CELEX: 62007CJ0038
Överklagande
Eftergift av importtull
Kommissionens beslut
Artikel 239 i tullkodexen
Förhandenvaro av ett särskilt fall
Oriktigheter har inte förekommit
Uppenbar vårdslöshet från importörens sida

Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV (nedan kallat H & S) har i sitt överklagande yrkat att den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt meddelade den 30 november 2006 i mål T-382/04, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen) ska upphävas. I domen ogillades H & S talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut REM 19/2002 av den 17 juni 2004 (nedan kallat det omtvistade beslutet), i vilket det fastställts att eftergiften av importtull inte är motiverad i ett särskilt fall.
Tillämpliga bestämmelser
Lagstiftningen avseende tullklassificeringen av rispapper
Genom rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan (
EGT L 256, s. 1
; svensk specialutgåva, område 11, volym 13, s. 22) har det införts en heltäckande nomenklatur över varor som är föremål för import- eller exporttransaktioner inom Europeiska gemenskapen (nedan kallad KN), och denna återfinns i bilaga I till nämnda förordning.
Undernumren 19019099 och 19059020 i KN, i dess avfattning enligt kommissionens förordning (EG) nr 1624/97 av den 13 augusti 1997 om ändring av bilaga I till förordning nr 2658/87 (
EGT L 224, s. 16
), kunde tillämpas i målet.
Numren 1901 och 1905 i KN samt motsvarande undernummer har följande lydelse i fransk version:
”1901
Extraits de malt; préparations alimentaires de farines, semoules, amidons, fécules ou extraits de malt, ne contenant pas de cacao... non dénommées ni comprises ailleurs; préparations alimentaires de produits des nos 0401 à 0404, ne contenant pas de cacao... non dénommées ni comprises ailleurs:
…

1901 90 99
– – –
autres:
…

Produits de la boulangerie, de la pâtisserie ou de la biscuiterie, même additionnés de cacao; hosties, cachets vides des types utilisés pour médicaments, pains à cacheter, pâtes séchées de farine, d’amidon ou de fécule en feuilles et produits similaires:
…

1905 90
–
autres:
…

1905 90 20
– –
Hosties, cachets vides des types utilisés pour médicaments, pains à cacheter, pâtes séchées de farine, d’amidon ou de fécule en feuilles et produits similaires.”
Den nederländska versionen av KN innehåller följande beskrivning av nummer 1905 och däremot svarande undernummer:
”1905
Brood, gebak, biscuits en andere bakkerswaren, ook indien deze producten cacao bevatten; ouwel in bladen, hosties, ouwels voor geneesmiddelen, plakouwels en dergelijke producten van meel of van zetmeel:
…

1905 90
–
andere:
…

1905 90 20
– –
– – ouwel in bladen, hosties, ouwels voor geneesmiddelen, plakouwels en dergelijke producten, van meel of van zetmeel.”
För att säkerställa en enhetlig tillämpning av KN inom gemenskapen kan kommissionen med stöd av artikel 9.1 a första strecksatsen i förordning nr 2658/87 anta förordningar för klassificeringen av enskilda varor i KN.
Enligt bilagan till kommissionens förordning (EG) nr 1196/97 av den 27 juni 1997 om klassificering av vissa varor i Kombinerade nomenklaturen (
EGT L 170, s. 13
) (nedan kallad klassificeringsförordningen) omfattar undernummer 19059020 i KN ”livsmedelsberedning[ar] i form av torra, genomskinliga plattor, av varierande storlek, framställda av rismjöl, salt och vatten”. I denna bilaga preciseras också att ”[d]essa plattor används vanligtvis, efter blötläggning... som ’omslag’ till vårrullar och liknande produkter”.
Lagstiftningen avseende eftergift av importtull
Artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 302, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 82/97 av den 19 december 1996 (
EGT L 17, 1997, s. 1
) (nedan kallad tullkodexen), innehåller följande bestämmelser:
”1.   Enligt de villkor som fastställs i artikel 64.2 och om inte annat följer av de bestämmelser som antas inom ramen för artikel 243.2 b får alla utse ett ombud för sina kontakter med tullmyndigheterna för att fullgöra de handlingar och formaliteter som fastställs i tullagstiftningen.
Detta ombudskap får vara
—
direkt, varvid ombudet skall handla i en annan persons namn och för dennes räkning, eller
—
indirekt, varvid ombudet skall handla i eget namn men för en annan persons räkning.
…”
I artikel 239 i tullkodexen föreskrivs följande:
”Import- eller exporttullar får återbetalas eller efterges i andra fall än de som avses i artiklarna 236–238 och vilka
—
bestäms enligt kommittéförfarandet,
—
följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. De fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet. Återbetalning eller eftergift får underkastas särskilda villkor.
2.   Återbetalning eller eftergift av tullar av de skäl som anges i punkt 1 skall beviljas efter ingivande av ansökan till vederbörande tullkontor...”
Bakgrund till målet sådan den framgår av den överklagade domen
H & S är hemmahörande i Nederländerna och importerar rispapper från Vietnam. H & S anlitade för detta ändamål ett tullombud, nämligen Switch Customs Brokers BV, som H & S utsåg som sitt direkta ombud i den mening som avses i artikel 5.2 i tullkodexen.
H & S deklarerade det rispapper som det importerade under nummer 19019099 i KN. I skrivelse av den 21 mars 1996 uppgav den nederländska tullmyndigheten (nedan kallad tullmyndigheten) för klaganden att det ifrågavarande rispapperet de facto skulle klassificeras till nämnda nummer.
Den 27 juni 1997 antog kommissionen klassificeringsförordningen, som offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
den 28 juni 1997 och trädde i kraft den 19 juli samma år.
Trots att denna klassificeringsförordning existerade fortsatte H & S att importera rispapper under nummer 19019099 i KN, och tullmyndigheten fortsatte likaså att under loppet av sex månader godta ytterligare 29 deklarationer med angivelse av denna klassificering (med kontroll av handlingarna och, vid ett tillfälle, fysisk kontroll). Den 16 mars 1998 underrättade dock tullmyndigheten klaganden om att den ifrågavarande varan inte skulle klassificeras till undernummer 19019099 i KN, utan till undernummer 19059020 i KN. Senare samma dag fann dock tullmyndigheten att en deklaration i vilken rispapper klassificerades till undernummer 19019099 i KN var förenlig med lagstiftningen. Från den 17 mars 1998 klassificerade klaganden det rispapper det importerade till undernummer 19059020 i KN.
I skrivelse av den 22 november 2000 underrättade tullmyndigheten H & S om att den för perioden den 13 november 1997–31 december 1998 avsåg att i efterhand bokföra importtull med ett totalt belopp på 645399,50 NLG (eller 292869,52 euro) på grund av att detta bolag under ovannämnda period hade klassificerat de ifrågavarande varorna på ett felaktigt sätt, då nummer 19059020 i KN är det som överensstämmer med klassificeringsförordningen. Efter ändring fastställdes detta belopp slutligen till 636518,40 NLG, vilket motsvarade de deklarationer som ingetts med fel klassificering till undernummer 19019099 i KN under perioden den 25 november 1997–2 februari 1998.
Konungariket Nederländerna biföll en av H & S framställd ansökan i denna mening och begärde den 13 september 2002 att kommissionen med stöd av artikel 239 i tullkodexen skulle avgöra om det fanns skäl att medge eftergift av importtullen för detta bolag.
Den 17 juni 2004 fattade kommissionen det omtvistade beslutet i vilket den slog fast att det förelåg ett särskilt fall i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen. Kommissionen ansåg dock att H & S hade visat prov på uppenbar vårdslöshet genom att bolaget trots sin erfarenhet och trots att klassificeringsförordningen undanröjt den komplexitet som tidigare kännetecknat lagstiftningen inte hade vidtagit några som helst åtgärder för att få klarhet i huruvida tullmyndigheternas praxis var korrekt, en praxis som visade sig stå i uppenbar strid med nämnda förordning.
Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 23 september 2004 väckte H & S talan mot det omtvistade beslutet och yrkade dels att detta beslut skulle ogiltigförklaras i den mån det i beslutet slogs fast att det saknades skäl för eftergift av tullen, dels att kommissionen skulle förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Kommissionen yrkade å sin sida att talan skulle ogillas och att klaganden skulle förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Till stöd för sin talan anförde H & S tre grunder för ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Grunderna avsåg för det första ett åsidosättande av artikel 239 i tullkodexen, en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna och att beslutet var bristfälligt motiverat, för det andra ett åsidosättande av principerna om en god förvaltning och likabehandling och för det tredje ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen.
Förstainstansrätten ogillade H & S talan genom den överklagade domen.
H & S gjorde med sin första grund bland annat gällande att lagstiftningen var komplicerad på grund av att den nederländska versionen av KN, till skillnad från de övriga språkversionerna, inte innehöll någon uttrycklig hänvisning till ”plattor av torkad deg av mjöl” varför detta bolag, efter förebild av tullmyndigheten som tidigare förordat en klassificering av denna vara till undernummer 19019099 i KN, i god tro hade kunnat anse att risplattorna omfattades av detta undernummer. Enligt H & S stred dessutom klassificeringsförordningen mot den nederländska versionen av KN och kunde alltså inte åberopas mot H & S.
H & S gjorde även gällande att det inte var en erfaren importör och att det inte kunde tillräknas sitt tullombuds yrkeserfarenhet. H & S hävdade i detta avseende att en eventuell vårdslöshet av tullombudet, som inte tagit del av den i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
offentliggjorda klassificeringsförordningen, inte kunde användas för att hävda att H & S förfarit uppenbart vårdslöst.
Efter att inledningsvis i punkt 43 i den överklagade domen ha preciserat att målet uteslutande rörde frågan huruvida kommissionen med giltig verkan kunde hävda att H & S förfarit uppenbart vårdslöst, erinrade domstolen i detta avseende i följande punkt i samma dom om att det enligt den rättspraxis som följer av dom av den 11 november 1999 i mål
C-48/98, Söhl och Söhlke (REG 1999, s. I-7877)
, punkt 56, vid bedömningen av huruvida det förekommit uppenbar vårdslöshet ska tas särskild hänsyn till komplexiteten av de bestämmelser som inte har iakttagits och som har givit upphov till tullskulden, till yrkeserfarenheten och till den omsorg som den ekonomiska aktören har visat.
Förstainstansrätten fann därefter i punkt 58 i den överklagade domen att offentliggörandet av klassificeringsförordningen hade undanröjt den eventuella komplexitet i lagstiftningen som föranletts av vissa termer i den nederländska textversionen av undernummer 19059020 i KN. I punkt 70 i nämnda dom slog rätten fast att H & S skulle lastas för de omständigheter som avsåg en eventuell uppenbar vårdslöshet från tullombudets sida, inbegripet dennes yrkeserfarenhet. Rätten erinrade slutligen i punkt 75 i samma dom om att det ankommer på varje aktör att vid tveksamhet i fråga om den exakta tillämpningen av de bestämmelser som – om de inte iakttas – kan leda till uppkomsten av en tullskuld ta del av och eftersöka all den klargörande information som finns att tillgå och att de annars bryter mot de avsedda bestämmelserna.
Förstainstansrätten slog följaktligen i punkt 87 i den överklagade domen fast att H & S och dess tullombud inte hade visat den omsorg som krävs enligt artikel 239 i tullkodexen, eftersom de inte vänt sig till tullmyndigheten för att få klarhet i varför dess klassificeringspraxis inte överensstämde med klassificeringsförordningen.
Förstainstansrätten fann i punkt 96 i den överklagade domen mot denna bakgrund att H & S inte hade visat att kommissionen gjort sig skyldig till vare sig ett åsidosättande av artikel 239 i tullkodexen eller en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna, och det omtvistade beslutet kunde inte anses vara bristfälligt motiverat, varför rätten avfärdade den första grunden.
Med sin andra grund gjorde H & S bland annat gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till en alltför strikt tillämpning i strid med principen om en god förvaltning, genom att inte i sin bedömning av importörens omsorg ta med de misstag som tullmyndigheten begått.
Förstainstansrätten fann i punkt 103 i den överklagade domen i detta avseende att tullmyndighetens vårdslöshet redan hade beaktats vid bedömningen av huruvida det föreligger ett särskilt fall, men att sökanden detta till trots inte kunde undgå konsekvenserna av sin egen vårdslöshet.
Beträffande den tredje grunden slog förstainstansrätten i punkt 111 i den överklagade domen fast att ett avslag på en ansökan om eftergift av tull inte utgör ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen när tillämpningsvillkoren i artikel 239 i tullkodexen inte är uppfyllda.
Överklagandet
H & S har i sitt överklagande yrkat att den överklagade domen ska upphävas, att det omtvistade beslutet ska ogiltigförklaras och att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har å sin sida yrkat att överklagandet ska ogillas och att H & S ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
H & S har till stöd för sin talan anfört en enda grund som avser att förstainstansrätten åsidosatt artikel 239 i tullkodexen när det gäller bedömningen av villkoret att den som agerar inte får ha gjort sig skyldig till uppenbar vårdslöshet. Denna grund består av tre delar vilka motsvarar tre i rättspraxis utmejslade hållpunkter beträffande en sådan bedömning, nämligen lagstiftningens komplexitet, importörens yrkeserfarenhet och slutligen dennes omsorg.
Kommissionen anser för sin del att förstainstansrätten har tillämpat artikel 239 i tullkodexen korrekt. Med den preciseringen att den inte avser att åberopa någon invändning om rättegångshinder har kommissionen dessutom konstaterat att H & S har upprepat, i vissa fall till och med ordagrant, de argument som den anförde vid förstainstansrätten.
Upptagande till sakprövning
Domstolen erinrar inledningsvis om att det enligt fast rättspraxis framgår av artikel 225 EG, artikel 58 första stycket i domstolens stadga och artikel 112.1 c i rättegångsreglerna att det i ett överklagande klart ska anges på vilka punkter den dom som enligt yrkande ska upphävas ifrågasätts samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande (dom av den 3 mars 2005 i mål
C-499/03 P, Biegi Nahrungsmittel och Commonfood mot kommissionen, REG 2005, s. I-1751
, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
Ett överklagande som endast upprepar eller ordagrant återger de grunder och argument som har framförts inför förstainstansrätten uppfyller enligt dessa bestämmelser inte kraven på motivering (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Biegi Nahrungsmittel och Commonfood mot kommissionen, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
När en klagande har ifrågasatt förstainstansrättens tolkning eller tillämpning av gemenskapsrätten kan dock de rättsfrågor som prövades av förstainstansrätten på nytt tas upp till diskussion i målet om överklagande. Om klaganden inte på detta sätt kunde utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan åberopats vid förstainstansrätten, skulle överklagandeinstitutet förlora en del av sin betydelse (domen i det ovannämnda målet Biegi Nahrungsmittel och Commonfood mot kommissionen, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
Domstolen konstaterar i förevarande mål att klaganden, som åberopar den utveckling som redan anförts till stöd för dess talan om ogiltigförklaring vid förstainstansrätten, även angriper förstainstansrättens tolkning av de villkor som måste vara uppfyllda för att villkoret avseende att importören inte får ha gjort sig skyldig till uppenbar vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239 i tulltaxan ska vara uppfyllt.
Detta är den bakgrund mot vilken förevarande överklagande ska prövas.
Grundens första del avseende lagstiftningens komplexitet
Parternas argument
Enligt H & S har det ännu inte slagits fast att klassificeringen av rispapper ska ske till undernummer 19059020 i KN, vilket bekräftas av att Hoge Raad der Nederlanden (Nederländerna) har begärt förhandsavgörande från EG-domstolen, vilken begäran har registrerats under målnummer C-375/07. Detta stärker klagandens ståndpunkt att lagstiftningen är komplicerad, inte minst på grund av redaktionella brister i den nederländska versionen av KN och på grund av att tullmyndigheten under lång tid godtagit en klassificering som nu påstås vara följden av ett misstag. Klaganden anser dessutom, i motsats till vad förstainstansrätten funnit, att klassificeringsförordningen inte kunde skingra oklarheterna avseende klassificeringen av den ifrågavarande varan, eftersom den klassificering som föreskrivs i denna förordning strider mot KN och mot domstolens rättspraxis enligt dom av den 11 augusti 1995 i mål
C-12/94, Uelzena Milchwerke (REG 1995, I-2397)
.
Enligt kommissionen är den tillämpliga lagstiftningen inte komplicerad och i vilket fall som helst har klassificeringsförordningen, vars tillämpning är i fråga i förevarande mål, klargjort gällande bestämmelser. H & S argument fokuserar i själva verket på frågan hur komplicerad klassificeringen av rispapper är. En sådan argumentation rör dock inte förfarandet för eftergift av tull, utan huruvida det över huvud föreligger en tullskuld, det vill säga den talan som H & S har väckt vid den nationella domstolen mot tullmyndighetens klassificering av denna vara till undernummer 19059020 i KN.
Domstolens bedömning
Förstainstansrätten erinrar om att det, vid bedömningen av om det föreligger uppenbar vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen, ska tas särskild hänsyn till komplexiteten av de bestämmelser som inte har iakttagits och som har gett upphov till tullskulden samt till aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne har visat (dom av den 13 september 2007 i mål
C-443/05 P, Common Market Fertilizers mot kommissionen, REG 2007, s. I-7209
, punkt 174 och där angiven rättspraxis).
Ett viktigt indicium för att visa att det problem som ska lösas är av komplicerad natur är i detta avseende huruvida det, med hänsyn till de skillnader som föreligger i de olika medlemsstaterna beträffande tullklassificeringen av en vara, var nödvändigt att anta en förordning som slutligen klargör det tullnummer till vilket varan ska klassificeras (se dom av den 1 april 1993 i mål
C-250/91, Hewlett Packard France, REG 1993, s. I-1819
, punkt 23).
I förevarande mål ska det emellertid konstateras att den eftergift av tull som H & S yrkat avser importtransaktioner som skett just efter klassificeringsförordningens ikraftträdande. Det är visserligen korrekt att ordalydelsen i den nederländska versionen av undernummer 19059020 i KN, när det gäller klassificeringen av varan i fråga, hade kunnat framstå som mindre precis än ordalydelsen i andra språkversioner, men denna klassificeringsförordning – som är direkt tillämplig och tvingande i alla delar – innehåller icke desto mindre en explicit och klar beskrivning av de produkter som ska klassificeras till nämnda undernummer, produkter som motsvarar dem som klaganden importerat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 november 2008 i mål
C-375/07, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, REG 2008, s. I-8689
, punkt 52).
Härav följer att förstainstansrätten inte har gjort sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning genom att i punkt 58 i den överklagade domen slå fast att offentliggörandet av klassificeringsförordningen innebar ett slut på den eventuella komplexitet i lagstiftningen som föranletts av att vissa termer saknades i avfattningen av den nederländska språkversionen av nummer 1905 i KN och, närmare bestämt, av undernummer 19059020 däri.
Detta konstaterande ändras inte av den omständigheten att domstolen i punkt 20 i dom av den 26 juni 1990 i mål
C-64/89, Deutsche Fernsprecher (REG 1990, s. I-2535)
, fann att det, i ett fall som det i förevarande mål – där aktören vid två tillfällen hade fått bekräftat att det felaktiga nummer som låg till grund för tullbehandlingen var tillämpligt – kunde anses att tullmyndighetens upprepade misstag utgjorde ett indicium till stöd för att det problem som skulle lösas var komplicerat.
I det mål som utmynnade i nämnda dom hade sökanden, såsom preciseras i punkt 5 i domen, på grund av sin osäkerhet i fråga om huruvida det fanns stöd för det undantag från tull som sökanden åtnjöt, bett tullkontoret att ompröva sökandens fall, varvid direktören för detta tullkontor hade bekräftat att undantaget var korrekt. I förevarande mål är det emellertid klarlagt att H & S inte har erhållit någon sådan bekräftelse på sin förfrågan till tullmyndigheterna avseende deras praxis i vilken innehållet i klassificeringsförordningen inte beaktats. H & S har endast ingett tulldeklarationer som godtagits fram till dess att tullmyndigheterna fick klart för sig att klassificeringen grundade sig på ett misstag.
Av vad som anförts ovan följer, i likhet med vad förstainstansrätten slog fast i punkt 58 i den överklagade domen, att den ifrågavarande tullagstiftningen, i dess nederländska version som är tillämplig på omständigheterna i målet, inte var osedvanligt komplicerad.
Talan kan därför inte bifallas på grundens första del.
Grundens andra del avseende importörens yrkeserfarenhet
Parternas argument
H & S har hävdat att förstainstansrätten felaktigt funnit att H & S:s tullombuds yrkeserfarenhet skulle tillräknas H & S. Bolaget har betonat att det endast befattar sig med tillverkning och handel och alltså inte på något sätt är specialiserat på importtransaktioner. H & S har vidare gjort gällandet att förstainstansrättens tolkning strider mot lagstiftarens vilja, eftersom ett företag som företräds direkt av ett tullombud därmed har mindre möjligheter att åtnjuta en eftergift av tull än ett bolag som självt upprättar sina tulldeklarationer.
Enligt kommissionen har förstainstansrätten på goda grunder funnit att tullombudets yrkeserfarenhet ska tillräknas importföretaget eftersom deklarationen, i fall av direkt representation, upprättas av honom i importörens namn och för dennes räkning. Förstainstansrätten slog under alla förhållanden för övrigt fast att klaganden var en erfaren importör.
Domstolens bedömning
För att bedöma importörens yrkeserfarenhet, vilken beaktas i samband med det villkor som avser att det inte får ha förekommit någon uppenbar vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen, ska det undersökas om det rör sig om en yrkesmässig näringsverksamhet, där den huvudsakliga verksamheten består av import och export, och om aktören redan hade en viss erfarenhet av verksamheten i fråga (domarna i de ovannämnda målen Söhl & Söhlke, punkt 57, och Common Market Fertilizers mot kommissionen, punkt 188).
I artikel 5.2 i tullkodexen föreskrivs emellertid en möjlighet för aktören att låta sig företrädas av ombud. Ett ombud som utsetts för att fullgöra de handlingar och formaliteter som fastställs i tullagstiftningen kan därvid vara direkt, varvid ombudet ska handla i en annan persons namn och för dennes räkning eller indirekt, varvid ombudet ska handla i eget namn men för en annan persons räkning (domen i det ovannämnda målet Market Fertilizers mot kommissionen, punkt 184).
Domstolen har i detta avseende preciserat att den aktör som använder sig av ett tullombud, oavsett om det rör sig om ett direkt eller indirekt ombudskap, ändå alltid är gäldenär till tullskulden i förhållande till tullmyndigheterna och inte kan undgå ansvar genom att hänvisa till sitt tullombuds eventuella misstag (se domen i det ovannämnda målet Common Market Fertilizers mot kommissionen, punkterna 186 och 187).
På samma sätt gäller att den aktör som anlitar ett tullombud inte kan undgå en uppbörd i efterhand av tull genom att åberopa sin bristande erfarenhet när det gäller tullformaliteter. I förekommande fall kan nämligen aktörerna kringgå det villkor som är förenat med yrkeserfarenheten genom att systematiskt anlita tjänster av specialister på tullområdet och därmed skulle det, i motsats till vad H & S hävdat, vara de aktörer som själva ombesörjer sina tulltransaktioner som förfördelades när det gäller det förfarande som föreskrivs i artikel 239 i tullkodexen. Dessutom gäller, vilket klaganden också tillstått i punkt 71 i sitt överklagande, att en aktör som företräds av ombud obestridligen drar nytta av sitt tullombuds yrkeserfarenhet.
Av detta följer att förstainstansrätten inte gjorde sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning när den i punkt 70 i sin överklagade dom slog fast att i den mån tullombudet agerat i importörens namn och för dennes räkning ska de omständigheter som rör en eventuell uppenbar vårdslöshet av detta ombud, inbegripet graden av dennes yrkeserfarenhet, beaktas vid bedömningen av importörens vårdslöshet.
När det gäller den i punkt 63 i den överklagade domen återgivna argumentation som klaganden anfört för att ifrågasätta förstainstansrättens bedömning, enligt vilken klaganden själv hade viss erfarenhet av import, erinrar domstolen om att bedömningen av de faktiska omständigheterna inte, utom då uppgifterna om dessa har missuppfattats, utgör en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll inom ramen för ett överklagande (se domen i det ovannämnda målet Biegi Nahrungsmittel och Commonfood mot kommissionen, punkt 40).
Argumentationen ska därför lämnas utan avseende.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte heller bifallas på grundens andra del.
Grundens tredje del avseende importörens omsorg
Parternas argument
H & S har hävdat att förstainstansrätten åsidosatte artikel 239 i tullkodexen när den krävde av en importör att dennes omsorg skulle gå så långt som till ett ifrågasättande av den tullklassificering som importörens tullmyndighet företagit. Detta bolag såg i förevarande fall inget skäl att göra detta dels eftersom klassificeringen av ”obakade” produkter i undernummer 19019099 föreföll stå i överensstämmelse med KN, dels eftersom klassificeringsförordningen endast kunde avse ”bakade” produkter. Klaganden anser också att det inte kan krävas av aktörerna att de skaffar sig kännedom om de bestämmelser som är tillämpliga i de olika språkversioner som offentliggjorts i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
. Genom att fortlöpande upprätta sina tulldeklarationer med tillämpning av undernummer 19019099 i KN, vilka godtagits av tullmyndigheten, visade klaganden alltså erforderlig omsorg. Har någon dessutom gjort sig skyldig till uppenbar vårdslöshet, så är det klagandens tullombud och denna vårdslöshet kan inte tillvitas klaganden. S & H anser slutligen att även om det kan ha gjort sig skyldigt till uppenbar vårdslöshet är denna minimal i förhållande till den vårdslöshet som kan lastas nämnda tullmyndighet.
Kommissionen har gjort gällande att förstainstansrätten inte gjorde sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av villkoret avseende aktörens omsorg. Den har erinrat om att det enligt rättspraxis ankommer på varje aktör att, så snart denne är tveksam om tillämpningen av de bestämmelser som, om de inte iakttas, kan ge upphov till en tullskuld, inhämta information och söka skaffa så mycket klarhet som möjligt för att inte överträda bestämmelserna i fråga. Det är dock ostridigt att såväl H & S som dess tullombud inte hade tagit del av klassificeringsförordningen, vilken offentliggjorts i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
, något som i sig är vårdslöst. De kunde
a fortiori
inte fråga tullmyndigheten vilket tullnummer som skulle användas för en korrekt tillämpning av KN.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar, vilket endast kan medges under vissa förutsättningar och i vissa bestämda fall, utgör ett undantag från den normala import- och exportordningen och att de bestämmelser som föreskriver en sådan återbetalning eller eftergift följaktligen ska tolkas restriktivt. Eftersom avsaknaden av ”uppenbar vårdslöshet” är ett nödvändigt villkor för att kunna göra anspråk på återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar, ska detta begrepp tolkas på ett sådant sätt att antalet fall av återbetalning eller eftergift begränsas (domen i det ovannämnda målet Söhl och Söhlke, punkt 52).
Offentliggörande i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
av de gemenskapsbestämmelser som är tillämpliga i fråga om tulltaxan är obligatoriskt. Dessa bestämmelser utgör från och med offentliggörandet den enda materiella rätten på området och okunnighet om dessa bestämmelser befriar inte från ansvar (se dom av den 12 juli 1989 i mål
161/88, Binder, REG 1989, s. 2415
, punkt 19).
Som konstaterats i punkt 42 i förevarande dom beskrivs de varor som ska klassificeras till undernummer 19059020 i KN, vilka motsvarar de varor som H & S importerat, uttryckligen och klart i klassificeringsförordningen, vilken varit föremål för offentliggörande i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
, så även i nederländsk version, vilket medförde att den var direkt tillämplig och tvingande i alla delar.
Härav följer att klaganden inte kan hävda att den i god tro kunde komma fram till att förordningen inte rörde de produkter som klaganden importerade, i förevarande fall obakade sådana.
Vad beträffar de misstag som tullmyndigheten begått och som påstås ha stärkt klaganden i valet av undernummer 19019099 i KN för dennes tulltransaktioner, ska det påpekas att en omsorgsfull aktör som tagit del av en sådan i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
offentliggjord klassificeringsförordning som den som är i fråga i förevarande mål inte kan nöja sig med att fortsätta importen av sin vara under ett nummer i KN enbart på grund av att denna klassificering har godtagits av nämnda myndighet. Att acceptera en sådan vårdslöshet skulle nämligen uppmuntra aktörerna att utnyttja tullmyndigheternas misstag.
Som förstainstansrätten på goda grunder konstaterade i punkt 103 i den överklagade domen kan för övrigt tullmyndighetens misstag, vilket redan hade beaktats i fallet vid bedömningen av huruvida det förelåg ett särskilt fall, i princip inte undanta aktören från konsekvenserna av den egna vårdslösheten.
Det ska hursomhelst understrykas att det i en situation som den i vilken klaganden befinner sig finns en fortsatt möjlighet för aktören att bestrida tullskuldens existens och då, i förekommande fall, genom åberopande av att klassificeringsförordningen är rättsstridig, något som H & S för övrigt gjort vid den nationella domstol som sedermera har begärt förhandsavgörande från EG-domstolen i det mål som utmynnat i den ovannämnda domen Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading.
Vad gäller H & S argumentation i syfte att bestrida möjligheten att tillvita det den vårdslöshet som dess tulltjänsteman gjort sig skyldig till, ska denna avfärdas med hänsyn till vad som anförts i punkt 52 i förevarande dom.
Av detta följer att talan inte kan bifallas på den tredje delgrunden.
De tre delar av den enda grund som H & S anfört till stöd för sitt överklagande har underkänts varför överklagandet ska ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 i samma regler ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att H & S ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom H & S har tappat målet ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.