CELEX: 62007CJ0561
Fördragsbrott
Direktiv 2001/23/EG
Övergång av företag
Skydd för arbetstagares rättigheter
Nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs att bestämmelserna inte ska tillämpas vid övergång av företag som befinner sig i en krissituation

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse[*] av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter (
EGT L 82, s 16
), genom att bibehålla bestämmelserna i artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428 av den 29 december 1990 (ordinarie tillägg till GURI nr 10 av den 12 januari 1991) (nedan kallad lag nr 428/1990) vid företagskriser i den mening som avses i artikel 2 femte stycket c i lag nr 675 av den 12 augusti 1977 (GURI nr 243 av den 7 september 1977) (nedan kallad lag nr 675/1977), så att arbetstagarnas rättigheter enligt artiklarna 3 och 4 i detta direktiv inte garanteras vid övergång av företag då det fastställts att företaget befinner sig i en krissituation. [*I överensstämmelse med andra språkversioner av direktivet används nedan i stället för ordet ”överlåtelse”, som används i den svenska språkversionen av direktivet, ordet ”övergång”. Övers. anm.]
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
I artikel 3 i direktiv 2001/23 föreskrivs följande:
”1.   Överlåtarens rättigheter och skyldigheter på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som gäller vid tidpunkten för överlåtelsen skall till följd av en sådan överlåtelse övergå på förvärvaren.
Medlemsstaterna får föreskriva att överlåtaren och förvärvaren efter tidpunkten för överlåtelsen skall vara solidariskt ansvariga för de skyldigheter som före överlåtelsetidpunkten har uppkommit på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som gällde vid överlåtelsetidpunkten.
2.   Medlemsstaterna får besluta om lämpliga åtgärder för att se till att överlåtaren informerar förvärvaren om alla rättigheter och skyldigheter som kommer att överlåtas på förvärvaren enligt denna artikel, i den mån dessa rättigheter och skyldigheter är eller borde ha varit kända för överlåtaren när överlåtelsen skedde. …
3.   Efter överlåtelsen skall förvärvaren vara bunden av villkoren i löpande kollektivavtal på samma sätt som överlåtaren var bunden av dessa villkor till dess att avtalets giltighetstid har löpt ut eller ett nytt kollektivavtal har börjat gälla.
Medlemsstaterna får begränsa den period under vilken de skall vara bundna av ett sådant avtal, med det förbehållet att den inte får vara kortare än ett år.
a)
Om inte medlemsstaterna föreskriver något annat skall punkterna 1 och 3 inte tillämpas när det gäller arbetstagarnas rätt till ålders-, invaliditets- eller efterlevandeförmåner på grund av sådana kompletterande pensionssystem för ett företag eller mellan företag som ligger utanför medlemsstaternas nationella författningsreglerade socialförsäkringssystem.
b)
Även om de inte i enlighet med a föreskriver att punkterna 1 och 3 skall tillämpas på dessa rättigheter, skall medlemsstaterna besluta om nödvändiga åtgärder för att skydda arbetstagarnas intressen samt de personers intressen som när överlåtelsen sker inte längre är anställda i överlåtarens verksamhet, såvitt avser rättigheter som omedelbart eller i framtiden berättigar dem till åldersförmåner, inklusive efterlevandeförmåner, på grund av sådana kompletterande pensionssystem som avses i a.”
I artikel 4 i direktiv 2001/23 föreskrivs följande:
”1.   En överlåtelse av ett företag, en verksamhet eller en del av ett företag eller en verksamhet skall inte i sig utgöra skäl för uppsägning från överlåtarens eller förvärvarens sida. Denna bestämmelse skall dock inte hindra uppsägningar som görs av ekonomiska, tekniska eller organisatoriska skäl, och som innefattar förändringar i arbetsstyrkan.
…”
Artikel 5 i direktiv 2001/23 har följande lydelse:
”1.   Om inte medlemsstaterna föreskriver något annat skall artiklarna 3 och 4 inte tillämpas på överlåtelse av företag, verksamhet eller del av företag eller verksamhet om överlåtaren är föremål för konkursförfarande eller något motsvarande insolvensförfarande, som inletts i syfte att likvidera överlåtarens tillgångar och som står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet (som kan vara en konkursförvaltare som utsetts av en behörig offentlig myndighet).
2.   När artiklarna 3 och 4 är tillämpliga på en överlåtelse under ett insolvensförfarande som har inletts mot överlåtaren (oavsett om detta förfarande har inletts i syfte att likvidera överlåtarens tillgångar) och under förutsättning att detta förfarande står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet (som kan vara en konkursförvaltare enligt nationell lagstiftning), kan en medlemsstat föreskriva
a)
att överlåtarens skulder på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande och som skall betalas före överlåtelsen eller innan insolvensförfarandet inleds, trots vad som sägs i artikel 3.1, inte skall övergå på förvärvaren under förutsättning att det av ett sådant förfarande följer skydd, enligt den medlemsstatens lagstiftning, som minst motsvarar det skydd som tillhandahålls i de situationer som omfattas av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens [(
EGT L 283, s. 23
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121), i dess lydelse enligt akten om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning och om anpassning av de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen (
EGT C 241, 1994, s. 21
och
EGT L 1, 1995, s. 1
)], och, eller alternativt,
b)
att förvärvaren, överlåtaren eller den eller de personer som utför överlåtarens uppgifter, å ena sidan, och arbetstagarrepresentanterna, å andra sidan, i den utsträckning som gällande lagstiftning eller praxis tillåter detta, kan komma överens om ändringar i arbetstagarnas anställningsvillkor för att skydda arbetstillfällen genom att säkerställa överlevnaden för företaget eller verksamheten eller en del av företaget eller verksamheten.
3.   En medlemsstat får tillämpa punkt 2 b på varje överlåtelse där överlåtaren enligt den nationella lagstiftningen befinner sig i en allvarlig ekonomisk krissituation, under förutsättning att en behörig offentlig myndighet har förklarat att en sådan situation föreligger och att den kan bli föremål för tillsyn av rättsliga myndigheter, på villkor att sådana bestämmelser fanns i den nationella lagstiftningen den 17 juli 1998.
…”
Den nationella lagstiftningen
I artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990 anges följande:
”5.   När en övergång avser sådana företag eller produktionsenheter som, enligt vad CIPI [Interministeriella kommittén för industripolitisk samordning] fastställt, befinner sig i en krissituation enligt artikel 2.5 c i lag nr 675 av den 12 augusti 1977 … omfattas inte de arbetstagare vars anställning fortsätter hos förvärvaren av artikel 2112 i civillagen, såvida inte avtalet innebär förmånligare villkor för dem. Det kan därtill föreskrivas i detta avtal att övergång inte gäller övertalig personal och att dessa helt eller delvis stannar kvar i överlåtarens tjänst.
6.   De arbetstagare som inte anställs av förvärvaren, arrendatorn eller efterträdaren har företrädesrätt till de anställningar som denne gör under ett år efter övergången eller under en längre tid som fastställs i kollektivavtal. Artikel 2112 i civillagen ska inte tillämpas på dessa prioriterade arbetstagare om de anställs av förvärvaren, arrendatorn eller efterträdaren efter att övergången av företaget har ägt rum.”
Enligt lag nr 675/1977 kan ett företag som befunnits vara i en krissituation i den mening som avses i artikel 2.5 c i densamma, tillfälligt få hjälp från Cassa integrazione guadagni straordinaria (lönekompensationsfond) (nedan kallad CIGS), som tar över ansvaret för löneutbetalningarna till alla eller vissa av de anställda.
I artikel 2112 i den italienska civillagen, i dess lydelse enligt lagdekret nr 18 av den 2 februari 2001 (GURI nr 43 av den 21 februari 2001) (nedan kallad civillagen), föreskrivs följande:
”1.
Vid övergång av företag ska anställningsförhållandet fortsätta med förvärvaren. Arbetstagaren ska behålla de rättigheter som följer av detta anställningsförhållande.
2.
Överlåtaren och förvärvaren är solidariskt ansvariga för de rättigheter som arbetstagarna förvärvat vid tidpunkten för övergången. …
3.
Förvärvaren är skyldig att tillhandahålla de ekonomiska och rättsliga förmåner som följer av nationella, lokala och regionala kollektivavtal, samt av företagsavtal, vilka gäller vid tidpunkten för övergången, och detta tills de upphör att gälla, såvida inte dessa avtal ersätts av andra avtal tillämpliga på förvärvarens företag. Detta gäller endast kollektivavtal som ersätts av andra kollektivavtal på samma nivå.
4.
En övergång av ett företag ska inte i sig utgöra skäl för uppsägning. En arbetstagare har dock rätt att i enlighet med tillämpliga bestämmelser avseende uppsägning själv säga upp sig från företaget.
…”
Det administrativa förfarandet
Genom en formell underrättelse av den 10 april 2006 uppmärksammade kommissionen de italienska myndigheterna på den omständigheten att artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990 kan stå i strid med direktiv 2001/23. De arbetstagare som arbetar i ett företag som övergår till förvärvaren, och som omfattas av systemet för CIGS, åtnjuter nämligen inte de rättigheter som garanteras dem enligt artikel 2112 i civillagen, med undantag för eventuella garantier som föreskrivs i fackliga avtal.
Genom skrivelse av den 8 augusti 2006 bestred Republiken Italien att den underlåtit att uppfylla sina skyldigheter, och gjorde gällande att artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990 är förenlig med direktiv 2001/23.
Kommissionen riktade, genom skrivelse av den 23 mars 2007, ett motiverat yttrande till Republiken Italien, i vilket den framhöll att denna medlemsstat hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 2001/23, och i vilket medlemsstaten anmodades att inom två månader från delgivningen av yttrandet vidta de åtgärder som krävdes för att rätta sig efter detsamma. Republiken Italien svarade på yttrandet, genom skrivelse av den 29 maj 2007, genom att huvudsakligen upprepa sina tidigare argument.
Mot denna bakgrund beslutade kommissionen att väcka förevarande talan.
Talan
Kommissionen har i sin ansökan framhållit att artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990 inte är förenlig med direktiv 2001/23, eftersom det inte säkerställs i denna att artikel 2112 i civillagen, genom vilken de garantier som föreskrivs i artiklarna 3 och 4 i direktiv 2001/23 införlivas, är tillämplig på arbetstagare vid övergång av företag då det fastställts att företaget befinner sig i en krissituation.
Efter att Republiken Italien lämnat vissa klargöranden, och efter en fråga som domstolen ställt, har kommissionen, i sin replik och vid förhandlingen, frånfallit invändningen att artikel 47.5 och 47.6 inte är förenlig med artikel 3.1 andra stycket och artikel 3.2 i direktiv 2001/23.
Parternas argument
Kommissionen har gjort gällande att, eftersom artikel 2112 i civillagen inte är tillämplig på övergång av företag då det fastställts att företaget befinner sig i en krissituation, förlorar arbetstagarna i det företag som är föremål för övergång rätten till att hänsyn tas till deras tjänstetid, ekonomiska ersättning och yrkeskvalifikationer, samt rätten till åldersförmåner, som följer av det författningsreglerade socialförsäkringssystem som föreskrivs i artikel 3.1 första stycket i direktiv 2001/23. De förlorar även den förmån, som säkerställs enligt artikel 3.3 i direktivet, att villkoren i ett löpande kollektivavtal upprätthålls under en period om minst ett år.
Kommissionen har påpekat att enligt artikel 3.4 i direktiv 2001/23 är inte punkterna 1 och 3 tillämpliga när det gäller arbetstagarnas rätt till ålders-, invaliditets- eller efterlevandeförmåner som ligger utanför medlemsstaternas nationella författningsreglerade socialförsäkringssystem, utan i dessa fall ska medlemsstaterna besluta om nödvändiga åtgärder för att skydda arbetstagarnas intressen. Så är emellertid inte fallet avseende den aktuella italienska lagstiftningen.
Artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990 är heller inte förenlig med artikel 4 i direktiv 2001/23, då denna sistnämnda bestämmelse inte ska hindra uppsägningar som görs av ekonomiska, tekniska eller organisatoriska skäl, och som innefattar förändringar i arbetsstyrkan, även om en övergång av ett företag inte i sig utgör skäl för uppsägning. Kommissionen har sålunda påpekat att den omständigheten att det fastställts att ett företag befinner sig i en krissituation inte automatiskt och systematiskt medför förändringar i arbetsstyrkan i den mening som avses i artikel 4 i direktiv 2001/23. En förklaring om att ett företag befinner sig i en krissituation medför dessutom endast förpliktelser för överlåtaren, medan de skyldigheter som följer av artikel 4 i direktiv 2001/23 även gäller för förvärvaren.
Enligt kommissionen utgör inte en övergång av ett företag som befunnits vara i en krissituation en övergång av ett företag som är föremål för ett förfarande som inletts i syfte att likvidera överlåtarens tillgångar, och som står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet. Det är emellertid endast i detta fall som det enligt artikel 5.1 i direktiv 2001/23 är möjligt att inte tillämpa punkterna 3 och 4 i densamma.
Artikel 5.2 i direktiv 2001/23 är inte heller tillämplig på det förfarande då det fastställs att företaget befinner sig i en krissituation, eftersom det, för det första, enligt denna bestämmelse förutsätts att artiklarna 3 och 4 i direktiv 2001/23 är tillämpliga och, för det andra, nämnda artikel 5.2 endast är tillämplig då en övergång av ett företag genomförs under ett insolvensförfarande. Det aktuella förfarandet kan inte likställas med ett insolvensförfarande mot bakgrund av vad domstolen fastslagit i dom av den 7 december 1995 i mål
C-472/93, Spano m.fl. (REG 1995, s. I-4321)
.
Artikel 5.3 i direktiv 2001/23, enligt vilken punkten 2 b i samma artikel kan tillämpas vid övergång i samband med en allvarlig ekonomisk krissituation, är inte heller tillämplig, med hänsyn till att medlemsstaterna enligt artikel 5.2 b i direktiv 2001/23 endast kan tillåta överlåtaren och arbetstagarrepresentanterna att gemensamt ändra anställningsvillkoren under vissa omständigheter. Det är således inte tillåtet för medlemsstaterna att, såsom föreskrivs i artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/90, undanta tillämpningen av artiklarna 3 och 4 i direktiv 2001/23.
Republiken Italien har bestritt det påstådda fördragsbrottet, och har gjort gällande att den inte kan klandras för att inte tillämpa artikel 2112 i civillagen, eftersom det föreskrivs en fakultativ garanti i direktiv 2001/23. Så är exempelvis fallet avseende ålders-, invaliditets- eller efterlevandeförmåner på grund av sådana kompletterande pensionssystem för ett företag eller mellan företag, vilka undantas vid övergången enligt artikel 3.4 a i direktiv 2001/23, om inte medlemsstaterna föreskriver något annat.
Vidare har denna medlemsstat anfört att när det uppställs obligatoriska garantier i direktiv 2001/23, nämligen dem som avses i artikel 3.1 första stycket och 3.3, samt i artikel 4, föreskrivs det även uttryckligen en möjlighet till undantag med anledning av särskilda omständigheter.
Republiken Italien har framhållit, vad beträffar den garanti som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 2001/23, att det förfarande då det fastställs att företaget befinner sig i en krissituation alltjämt avser särskilda fall av företagskriser som är av särskild vikt på det sociala planet, vad gäller lokala arbetstillfällen och produktionssituationen i den aktuella ekonomiska sektorn, vilka utgör omständigheter som kan motivera en uppsägning.
Artikel 5.2 och 5.3 i direktiv 2001/23 utgör undantag till de garantier som föreskrivs i artikel 3.1 och 3.3 i detta direktiv. Undantaget är tillämpligt då ett företag befinner sig i en sådan krissituation som den som föreskrivs i lag nr 675/1977, eftersom det endast kan fastställas att företaget befinner sig i en krissituation, i den mening som avses i denna lag, när företaget är insolvent.
Artikel 5.2 a i direktiv 2001/23, vilken avser ett insolvensförfarande som har inletts mot överlåtaren ”oavsett om detta förfarande har inletts i syfte att likvidera överlåtarens tillgångar”, är nämligen tillämplig på det förfarande då det fastställs att företaget befinner sig i en krissituation. Även om artiklarna 3 och 4 i direktiv 2001/23 är tillämpliga föreskrivs i ett sådant fall, i ovannämnda artikel 5.2 a, ett väsentligt undantag, varigenom det är möjligt att, trots vad som sägs i artikel 3.1 i direktiv 2001/23, inte låta överlåtarens skulder gentemot de anställda övergå på förvärvaren. Detta är möjligt under förutsättning att det av ett sådant förfarande följer skydd som minst motsvarar det skydd som tillhandahålls i de situationer som omfattas av direktiv 80/987, i dess lydelse enligt akten om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning och om anpassning av de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen. CIGS:s system gäller under längre tid, och enligt artikel 47.6 i lag nr 428/1990 föreskrivs att förvärvaren ska anställa övertalig personal innan den gör andra eventuella anställningar under ett år efter övergången av företaget.
Även artikel 5.3 i direktiv 2001/23, enligt vilken det genom hänvisning till artikel 5.2 b är tillåtet att ändra arbetstagarnas anställningsvillkor för att skydda arbetstillfällen, genom att överlevnaden för företaget som befinner sig i en allvarlig ekonomisk krissituation säkerställs, utgör ett särskilt undantag till den garanti som föreskrivs i artikel 3.3 i direktiv 2001/23. I artikel 3.3 i direktivet föreskrivs att anställningsvillkoren ska bibehållas under minst ett år. I artikel 47.5 i lag nr 428/90 föreskrivs ett förfarande som i alla avseenden är förenligt med det förfarande som ska ligga till grund för att det undantag som föreskrivs i artikel 5.3 i direktiv 2001/23 ska vara tillämpligt. Det är nämligen en offentlig myndighet som ska fastställa att det föreligger en allvarlig ekonomisk krissituation, det krävs att arbetstillfällen ska tas till vara och det är nödvändigt att ett avtal ingås mellan förvärvaren, överlåtaren och arbetstagarrepresentanter. Om det föreskrivna förfarandet inte följs, i synnerhet vad avser ingående av avtalet, ska dessutom en domstolsprövning genomföras i den mån som parterna har rätt att väcka talan vid behörig domstol.
Republiken Italien har slutligen påstått att en tolkning av direktiv 2001/23 som innebär ett hinder mot att bibehålla övertaliga anställda i överlåtarens tjänst skulle kunna vara mindre gynnsam för dessa. En potentiell förvärvare skulle nämligen kunna bli avskräckt från att förvärva företaget om han vore tvungen att behålla övertalig personal från det överförda företaget, eller så skulle denna personal kunna sägas upp, och på så sätt förlora de förmåner som den i förekommande fall kunde ha haft om anställningsförhållandena med överlåtaren fortsatt.
Domstolens bedömning
Det ska inledningsvis anmärkas att Republiken Italien inte har bestritt att, genom att tillämpningen av artikel 2112 i civillagen undantas enligt artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990, förlorar de arbetstagare som omfattas av systemet för CIGS, och som övergått, de garantier som förevarande talan avser, när det fastställts att ett företag befinner sig i en krissituation. Denna medlemsstat har emellertid gjort gällande att detta undantag är förenligt med direktiv 2001/23, eftersom det, för det första, i detta direktiv föreskrivs en fakultativ garanti i artikel 3.4 och, för det andra, det uttryckligen är tillåtet, enligt direktivet, att undanta de obligatoriska garantier som föreskrivs i artikel 3.1 första stycket och 3.3 samt artikel 4 i direktivet.
Det ska mot denna bakgrund för det första prövas huruvida det i artikel 3.4 i direktiv 2001/23 föreskrivs en fakultativ garanti, vars tillämpning kan undantas enligt artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990.
I artikel 3.4 i direktiv 2001/23 föreskrivs ett undantag till tillämpningen av punkterna 1 och 3 i artikel 3, enligt vilka förvärvaren ska skydda överlåtarens rättigheter och skyldigheter på grund av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande, samt av villkoren i löpande kollektivavtal till dess att avtalets giltighetstid har löpt ut eller ett nytt kollektivavtal har börjat gälla, under minst ett år.
Detta undantag avser arbetstagarnas rätt till ålders-, invaliditets- eller efterlevandeförmåner på grund av sådana kompletterande pensionssystem för ett företag eller mellan företag som ligger utanför medlemsstaternas nationella författningsreglerade socialförsäkringssystem. Mot bakgrund av den allmänna målsättning att skydda arbetstagarnas rättigheter i händelse av en företagsövergång som eftersträvas i direktivet, ska följaktligen detta undantag tolkas restriktivt (se analogt, dom av den 4 juni 2002 i mål
C-164/00, Beckmann, REG 2002, s. I-4893
, punkt 29).
Även när medlemsstaterna tillämpar detta undantag ska de, i enlighet med artikel 3.4 b i direktiv 2001/23, vidta nödvändiga åtgärder för att skydda arbetstagarnas intressen, såvitt avser rättigheter som omedelbart eller i framtiden berättigar dem till åldersförmåner, inklusive efterlevandeförmåner, på grund av sådana kompletterande pensionssystem som avses i a i samma bestämmelse.
Om det antas att det undantag som avser skyldigheten att överföra gällande ålders-, invaliditets- eller efterlevandeförmåner på grund av sådana kompletterande pensionssystem som följer av artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990 är förenligt med artikel 3.4 a i direktiv 2001/23, vilar likväl Republiken Italiens argument, att det är förenligt med artikel 3.4 i direktiv 2001/23 att de arbetstagare som övergått undantas från tillämpningen av artikel 2112 i civillagen då ett företag befinner sig i en krissituation, på en felaktig och ofullständig tolkning av denna artikel 3.4. Endast de förmåner som beviljas som ligger utanför medlemsstaternas nationella författningsreglerade socialförsäkringssystem, av vilka det görs en uttömmande uppräkning i artikel 3.4 a i direktiv 2001/23, kan nämligen undantas från den skyldighet som avser att arbetstagarnas rättigheter ska övergå. Vidare ska medlemsstaten, vad avser arbetstagarnas rätt till åldersförmåner på grund av sådana kompletterande pensionssystem som följer av punkten a i artikel 3.4, vidta nödvändiga åtgärder för att skydda arbetstagarnas intressen enligt artikel 3.4 b i direktivet, när ett undantag görs från skyldigheten att överföra rättigheterna och skyldigheterna. Republiken Italien har inte på något sätt gjort gällande att så skett.
Republiken Italiens argument att artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990 är förenlig med artikel 3.4 i direktiv 2001/23 kan följaktligen inte godtas.
Vidare ska det prövas huruvida det är förenligt med bestämmelserna i direktiv 2001/23 att artikel 3.1 och 3.3, samt artikel 4 i detsamma, undantas från tillämpning enligt artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990, i den mån som det däri uttryckligen föreskrivs undantag från de i direktivet fastställda obligatoriska garantierna.
Vad beträffar Republiken Italiens argument, att de skäl som motiverar uppsägningar vid övergång som anges i artikel 4.1 i direktiv 2001/23 föreligger i de särskilda fall då företag befinner sig i en krissituation, i den mening som avses i artikel 2.5 c i lag nr 675/1977, ska det erinras om att enligt artikel 4.1 i direktiv 2001/23 tillförsäkras arbetstagarna ett skydd mot uppsägning som motiveras enbart av övergången, från såväl överlåtarens som förvärvarens sida. Samtidigt utgör inte bestämmelsen hinder för uppsägningar som görs av ekonomiska, tekniska eller organisatoriska skäl, och som innefattar förändringar i arbetsstyrkan.
Den omständigheten att det fastställts att ett företag befinner sig i en krissituation, i den mening som avses i lag nr 675/1977, medför emellertid inte nödvändigtvis eller systematiskt förändringar i arbetsstyrkan i den mening som avses i artikel 4.1 i direktiv 2001/23. De skäl som kan motivera en uppsägning kan dessutom, i enlighet med de aktuella bestämmelserna i den italienska lagstiftningen, och såsom Republiken Italien själv medgett, endast tillämpas i särskilda fall av företagskriser. Följaktligen kan inte det förfarande då det fastställs att ett företag befinner sig i en krissituation nödvändigtvis eller systematiskt utgöra ett ekonomiskt, tekniskt eller organisatoriskt skäl, som innefattar förändringar i arbetsstyrkan i den mening som avses i artikel 4.1 i direktiv 2001/23.
Vidare, vad beträffar Republiken Italiens argument att det undantag som föreskrivs i artikel 5.2 a i direktiv 2001/23 är tillämpligt på det förfarande då det fastställs att företaget befinner sig i en krissituation enligt artikel 47.6 i lag nr 428/1990, framgår det av ordalydelsen i denna första bestämmelse att, när artiklarna 3 och 4 är tillämpliga på en övergång under ett insolvensförfarande, som har inletts mot överlåtaren och under förutsättning att detta förfarande står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet, kan medlemsstaterna, trots vad som sägs i artikel 3.1 i direktivet, föreskriva att vissa av överlåtarens skyldigheter inte ska övergå på förvärvaren enligt de villkor som uppställs i punkten a i artikel 5.2.
Det är således enligt artikel 5.2 a i direktiv 2001/23 tillåtet för medlemsstaterna att, under vissa förutsättningar, underlåta att tillämpa vissa av de garantier som föreskrivs i artiklarna 3 och 4 i direktivet vid en övergång av ett företag, såvida ett insolvensförfarande inleds och detta förfarande står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet. Domstolen har emellertid– inom ramen för ett mål om förhandsavgörande som avsåg frågan huruvida rådets direktiv 77/187/EEG av den 14 februari 1977 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av verksamheter (
EGT L 61, s. 26
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 91), vilket föregick direktiv 2001/23, var tillämpligt vid övergång av företag som är föremål för det förfarande då det fastställs att företaget befinner sig i en krissituation – funnit att förfarandet som syftar till att hjälpa företaget att fortsätta bedriva sin verksamhet i avsikt att detta senare självständigt återupptar verksamheten, inte innebär någon juridisk kontroll eller någon administrativ åtgärd avseende företagets ekonomi och heller inte uppskov med betalningar (domen i det ovannämnda målet Spano m.fl., punkterna 28 och 29). CIPI har dessutom endast till uppgift att fastställa att ett företag befinner sig i en krissituation och detta fastställande möjliggör för det aktuella företaget att tillfälligt få hjälp av CIGS, som tar över ansvaret för löneutbetalningarna till alla eller vissa av de anställda.
Mot bakgrund av dessa överväganden följer att förfarandet då det fastställs att företaget befinner sig i en krissituation inte kan anses ha ett motsvarande syfte som det som eftersträvas inom ramen för ett sådant insolvensförfarande som avses i artikel 5.2 a i direktiv 2001/23. Förfarandet står inte heller under tillsyn av en behörig offentlig myndighet såsom föreskrivs i samma artikel.
Rekvisiten för att artikel 5.2 a i direktiv 2001/23 ska kunna tillämpas är följaktligen inte uppfyllda i det förfarande som är föremål för det aktuella fördragsbrottet. De argument som Republiken Italien framhållit i detta avseende kan således inte godtas.
Även om, såsom Republiken Italien har hävdat, artikel 5.2 a i direktiv 2001/23 skulle vara tillämplig på det förfarande då det fastställs att företaget befinner sig i en krissituation, är det, för övrigt, likväl så att tillämpningen av artiklarna 3 och 4 i direktiv 2001/23 är utgångspunkten för denna bestämmelse. I artikel 47.6 i lag nr 428/1990 föreskrivs emellertid, tvärtemot, att de ska undantas.
Denna tolkning styrks för övrigt av en systematisk tydning av artikel 5 i direktiv 2001/23. När gemenskapslagstiftaren önskat undanta tillämpningen av artiklarna 3 och 4 i direktiv 2001/23, har den nämligen uttryckligen föreskrivit så, vilket framgår av ordalydelsen i samma artikel 5.1 i direktivet. Enligt artikel 5.1 är inte artiklarna 3 och 4 tillämpliga på övergång av företag som är föremål för konkursförfarande eller något motsvarande insolvensförfarande, som inletts i syfte att likvidera överlåtarens tillgångar, förutom om medlemsstaterna föreskriver något annat.
Det ska erinras om, vad därefter beträffar Republiken Italiens argument avseende att artikel 47.5 i lag nr 428/1990 är förenlig med artikel 5.3 i direktiv 2001/23, att denna bestämmelse möjliggör för medlemsstaterna, enligt punkten 2 b i samma bestämmelse, att föreskriva att anställningsvillkoren kan ändras vid övergång av företag då överlåtaren befinner sig i en allvarlig ekonomisk krissituation, under förutsättning att en behörig offentlig myndighet har förklarat att en sådan situation föreligger och att den kan bli föremål för tillsyn av rättsliga myndigheter.
Om det antas att den situation som föreligger för det företag som befunnits vara i en krissituation kan anses utgöra en allvarlig ekonomisk krissituation, följer att det enligt artikel 5.3 i direktiv 2001/23 är tillåtet för medlemsstaterna att föreskriva ändringar avseende anställningsvillkoren för att skydda arbetstillfällen, genom att överlevnaden för företaget säkerställs, utan att arbetstagarna för den skull förlorar de rättigheter som garanteras dem enligt artiklarna 3 och 4 i direktiv 2001/23.
Det är emellertid utrett att vid övergång av ett företag som befunnits vara i en krissituation förlorar arbetstagarna enligt artikel 47.5 i lag nr 428/1990 utan vidare de garantier som föreskrivs i artiklarna 3 och 4 i direktiv 2001/23. Den förstnämnda artikeln inskränker sig följaktligen inte endast till en sådan ändring av anställningsvillkoren som är tillåten enligt artikel 5.3 i direktiv 2001/23.
En ändring av anställningsvillkoren enligt artikel 5.3 i direktiv 2001/23 utgör inte, i motsats till vad Republiken Italien har framhållit, ett särskilt undantag till den garanti som föreskrivs i artikel 3.3 i direktivet, enligt vilken de ska vara bundna av de anställningsvillkor som överenskommits i kollektivavtal under minst ett år efter övergången. Eftersom bestämmelserna i direktiv 2001/23 ska anses som tvingande i den meningen att det inte är möjligt att avvika från reglerna till nackdel för arbetstagarna, ska nämligen de rättigheter och skyldigheter som för överlåtaren följer av ett kollektivavtal som gäller vid tidpunkten för övergången till följd av övergången fullt ut övergå på förvärvaren (se dom av den 9 mars 2006 i mål
C-499/04, Werhof, REG 2006, s. I-2397
, punkterna 26 och 27). Av detta följer att det för att ändringen av anställningsvillkoren enligt artikel 5.3 i direktiv 2001/23 ska vara tillåten förutsätts att arbetstagarnas rättigheter redan har övertagits av förvärvaren.
För att artikel 5.3 i direktiv 2001/23 ska vara tillämplig ska dessutom det aktuella förfarandet ställas under tillsyn av rättsliga myndigheter. I detta hänseende har Republiken Italien påpekat att parterna har rätt att väcka talan vid behörig domstol om det föreskrivna förfarandet inte följs. Denna rätt kan emellertid inte anses utgöra en sådan tillsyn av rättsliga myndigheter som avses i artikeln, eftersom det i den förutsätts att den behöriga domstolen utför en regelbunden tillsyn av det företag som förklarats befinna sig i en allvarlig ekonomisk krissituation.
Domstolen har fastslagit, vad beträffar Republiken Italiens argument att en tolkning av direktiv 2001/23 som innebär ett hinder mot att övertaliga anställda bibehålls i överlåtarens tjänst kan vara mindre gynnsam för dessa, att en sådan bestämmelse som den i artikel 47.5 i lag nr 428/1990, som får till följd att ett företags anställda berövas de garantier som de givits genom direktivet, inte kan anses vara en bestämmelse som är mer gynnsam för de anställda i den mening som avses i artikel 8 i detta direktiv (domen i det ovannämnda målet Spano m.fl. punkt 33).
Av detta följer att Republiken Italiens argument, enligt vilket föreskriften i artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990 om att undanta de garantier som avses i artikel 3.1, 3.3 samt i artikel 4 i direktiv 2001/23 är förenlig med direktivet, inte kan godtas.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska kommissionens talan bifallas.
Republiken Italien har följaktligen underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 2001/23, genom att bibehålla bestämmelserna i artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428/1990, vid företagskriser i den mening som avses i artikel 2 femte stycket c i lag nr 675/1977, så att arbetstagarnas rättigheter enligt artiklarna 3.1, 3.3 och 3.4 samt 4 i detta direktiv inte garanteras vid övergång av företag då det har fastställts att företaget befinner sig i en krissituation.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Italien ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter, genom att bibehålla bestämmelserna i artikel 47.5 och 47.6 i lag nr 428 av den 29 december 1990, vid företagskriser i den mening som avses i artikel 2 femte stycket c i lag nr 675 av den 12 augusti 1977, så att arbetstagarnas rättigheter enligt artiklarna 3.1, 3.3 och 3.4 samt 4 i detta direktiv inte garanteras vid övergång av företag då det har fastställts att företaget befinner sig i en krissituation.

2)
Republiken Italien ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.