CELEX: 62005CJ0054
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Articolele 28 CE și 30 CE
Importul unui vehicul înmatriculat în alt stat membru
Obligația de a obține un permis de transfer

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin impunerea unui permis de transfer
pentru vehiculele înmatriculate în mod legal și utilizate în alt stat membru, Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile
care îi revin în temeiul articolelor 28 CE și 30 CE.

Cadrul juridic
Articolul 1 din Legea nr. 1482/1994 privind taxa pentru automobile [autoverolaki (1482/1994)] din 29 decembrie 1994 prevede
că această taxă („autovero”, denumită în continuare „taxa unică”) este datorată statului înainte de înmatricularea sau de
începerea utilizării autoturismelor în Finlanda.
Potrivit dispozițiilor articolului 2 din legea menționată, „se înțelege prin utilizarea în Finlanda punerea în circulație
a vehiculului pe teritoriul finlandez, chiar dacă acesta nu a fost înmatriculat în acest stat”.
Articolul 35 din aceeași lege prevede anumite excepții de la obligația de a plăti taxa unică, în special pentru vehiculele
utilizate în temeiul unui permis de transfer.
Conform articolului 8 din Legea nr. 1090/2002 privind vehiculele [ajoneuvolaki (1090/2002)] din 11 decembrie 2002, „toate
autovehiculele și remorcile acestora […] trebuie înmatriculate și supuse inspecției tehnice, mai puțin în cazul excepțiilor
prevăzute de prezenta lege sau în temeiul acesteia. Autovehiculele și remorcile acestora […] care nu au fost înmatriculate
în mod legal sau supuse inspecției tehnice nu pot fi puse în circulație”.
Conform articolului 64 din aceeași lege, prin decret pot fi prevăzute excepții la înmatriculare. Astfel, articolul 8 din Decretul
nr. 1598/1995 privind înmatricularea vehiculelor [asetus ajoneuvojen rekisteröinnistä (1598/1995)] din 18 decembrie 1995 (denumit
în continuare „decretul privind înmatricularea”) are ca obiect excepțiile respective.
Potrivit articolului 8 alineatul 2 din acest decret:
„Un vehicul înmatriculat în străinătate sau un vehicul cu o placă de înmatriculare provizorie poate fi pus în circulație în
Finlanda fără declarație de înmatriculare în condițiile prevăzute la articolele 46-48, 48a, 49-51, 51a, 51b și 52-56. Aceeași
este situația și în ceea ce privește circulația unui vehicul pentru care a fost eliberat un permis de transfer.”
Articolul 48 din același decret prevede:
„1.      Pentru a efectua inspecția tehnică a unui vehicul în vederea transferului, expoziției, participării la o competiție sau la
o demonstrație în Finlanda a unui vehicul care nu este înmatriculat în acest stat sau pentru alt motiv determinat în vederea
transferului vehiculului, autoritatea responsabilă cu înmatricularea și administrația vămilor pot elibera la cerere un permis
de transfer în formă scrisă pentru ca vehiculul să poată fi pus în circulație. Numerele (autocolante) de transfer sunt remise
odată cu eliberarea permisului de transfer.
2.      Acest permis de trasfer este eliberat cu condiția ca vehiculul să beneficieze de o asigurare de răspundere civilă valabilă
și ca taxele anuale pentru vehiculele cu motor Diesel [„moottoriajoneuvovero”] sau pe benzină [„ajoneuvovero”] să fie achitate.
3.      Permisul de transfer este eliberat pentru perioada necesară circulației vehiculului. Fără un motiv întemeiat, acesta nu poate
fi eliberat pentru o perioadă mai mare de șapte zile. Participarea la o competiție nu poate fi considerată un astfel de motiv.
4.      Un vehicul nu poate fi utilizat cu un permis de transfer dacă nu poate circula din cauza stării, a dimensiunilor sau a greutății
sale.”
Taxele anuale menționate la articolul 48 alineatul 2 din decretul privind înmatricularea au fost înlocuite cu o noua taxă
anuală („ajoneuvovero”) introdusă de Legea nr. 1281/2003 privind taxa anuală pentru vehicule [ajoneuvoverolaki (1281/2003)]
din 30 decembrie 2003. Conform articolului 12 alineatul 10 din această lege, vehiculele pentru care a fost eliberat un permis
de transfer sunt scutite de această taxă anuală.
Articolul 21 alineatul 2 din Decretul nr. 1116/2003 privind informațiile înscrise în registrul vehiculelor [valtioneuvoston
asetus ajoneuvoliikennerekisterin tiedoista (1116/2003)] din 18 decembrie 2003 enumeră informațiile înscrise în permisul de
transfer care sunt reproduse în registrul vehiculelor:
„Sunt transcrise din permisul de transfer în registru: numele, adresa, codul numeric personal al deținătorului permisului
sau numărul de înregistrare al întreprinderii sau al asociației ce deține permisul, marca vehiculului, modelul, numărul de
identificare al vehiculului, numărul de înmatriculare, asigurarea de răspundere civilă, data eliberării și autoritatea emitentă
a permisului, durata de valabilitate a acestuia, scopul acestuia, taxele aferente permisului și, atunci când este cazul, itinerarul.”

Procedura precontencioasă
După ce a primit mai multe plângeri referitoare la legislația finlandeză și la practica autorităților competente în ceea ce
privește eliberarea permisului de transfer impus cu ocazia importului unui vehicul înmatriculat în alt stat membru, Comisia
a adresat Republicii Finlanda, la 17 mai 2002, o scrisoare prin care solicita lămuriri în privința legislației și a practicii
în cauză.
Având în vedere răspunsurile respectivului stat membru, pe care le‑a considerat nesatisfăcătoare, Comisia a inițiat procedura
precontencioasă printr‑o scrisoare de punere în întârziere din 9 aprilie 2003, în care arăta că obligația impusă persoanelor
care își au reședința în Finlanda de a solicita un permis de transfer la trecerea frontierei finlandeze restrângea libera
circulație a mărfurilor și, în consecință, încălca articolul 28 CE. Comisia indica de asemenea că durata de valabilitate de
șapte zile a permisului de transfer era prea scurtă și, astfel, contrară acestei dispoziții.
Prin avizul motivat din 16 decembrie 2003, Comisia a invitat Republica Finlanda să ia măsurile necesare pentru a se conforma
acestui aviz într‑un termen de două luni de la primire.
Întrucât Republica Finlanda a reiterat observațiile inițiale și nu s‑a conformat avizului respectiv în termenul prevăzut,
Comisia a formulat prezenta acțiune în temeiul articolului 226 al doilea paragraf CE.

Cu privire la acțiune

Argumentele părților
Comisia consideră că articolele 28 CE și 30 CE se opun sistemului permisului de transfer stabilit prin decretul privind înmatricularea.
În subsidiar, în ipoteza în care Curtea nu ar considera că este vorba despre o neîndeplinire a obligațiilor, aceasta arată
că perioada de valabilitate a respectivului permis, și anume șapte zile, este ea însăși contrară articolelor menționate, prin
durata sa redusă.
Comisia apreciază că procedura permisului de transfer reprezintă o etapă administrativă prevăzută de lege care precede procedura
înmatriculării propriu‑zise a vehiculului în cazul în care o persoană care are reședința în Finlanda intenționează să importe
un vehicul legal înmatriculat în alt stat membru.
Comisia consideră că instituirea unui asemenea permis prezintă caracteristicile unei restricții cantitative la import sau
ale unei măsuri cu efect echivalent în sensul articolului 28 CE, în măsura în care o persoană care are reședința în Finlanda
nu are nicio garanție legală de a putea pune în circulație în Finlanda un vehicul înmatriculat în mod legal în alt stat membru
pe care îl importă în Finlanda.
Potrivit Comisiei, rezultă mai ales din articolul 48 din decretul privind înmatricularea că eliberarea permisului de transfer
este lăsată la aprecierea autorităților competente, fără să existe, în consecință, vreo garanție pentru solicitant în legătură
cu obținerea sa.
Aceasta subliniază că, în general, deținătorul vehiculului trebuie să se oprească la frontiera finlandeză pentru a solicita
permisul de transfer și că, în orice caz, chiar dacă este efectuată cu un anumit timp înaintea trecerii frontierei, solicitarea
permisului presupune deplasări la biroul vamal ale persoanei care intenționează să importe vehiculul. Eliberarea permisului
de transfer ar determina, în plus, cheltuieli.
În sfârșit, Comisia consideră că eliberarea pemisului de transfer nu este justificată prin niciunul dintre motivele imperative
de interes general, astfel cum sunt acestea prevăzute la articolul 30 CE. În special, aceasta nu ar răspunde nici cerințelor
eficacității controlului fiscal și nici obiectivului de securitate rutieră.
În principal, Republica Finlanda susține că sistemul permisului de transfer, diferit de procedura de înmatriculare propriu‑zisă
a vehiculelor, nu constituie o restricție la import în sensul articolului 28 CE.
În susținerea analizei sale, aceasta arată că respectivul sistem se aplică atât în ceea ce privește utilizarea temporară în
Finlanda a vehiculelor neînmatriculate și care nu sunt supuse impozitării, cât și în cazurile în care o persoană care are
reședința obișnuită în Finlanda importă din străinătate un vehicul care nu a fost înmatriculat în acel stat membru. Aceasta
precizează că eliberarea respectivului permis nu are o legătură directă cu trecerea frontierei, în măsura în care este legată
exclusiv de punerea în circulație a vehiculului, cerința obținerii unui permis de transfer aplicându‑se astfel fără deosebire
tuturor vehiculelor încă neînmatriculate în Finlanda.
În afara costului redus al permisului de transfer, Republica Finlanda subliniază rapiditatea și simplitatea procedurii de
obținere a respectivului permis, acesta fiind eliberat fără o inspecție tehnică prealabilă a vehiculului, solicitantul nefiind,
de altfel, obligat să se afle în posesia vehiculului la momentul solicitării permisului de transfer.
Pe de altă parte, aceasta indică faptul că sunt stabilite anumite condiții pentru acordarea permisului de transfer și că,
în consecință, decizia autorităților competente nu s‑ar putea întemeia pe o apreciere arbitrară.
În subsidiar, Republica Finlanda consideră că procedura permisului de transfer este, în orice caz, justificată, constituind
calea cea mai simplă de a garanta realizarea obiectivelor de eficacitate a controlului fiscal, precum și de securitate rutieră.
În această privință, Republica Finlanda arată, pe de o parte, că atunci când un vehicul neînmatriculat în Finlanda circulă
pe teritoriul finlandez, trebuie să se poată verifica, fără a exista riscul de a greși, dacă este vorba despre un vehicul
scutit de taxa unică sau despre un vehicul pentru care această taxă trebuie plătită. Existența permisului de transfer ar permite
să fie stabilită cu certitudine, în ceea ce privește vehiculele care aparțin unor persoane care au reședința obișnuită în
Finlanda, data punerii în circulație a vehiculului – punct de plecare al calculului duratei de utilizare cu scutire de taxă
– și ar evita recurgerea la controale rutiere masive având ca obiect vehiculele cu plăci de înmatriculare străine, care ar
fi necesare în lipsa respectivului permis.
Pe de altă parte, Republica Finlanda afirmă că sistemul permisului de transfer garantează că sunt înscrise în registrul vehiculelor
informațiile referitoare la vehiculul utilizat și la deținătorul respectivului permis. Actualizarea acestui registru este
necesară pentru a controla perceperea taxei anuale. În plus, informațiile respective sunt indispensabile în raport cu obiectivul
securității rutiere, mai ales în cazul unei încălcări a codului rutier sau al unui accident.
În ceea ce privește durata de valabilitate a permisului de transfer, acest stat membru consideră că este conformă principiului
proporționalității și, prin urmare, nu este contrară articolelor 28 CE și 30 CE. Acesta precizează că durata de valabilitate
poate fi prelungită la cerere.

Aprecierea Curții
Comisia reproșează Republicii Finlanda că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 28 CE și 30
CE, prin impunerea obligației ca o persoană care are reședința în Finlanda și care intenționează să importe un vehicul înmatriculat
în mod legal în alt stat membru să solicite eliberarea unui permis de transfer în scopul punerii în circulație a acestui vehicul
înaintea înmatriculării în Finlanda și înaintea plății taxelor pentru vehicule.
Potrivit unei jurisprudențe constante, interzicerea măsurilor cu efect echivalent unor restricții prevăzută la articolul 28
CE are în vedere orice reglementare a statelor membre de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial,
un obstacol în calea comerțului intracomunitar (a se vedea în special hotărârea din 19 iunie 2003, Comisia/Italia, C
‑
420/01, Rec., p. I‑6445, punctul 25, hotărârea din 23 septembrie 2003, Comisia/Danemarca, C
‑
192/01, Rec., p. I‑9693, punctul 39, hotărârea din 2 decembrie 2004, Comisia/Țările de Jos, C‑41/02, Rec., p. I‑11375, punctul
39 și jurisprudența citată, precum și hotărârea din 10 ianuarie 2006, De Groot en Slot Allium și Bejo Zaden, C‑147/04, Rec.,
p. I‑245, punctul 71).
Pe de altă parte, Curtea a avut deja ocazia să stabilească faptul că articolul 28 CE se opune aplicării, în raporturile intracomunitare,
a unei legislații naționale care ar menține, chiar în mod pur formal, obligativitatea licențelor de import sau orice altă
procedură similară (a se vedea în acest sens hotărârea din 8 februarie 1983, Comisia/Regatul Unit, cunoscută sub numele „Lait
UHT”, 124/81, Rec., p. 203, punctul 9, hotărârea din 5 iulie 1990, Comisia/Belgia, C‑304/88, Rec., p. I‑2801, punctul 9, și
hotărârea din 28 septembrie 2006, Ahokainen și Leppik, C‑434/04, Rec., p. I‑9171, punctul 20).
Este cert că sistemul permisului de transfer, care impune formalități pentru punerea în circulație în Finlanda a unui vehicul
înmatriculat în mod legal în alt stat membru și importat de un rezident finlandez, este de natură să constituie un obstacol
în calea comerțului intracomunitar cu autovehicule și să împiedice accesul pe piață al mărfurilor care sunt fabricate și/sau
comercializate în mod legal în alte state membre.
Obstacolul este caracterizat în special prin demersurile pe care deținătorul autovehiculului ce provine dintr‑un alt stat
membru trebuie să le întreprindă înainte ca respectivul vehicul să poată fi utilizat în mod legal pe teritoriul finlandez,
demersuri care, dacă este cazul, pot obliga deținătorul să se oprească la postul de frontieră pentru a obține permisul de
transfer, și care, în orice situație, determină cheltuieli, din cauza faptului că permisul nu este gratuit. Mai mult, în lipsa
unui asemenea permis la trecerea frontierei, în principiu, vehiculul nu trebuie pus în circulație.
În plus, potrivit chiar articolului 48 alineatul 1 din decretul privind înmatricularea, eliberarea permisului de transfer,
nefiind supusă niciunui termen de la depunerea solicitării formulate în vederea obținerii respectivului permis, nu constituie
o obligație pentru administrațiile în cauză, fapt confirmat în final de Republica Finlanda în ședința de judecată.
Având în vedere puterea de care dispun autoritățile competente, solicitantul nu are siguranța că va obține permisul de transfer
într‑un termen rezonabil, cu toate că acesta este indispensabil unei puneri în circulație a vehiculului conforme cerințelor
legale. În această privință, nu este relevantă în cauză posibilitatea de a exercita o cale de atac împotriva deciziei administrative
de respingere a cererii prezentate în scopul eliberării respectivului permis.
Or, libera circulație este un drept a cărui exercitare nu poate depinde de o putere discreționară sau de toleranța administrației
naționale (a se vedea hotărârea Lait UHT, citată anterior, punctul 10).
În sfârșit, nu se poate contesta faptul că documentul în cauză nu este valabil decât pentru o scurtă durată și că există riscul
de imobilizare a vehiculului chiar înainte ca înmatricularea definitivă să fi putut fi realizată și taxa plătită, la expirarea
termenului de șapte zile prevăzut de reglementarea finlandeză.
Deși permisul de transfer în cauză intră în domeniul de aplicare a articolului 28 CE, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă
că o reglementare națională care constituie o măsură cu efect echivalent unor restricții cantitative poate fi justificată
printr‑unul dintre motivele de interes general enumerate la articolul 30 CE sau prin cerințe imperative (a se vedea în acest
sens hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 29, și hotărârea și din 5 februarie 2004, Comisia/Italia, C‑270/02,
Rec., p. I‑1559, punctul 21). Și într‑un caz, și în celălalt, dispoziția națională trebuie să fie de natură să asigure realizarea
obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru ca acesta să fie atins (a se vedea în special hotărârea
din 20 iunie 2002, Radiosistemi, C‑388/00 și C‑429/00, Rec., p. I‑5845, punctele 40-42, și hotărârea din 8 mai 2003, ATRAL,
C‑14/02, Rec., p. I‑4431, punctul 64).
În această privință, autoritățile naționale competente sunt cele cărora le revine obligația de a demonstra, pe de o parte,
că reglementarea este necesară pentru a realiza unul sau mai multe obiective menționate la articolul 30 CE sau cerințe imperative
și, pe de altă parte, că reglementarea respectivă este conformă principiului proporționalității (a se vedea în acest sens
hotărârea ATRAL, citată anterior, punctul 67, hotărârea din 19 iunie 2003, Comisia/Italia, citată anterior, punctele 30 și
31, precum și hotărârea din 5 februarie 2004, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 22).
În primul rând, în ceea ce privește argumentul Republicii Finlanda potrivit căruia permisul de transfer este indispensabil
pentru a atinge obiectivul de securitate rutieră, mai ales în măsura în care permite o identificare precisă a vehiculelor
în cauză prin actualizarea informațiilor ce figurează în registrul vehiculelor, este cert că securitatea rutieră constituie
un motiv imperativ de interes general de natură să justifice un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor (a se vedea
în special hotărârea din 5 octombrie 1994, Van Schaik, C‑55/93, Rec., p. I‑4837, punctul 19, hotărârea din 12 octombrie 2000,
Snellers, C‑314/98, Rec., p. I‑8633, punctul 55, și hotărârea din 21 martie 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Rec., p. I‑3193,
punctul 59).
Cu toate acestea, nu s‑a demonstrat faptul că eliberarea pemisului de transfer, însoțită de aplicarea, pe vehicule, a vinietelor
autocolante de transfer care înlocuiesc înmatricularea inițială, precum și reproducerea informațiilor privind acest permis
în registrul vehiculelor urmăresc într‑adevăr realizarea obiectivului de securitate rutieră, cu atât mai mult cu cât cerința
obținerii permisului respectiv nu se aplică tuturor vehiculelor înmatriculate în alt stat membru puse în circulație pe teritoriul
finlandez.
În orice caz, trebuie să se sublinieze, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 72 din concluziile sale, că, în așteptarea
înmatriculării definitive a vehiculelor în Finlanda, pot fi identificate caracteristicile tehnice ale acestora din urmă, oricare
ar fi statul membru în care sunt înmatriculate, în măsura în care toate statele membre dispun de un sistem de înmatriculare
a vehiculelor (a se vedea în acest sens hotărârea din 23 februarie 2006, Comisia/Finlanda, C‑232/03, Rec., p. I‑27*, punctul
51).
Din cele ce precedă rezultă că Republica Finlanda nu a demonstrat că obiectivul de securitate rutieră este de natură să justifice
procedura permisului de transfer.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul referitor la necesitatea de a asigura, prin intermediul permisului de transfer,
un control fiscal eficace, un asemenea obiectiv fiind, potrivit unei jurisprudențe constante, o cerință imperativă de natură
să justifice o măsură cu efect echivalent interzisă de articolul 28 CE (a se vedea în special hotărârea din 12 martie 1987,
Comisia/Grecia, 176/84, Rec., p. 1193, punctul 25), este cert că Republica Finlanda poate instaura în mod legitim proceduri
de control care să permită să se verifice care sunt vehiculele care pot fi temporar exonerate de taxele pentru vehicule, deși
trebuie înmatriculate în Finlanda.
În legătură cu aprecierea proporționalității reglementării în litigiu și cu întrebarea dacă obiectivul urmărit poate fi atins
prin restricții ce afectează într‑o mai mică măsură comerțul intracomunitar, este necesar să se constate că Republica Finlanda
nu demonstrează în mod concret caracterul proporțional în raport cu obiectivul urmărit al restricției privind libera circulație
a mărfurilor în cauză.
Într‑adevăr, măsuri mai puțin restrictive ar putea asigura un rezultat similar, permițând să se determine data la care a început
utilizarea vehiculului fără ca taxele pentru vehicul să fi fost percepute. În această privință, rezultă în special din memoriile
schimbate și din dezbaterile care au avut loc în cadrul ședinței de judecată, precum și din punctul 83 din concluziile avocatului
general că figurează între aceste măsuri instaurarea unui sistem de declarare obligatorie a punerii în circulație la inițiativa
proprietarului sau a deținătorului vehiculului, însoțit de sancțiuni corespunzătoare în cazul neîndeplinirii acestei formalități
administrative. Unei asemenea obligații de declarare i‑ar putea fi adăugată stabilirea unui termen rezonabil de la declarația
de punere în circulație, în cadrul căruia să fie autorizată utilizarea vehiculului fără ca persoana obligată la plata taxei
pentru vehicule să o fi achitat.
Având în vedere considerentele de mai sus, se impune constatarea că, prin impunerea unui permis de transfer pentru punerea
în circulație a vehiculelor înmatriculate în mod legal și utilizate în alt stat membru, astfel cum prevede decretul privind
înmatricularea, Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 28 CE și 30 CE.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Finlanda la plata cheltuielilor de judecată,
iar Republica Finlanda a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
1)
Prin impunerea unui permis de transfer pentru punerea în circulație a vehiculelor înmatriculate în mod legal și utilizate
în alt stat membru, astfel cum prevede Decretul nr. 1598/1995 privind înmatricularea vehiculelor [asetus ajoneuvojen rekisteröinnistä
(1598/1995)] din 18 decembrie 1995, Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor
28 CE și 30 CE.
2)
Obligă Republica Finlanda la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: finlandeza.