuje zmluvný prvok požadovaný v článku 1 písm. a) tejto smernice a hodnota prác sa rovná prahovým hodnotám stanoveným v jej článku 6 ods. 1 alebo ich prekračuje.
Okrem toho z článku 6 ods. 3 smernice 93/37 vyplýva, že v prípade, keď je práca rozdelená na niekoľko častí, pričom každá časť je predmetom jednej zmluvy, hodnota každej časti sa musí brať do úvahy pri výpočte súm uvedených v odseku 1 tohto článku, ktorý určí, či sa táto smernica má použiť na všetky časti, alebo nie. Ďalej jej článok 6 ods. 4 stanovuje, že nijaké dielo ani nijaká zmluva sa nesmie rozdeliť s cieľom vyhnúť sa uplatneniu tejto smernice.
Z tohto dôvodu, ako uviedol generálny advokát vo svojich návrhoch, ak dohoda uzavretá medzi súkromnou osobou, majiteľom stavebných pozemkov a miestnym orgánom spĺňa kritériá definície „verejných zmlúv na práce“ v zmysle článku 1 písm. a) smernice 93/37, ktoré sú pripomenuté v bode 45 tohto rozsudku, odhadovaná hodnota, ktorá by mala byť v zásade zohľadnená na určenie toho, či boli dosiahnuté prahové hodnoty stanovené v smernici a či sa následne musí uzatvorenie zmluvy riadiť pravidlami na zverejňovanie, ktoré táto smernica stanovuje, by sa mala chápať iba vzhľadom na celkovú hodnotu jednotlivých prác a diel ako súčet hodnôt jednotlivých častí.
Talianska právna úprava tým, že stanovuje postup uzatvárania verejných zmlúv zlučiteľný s ustanoveniami smernice 93/37 iba v prípade, keď odhadovaná výška každej z častí, ktoré sú brané do úvahy jednotlivo, prekračuje prahovú hodnotu na uplatnenie tejto smernice, je v rozpore s touto smernicou.
Z uvedeného vyplýva, že článok 2, ods. 5 zákona č. 109/1994 je v rozpore s požiadavkami stanovenými v smernici 93/37 tým, že neodôvodnene obmedzuje použitie postupov, ktoré táto smernica zavádza.
O treťom žalobnom dôvode
Tretí žalobný dôvod sa týka verejného obstarávania projektovania, riadenia stavebného projektu a stavebného dozoru v rámci verejného obstarávania služieb, ktorých hodnota je nižšia ako prahové hodnoty na uplatnenie predpisov Spoločenstva v tejto oblasti.
Podľa článku 17 ods. 12 a článku 30 ods. 6a zákona č. 109/1994 verejné zmluvy týkajúce sa projektovania a riadenia stavebného projektu, ako aj dohľadu nad zhotovením prác, ktorých hodnota je nižšia ako prahové hodnoty na uplatnenie smernice 92/50, môžu byť uzavreté s osobami, ktorým verejný obstarávateľ dôveruje.
Argumentácia účastníkov konania
Komisia kritizuje tieto ustanovenia, ktoré umožňujú využitie spôsobu uzatvárania verejných zmlúv na služby bez akejkoľvek formy zverejnenia, pretože tieto zmluvy, napriek tomu, že sa na ne nevzťahuje smernica 92/50, aj naďalej podliehajú pravidlám zmluvy o voľnom pohybe služieb a slobode usadiť sa, ako aj zásade zákazu diskriminácie, rovnosti zaobchádzania, proporcionality a transparentnosti.
Talianska republika uvádza, že akékoľvek pravidlo sekundárneho práva musí byť vykladané na základe všeobecných zásad Zmluvy a že akýkoľvek výklad, ktorý by sa od týchto zásad odchyľoval, by bol protiprávny. Prípadná protiprávnosť môže v každom prípade vyplývať jedine z nesprávneho použitia pravidla na konkrétny prípad. Vo fáze preberania právnych predpisov Spoločenstva teda neexistuje povinnosť špecificky odkazovať na ustanovenia Zmluvy.
Dodáva, že obežník ministerstva upozornil verejných obstarávateľov na požiadavku dodržiavať všeobecné zásady zákazu diskriminácie, rovnosti zaobchádzania a transparentnosti a že zmluvy s dôveryhodnými osobami sa môžu uzatvoriť až po preverení ich skúseností a profesionálnej spôsobilosti.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je nesporné, ako bolo uvedené v bode 66 tohto rozsudku, že na verejné obstarávanie služieb, ktoré nespadajú do pôsobnosti smernice 92/50 a v prípade ktorých je preukázané, že vykazujú určitý cezhraničný význam, sa aj naďalej vzťahujú základné slobody stanovené v Zmluve, a to za podmienok upresnených judikatúrou spomenutou v uvedenom bode.
Keďže sa povinnosti vyplývajúce z primárneho práva týkajúce sa rovnosti zaobchádzania a transparentnosti uplatnia na tieto zmluvy, ktoré sú však vylúčené z pôsobnosti uvedenej smernice vzhľadom na ich hodnotu, pokiaľ sú splnené podmienky stanovené touto judikatúrou, nemožno vyžadovať, aby ich vnútroštátne právne predpisy preberajúce uvedenú smernicu výslovne pripomínali.
Tretí žalobný dôvod treba teda zamietnuť.
O štvrtom a piatom žalobnom dôvode
Štvrtý dôvod žaloby sa týka ustanovení článku 27 ods. 2 zákona č. 109/1994, podľa ktorých keď obstarávatelia nemôžu vykonávať riadenie stavebného projektu, ktoré v zásade prináleží ich technickým oddeleniam, zveria sa tieto činnosti projektantovi, ktorý má projekt na starosti v zmysle článku 17 ods. 4 uvedeného zákona.
Piaty žalobný dôvod sa týka zadávania skúšobnej činnosti a stavebného dozoru, ako to upravuje článok 28 ods. 4 zákona č. 109/1994 a článok 188 DPR č. 554/1999. Z týchto ustanovení vykladaných vo vzájomnom prepojení vyplýva, že hoci tieto práce v zásade prislúchajú technickým oddeleniam obstarávateľov, v prípade nedostatku zamestnancov, ktorý zistí a overí pracovník zodpovedný za postup, môžu správne orgány zadať tieto práce tretím osobám uvedeným na zoznamoch zostavených na tieto účely ministerstvom verejných prác bez vyhlásenia verejného obstarávania.
Argumentácia účastníkov konania
Komisia sa nazdáva, že ustanovenia článku 27 ods. 2 a článku 28 ods. 4 zákona č. 109/1994 v rozsahu, v ktorom umožňujú uzavrieť verejné zmluvy na služby bez vyhlásenia verejného obstarávania, porušujú, podľa hodnoty uvedených zmlúv, buď smernice 92/50 a 93/38, alebo články 43 ES a 49 ES.
Talianska republika odpovedala, že zobrala na vedomie kritiku Komisie a že v dôsledku toho zmenila svoju právnu úpravu prijatím zákona Spoločenstva 2004.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod je potrebné zdôrazniť, že podľa judikatúry uvedenej v bode 42 tohto rozsudku musí byť v rámci posudzovania žalobných dôvodov, ktoré vzniesla Komisia, braná do úvahy len vnútroštátna právna úprava platná k 15. decembru 2003.
V prvom rade treba uviesť, že jediné povolené výnimky z uplatnenia smerníc 92/50 a 93/38 sú tie, ktoré sú v nej výslovne a taxatívne uvedené (pozri analogicky rozsudky z 18. novembra 1999, Teckal,
C-107/98, Zb. s. I-8121
, bod 43, ako aj z 11. mája 2006, Carbotermo a Consorzio Alisei,
C-340/04, Zb. s. I-4137
, bod 45).
Ako pritom uvádza generálny advokát v bode 101 svojich návrhov, činnosti spojené s riadením stavebného projektu a úlohy spojené s kolaudáciou stavebných prác spadajú tak do kategórie 12 prílohy I A smernice 92/50, ako aj do prílohy XVI A smernice 93/38.
V tomto zmysle na jednej strane z článku 8 smernice 92/50 vyplýva, že zmluvy, ktorých predmetom sú služby uvedené v prílohe I A, sa uzatvárajú najmä v súlade s ustanoveniami hlavy III tejto smernice, ktorá je venovaná výberu postupov verejného obstarávania, pričom na druhej strane z článku 15 smernice 93/38 vyplýva, že verejné zmluvy na dodanie tovaru a prác, ako aj verejné zmluvy, ktorých predmetom sú služby uvedené v spomenutej prílohe XVI A, sa uzatvárajú najmä v súlade s ustanoveniami hlavy IV tejto smernice týkajúcej sa postupov verejného obstarávania.
Z tohto dôvodu v rozsahu, v ktorom sa má zadávanie riadenia stavebného projektu riadiť podľa pravidiel stanovených v smerniciach 92/50 a 93/38, priame zadanie výkonu týchto úloh projektantovi, ako to vyplýva z článku 27 ods. 2 zákona č. 109/1994, je v rozpore s týmito smernicami, pokiaľ ide o verejné zmluvy, ktoré vzhľadom na svoju hodnotu spadajú do pôsobnosti týchto smerníc.
Rovnako v rozsahu, v ktorom sa má zadávanie úloh spojených s kolaudáciou riadiť podľa pravidiel stanovených v smerniciach 92/50 a 93/38, priame zadanie výkonu týchto úloh tretím osobám za podmienok uvedených v článku 28 ods. 4 zákona č. 109/1994 a článku 188 DPR č. 554/1999 je v rozpore s týmito smernicami, pokiaľ ide o verejné zmluvy, ktoré spadajú do ich pôsobnosti.
Po druhé, pokiaľ ide o zmluvy, v ktorých je hodnota predmetných služieb nižšia ako prahová hodnota na uplatnenie smerníc 92/50 a 93/38, nemôže neexistencia výslovnej zmienky týkajúcej sa uplatnenia povinností vyplývajúcich zo Zmluvy v uplatniteľných vnútroštátnych predpisoch znamenať, ako to bolo uvedené v bodoch 68 a 82 tohto rozsudku, že pri uzatváraní zmlúv neexistuje povinnosť dodržiavať zásadu rovnosti zaobchádzania a povinnosť transparentnosti, ak sú splnené podmienky stanovené v judikatúre spomenutej v bode 66 tohto rozsudku.
V dôsledku toho musia byť štvrtý a piaty žalobný dôvod zamietnuté v rozsahu, v ktorom sa týkajú porušenia článkov 43 ES a 49 ES, pričom však vo zvyšnej časti sú dôvodné.
O šiestom žalobnom dôvode
Šiesty žalobný dôvod sa týka článku 37a a ďalších článkov zákona č. 109/1994, ktoré správnym orgánom umožňujú, aby externé subjekty zhotovili verejné práce, ktoré môžu byť využívané na obchodné účely v súlade s osobitným postupom verejného obstarávania. V prvej fáze sú tretie osoby vyzvané, aby ako developéri predložili návrhy na udelenie koncesií, pričom títo developéri uhradia sčasti alebo v celku súvisiace náklady. Po vyhodnotení predložených návrhov postúpia do druhej fázy tie návrhy, ktoré sú vo verejnom záujme. Počas tejto fázy sa môže každý z úspešných predkladateľov návrhov zúčastniť na užšej výzve na predloženie ponúk, ktorej cieľom je vybrať dve ponuky.
Potom verejný obstarávateľ začne rokovacie konanie s developérom a s ďalšími tretími osobami, ktoré predložili dve najlepšie ponuky v rámci výzvy na predloženie ponúk, pričom developér má možnosť prispôsobiť svoj návrh tomu návrhu, o ktorom sa verejný obstarávateľ nazdáva, že je najvhodnejší.
Argumentácia účastníkov konania
Komisia uvádza, že predmetná právna úprava môže predstavovať porušenie rovnosti zaobchádzania.
Komisia sa nazdáva, že postupy pri výberovom konaní na udelenie koncesie zvýhodňujú developéra vo vzťahu k všetkým ostatným potenciálnym konkurentom dvomi spôsobmi.
Na jednej strane je developér automaticky vyzvaný, aby sa zúčastnil na rokovacom konaní, ktorého cieľom je udelenie koncesie, nezávisle od akéhokoľvek porovnania medzi jeho ponukou a ponukami predloženými účastníkmi predchádzajúcej výzvy na predloženie návrhov.
Na druhej strane má developér možnosť zmeniť svoju ponuku počas rokovacieho konania s cieľom prispôsobiť ju ponuke, o ktorej sa verejný obstarávateľ nazdáva, že je najvhodnejšia. Táto výhoda v skutočnosti predstavuje uznanie prednostného práva na udelenie koncesie v prospech predmetného developéra.
Talianska republika upresnila, že zákon Spoločenstva 2004, uvedený v bode 40 tohto rozsudku, zohľadnil námietky Komisie.
Posúdenie Súdnym dvorom
Z článku 38 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a z príslušnej judikatúry vyplýva, že každý návrh na začatie konania musí označiť predmet konania a zhrnutie dôvodov a že toto označenie musí byť dostatočne jasné a presné, aby umožnilo žalovanému pripraviť si svoju obhajobu a Súdnemu dvoru vykonávať preskúmanie. Podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých je žaloba založená, musia teda koherentným a zrozumiteľným spôsobom vyplynúť už z textu samotného návrhu a návrhy žaloby musia byť formulované jednoznačne, aby Súdny dvor nerozhodol nad rámec návrhov alebo neopomenul rozhodnúť o niektorom žalobnom dôvode (rozsudok z 26. apríla 2007, Komisia/Fínsko,
C-195/04, Zb. s. I-3351
, bod 22 a citovaná judikatúra).
V dotknutom prípade žaloba Komisie, pokiaľ ide o šiesty žalobný dôvod, nespĺňa tieto požiadavky.
Cieľom žaloby Komisie je, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si nesplnila niektoré povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smerníc 92/50, 93/36, 93/37 a 93/38, ako aj z článkov 43 ES a 49 ES. V rámci tohto žalobného dôvodu však Komisia neuviedla, ktoré z týchto smerníc alebo ustanovení Zmluvy Talianska republika presne porušila, keď sa údajne dopustila porušenia zásady rovnosti zaobchádzania.
Články 43 ES a 49 ES okrem toho neukladajú všeobecnú povinnosť rovnosti zaobchádzania, ale obsahujú, ako vyplýva z judikatúry citovanej v bode 66 tohto rozsudku, zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti. Komisia pritom neuvádza nijakú indíciu o prípadnej existencii takejto diskriminácie v rámci predmetného žalobného dôvodu.
Šiesty žalobný dôvod musí byť teda vyhlásený za neprípustný.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné určiť, že Talianska republika si tým, že prijala:
—
článok 2 ods. 1 zákona č. 109/1994, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smerníc 92/50, 93/36 a 93/37,
—
článok 2 ods. 5 uvedeného zákona, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice 93/37, a
—
článok 27 ods. 2 a článok 28 ods. 4 tohto istého zákona, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smerníc 92/50 a 93/38.
O trovách
V súlade s článkom 69 ods. 3 rokovacieho poriadku Súdny dvor môže rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci mali úspech len v časti predmetu konania. Keďže v tejto veci Komisia nemala úspech v častiach druhého, štvrtého a piateho žalobného dôvodu ani v treťom žalobnom dôvode, pričom šiesty žalobný dôvod bol okrem toho vyhlásený za neprípustný, a Talianska republika nemala úspech v prvom žalobnom dôvode ani v častiach druhého, štvrtého a piateho žalobného dôvodu, je opodstatnené zaviazať oboch účastníkov konania, aby znášali svoje vlastné trovy konania.
Podľa článku 69 ods. 4 rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Talianska republika si tým, že prijala:
—
článok 2 ods. 1 zákona č. 109/1994, rámcového zákona o verejných prácach (legge quadro in materia di lavori pubblici) z 11. februára 1994, zmeneného a doplneného zákonom č. 166 z 1. augusta 2002, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, smernice Rady 93/36/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania dodania tovaru a zo smernice Rady 93/37/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/52/ES z 13. októbra 1997,
—
článok 2 ods. 5 uvedeného zákona v znení zmien a doplnení, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice 93/37, v znení zmien a doplnení, a
—
článok 27 ods. 2 a článok 28 ods. 4 tohto istého zákona, v znení zmien a doplnení, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smerníc Rady 92/50 a 93/38/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupy verejného obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore.

2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

3.
Komisia Európskych spoločenstiev a Talianska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.

4.
Francúzska republika, Holandské kráľovstvo a Fínska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.