CELEX: 62005CJ0097
Euro-Välimeri-sopimus
Tunisialainen työntekijä, jolla on oikeus oleskella jäsenvaltiossa ja työskennellä siellä
Syrjintäkiellon periaate työoloja, palkkaa ja irtisanomista koskevissa asioissa
Oleskeluluvan voimassaoloajan rajoittaminen

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Tunisian tasavallan välisestä assosioinnista
tehdyn Euro–Välimeri-sopimuksen, joka on allekirjoitettu Brysselissä 17.7.1995 ja hyväksytty Euroopan yhteisön ja Euroopan
hiili- ja teräsyhteisön puolesta 26.1.1998 tehdyllä neuvoston ja komission päätöksellä 98/238/EY, EHTY (EYVL L 97, s. 1; jäljempänä
Euro–Välimeri-sopimus), 64 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2       Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Tunisian kansalainen Mohamed Gattoussi ja Stadt Rüsselsheim (Rüsselsheimin
kaupunki, Saksa) ja joka koskee Stadt Rüsselsheimin pormestarin päätöstä rajoittaa jälkikäteen asianomaiselle henkilölle,
jolla oli toistaiseksi voimassa oleva työlupa ja joka työskenteli kyseisen päätöksen tekohetkellä, myönnetyn oleskeluluvan
voimassaoloaikaa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Euro–Välimeri-sopimus
3       Euro–Välimeri-sopimuksen VI osaston, jonka otsikko on ”Yhteistyö yhteiskunnan ja kulttuurin aloilla”, I lukuun, jonka otsikko
puolestaan on ”Työntekijöihin liittyviä määräyksiä”, sisältyvän 64 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.      Kukin jäsenvaltio myöntää työntekijöille, jotka ovat Tunisian kansalaisia ja työskentelevät sen alueella, sellaisen työoloja
ja palkkaa [sekä irtisanomista] koskevan järjestelyn, jossa näitä työntekijöitä ei millään tavalla syrjitä sen oman maan kansalaisiin
nähden.
2.      Kaikkia tunisialaisia työntekijöitä, joilla on lupa tilapäisesti harjoittaa palkallista ammatillista toimintaa jonkin jäsenvaltion
alueella, koskevat 1 kohdan määräykset työolosuhteiden ja palkkauksen osalta.
3.      Tunisia myöntää saman järjestelyn sen alueella työskenteleville jäsenvaltioiden kansalaisille.”
4       Euro–Välimeri-sopimuksen 66 artiklassa määrätään lisäksi seuraavaa:
”Tämän luvun määräyksiä ei sovelleta laittomasti vastaanottajamaan alueella oleskeleviin tai työssä oleviin sopimuspuolen
kansalaisiin.”
5       Euro–Välimeri-sopimuksen päätösasiakirjaan sisältyvässä mainitun sopimuksen 64 artiklan 1 kohdasta annetussa sopimuspuolten
yhteisessä julistuksessa (jäljempänä yhteinen julistus) täsmennetään lisäksi seuraavaa:
”Syrjinnän poistamista irtisanomisessa koskevaa 64 artiklan 1 kohtaa ei voida soveltaa oleskeluluvan uusimisen saamiseksi.
Oleskeluluvan saantia, uusimista tai kieltämistä säädellään ainoastaan kunkin jäsenvaltion lainsäädännöllä sekä – – kahdenvälisillä
sopimuksilla.”
6       Euro–Välimeri-sopimuksen 91 artiklan mukaan yhteinen julistus on erottamaton osa mainittua sopimusta.

Asian kannalta merkitykselliset Saksan oikeuden säännökset
7       Ulkomaalaislain (Ausländergesetz), sellaisena kuin se on 23.7.2004 julkaistuna (BGBl. 2004 I, s. 1842; jäljempänä AuslG),
12 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Oleskelulupa on määräaikainen tai laissa säädetyissä tapauksissa pysyvä. Jos jokin oleskeluluvan myöntämisen tai oleskeluluvan
voimassaolon jatkamisen taikka oleskeluluvan voimassaoloajan määrittämisen välttämättömistä edellytyksistä lakkaa olemasta
olemassa, määräaikaisen oleskeluluvan voimassaoloaikaa voidaan rajoittaa jälkikäteen.”
8       AuslG:n 19 §:n 1 momentin mukaan siinä tapauksessa, että aviopuolisoiden yhteiselämä lakkaa, ulkomaalaisen aviopuolison oleskeluluvan
voimassaoloa jatketaan hänen itsenäisen oleskeluoikeutensa perusteella muun muassa silloin, kun aviopuolisot ovat viettäneet
yhteiselämää laillisesti Saksan liittotasavallassa vähintään kahden vuoden ajan tai kun sen välttämiseksi, että ulkomaalainen
aviopuoliso joutuu kohtuuttomaan tilanteeseen, hänelle on annettava mahdollisuus jatkaa oleskeluaan, ellei hänelle voida myöntää
pysyvää oleskelulupaa.
9       Sosiaaliturvalain (Sozialgesetzbuch) kolmannen kirjan, sellaisena kuin se on 24.3.1997 julkaistuna (BGBl. I, s. 594; jäljempänä
SGB III), 284 §:n mukaan ulkomaalainen voi työskennellä ainoastaan työvoimaviranomaisen myöntämällä luvalla ja ulkomaalainen
voidaan ottaa työhön ainoastaan, jos hänellä on tällainen lupa. Tämän saman pykälän 5 momentissa täsmennetään, että lupa voidaan
myöntää vain siinä tapauksessa, että ulkomaalaisella on oleskelulupa.

Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
10     Gattoussi avioitui 30.8.2002 Saksan kansalaisen kanssa. Saksan liittotasavallan Tunisissa sijaitseva suurlähetystö myönsi
hänelle viisumin Saksaan matkustamista varten perheiden yhdistämisen perusteella.
11     Rüsselsheimin, joka oli kaupunki, johon aviopuolisot olivat päättäneet asettautua, pormestari myönsi 24.9.2002 Gattoussille
oleskeluluvan, jonka voimassaoloaika oli kolme vuotta.
12     Darmstadtin työvoimatoimisto myönsi 22.10.2002 Gattoussille toistaiseksi voimassa olevan työluvan, jossa oli SGB III:n 284
§:n soveltamista koskeva maininta.
13     Gattoussi allekirjoitti 11.3.2003 vuoden mittaisen määräaikaisen työsopimuksen, jota jatkettiin myöhemmin 31.3.2005 saakka.
14     Gattoussin aviopuoliso ilmoitti Rüsselsheimin pormestarille, että hän oli asunut erossa miehestään 1.4.2004 lähtien, minkä
jälkeen Rüsselsheimin pormestari rajoitti 23.6.2004 tekemällään päätöksellä Gattoussin oleskeluluvan voimassaoloaikaa siten,
että se päättyi sinä päivänä, kun kyseinen päätös annettiin tiedoksi, ja tähän päätökseen sisältyi velvollisuus poistua välittömästi
Saksasta Tunisiaan karkottamisen uhalla.
15     Tämä päätös perustui yhtäältä siihen seikkaan, että Gattoussille myönnetyn oleskeluluvan alkuperäistä perustetta ei ollut
enää olemassa, koska hän ei asunut enää aviopuolisonsa kanssa, ja toisaalta siihen seikkaan, että toistaiseksi voimassa olevasta
työluvasta ei Saksan oikeusjärjestyksen mukaan seuraa sellaista oikeutta ansiotyön ja oleskelun jatkamiseen, joka olisi oleskeluluvasta
riippumaton ja siihen nähden ylemmänasteinen oikeus.
16     Mainitussa päätöksessä otettiin huomioon myös se, että Gattoussilla ei ole itsenäistä oleskeluoikeutta. Gatoussi ei nimittäin
kyseisen päätöksen mukaan voi vedota AuslG:n säännöksiin yhtäältä, koska hän ei ole viettänyt aviopuolisonsa kanssa yhteiselämää
Saksassa vähintään kahta vuotta eli lain edellyttämää aikaa, ja toisaalta, koska hän ei ole mainitussa laissa tarkoitetussa
kohtuuttomassa tilanteessa.
17     Gattoussi ei voi kyseisen päätöksen mukaan vedota myöskään Euro–Välimeri-sopimukseen, koska tämän sopimuksen 64 artiklan 1
kohdassa määrätystä syrjintäkiellosta ei seuraa, että Tunisian kansalaisille olisi myönnettävä oleskeluoikeus.
18     Gattoussi teki tästä päätöksestä oikaisuvaatimuksen Darmstadtin Regierungspräsidiumiin ja vetosi siihen, että hän joutuu kohtuuttomaan
tilanteeseen, jos hänen oleskelunsa Saksassa päätetään, koska siitä seuraisi, että hänen olisi vaikeaa tai jopa mahdotonta
jatkaa yhteiselämää aviopuolisonsa kanssa ja maksaa takaisin häistä aiheutuneet velat.
19     Darmstadtin Regierungspräsidium hylkäsi Gattoussin oikaisuvaatimuksen valituksen 17.9.2004 tekemällään päätöksellä sillä perusteella,
että hänelle ei voitu myöntää oleskeluoikeutta minkään kansallisen oikeuden säännöksen nojalla ja että Rüsselsheimin pormestari
ei ollut ylittänyt harkintavaltaansa, kun hän teki päätöksen rajoittaa Gattoussin oleskeluluvan voimassaoloaikaa.
20     Gattoussi nosti tästä jälkimmäisestä päätöksestä kanteen Verwaltungsgericht Darmstadtissa (Darmstadtin hallinto-oikeus), ja
hän katsoi kanteessaan, että koska hän on päätoimisessa ansiotyössä Saksassa ja omaksunut täysin tämän maan tavat ja koska
hän aikoo avioitua uudelleen Saksassa avioliittonsa päättymisen jälkeen, paluu Tunisiaan merkitsisi, että hän joutuu taloudellisesti
ja perhesuhteiden kannalta kohtuuttomaan tilanteeseen.
21     Verwaltungsgericht Darmstadt on tämän kanteen käsittelyn yhteydessä esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat neljä
kysymystä:
”1)      Onko – – Euro–Välimeri-sopimuksen – – 64 artiklalla oleskeluoikeuteen liittyviä vaikutuksia?
2)      Siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Voidaanko – – Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklassa
olevasta syrjintäkiellosta johtaa sellainen oleskeluoikeuteen liittyvä oikeudellinen asema, joka estää rajoittamasta oleskeluoikeuden
voimassaoloaikaa, kun Tunisian kansalaisella on toistaiseksi voimassa oleva työlupa, hän tekee tosiasiallisesti työtä ja hänellä
on ulkomaalaislainsäädäntöön perustuvan päätöksen tekohetkellä määräaikainen oleskeluoikeus?
3)      Siinä tapauksessa, että toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Voidaanko – – Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan syrjintäkieltoon
perustuvaa oleskeluoikeuteen liittyvää oikeudellista asemaa määritettäessä ottaa huomioon ulkomaalaislainsäädäntöön perustuvan,
voimassaoloajan rajoittamista koskevan päätöksen tekemisen jälkeinen ajankohta?
4)      Siinä tapauksessa, että kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko valtion oikeutetun intressin suojeluun vedottaessa
sovellettava EY 39 artiklan 3 kohdassa vahvistettuja periaatteita?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
22     Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksissään, joita on tarkasteltava yhdessä, onko pääasiassa
sovellettava yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-416/96, El-Yassini, 2.3.1999 antamassa tuomiossa (Kok. 1999, s. I-1209) omaksumaa
ratkaisua, joka koski Rabatissa 27.4.1976 allekirjoitetun ja 26.9.1978 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2211/78 (EYVL
L 264, s. 1) yhteisön puolesta hyväksytyn Euroopan talousyhteisön ja Marokon kuningaskunnan välisen yhteistyösopimuksen (jäljempänä
ETY–Marokko-sopimus) 40 artiklan ensimmäisen kohdan tulkintaa, ja erityisesti ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee,
onko Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohta esteenä sille, että vastaanottava jäsenvaltio rajoittaa sellaisen Tunisian
kansalaisen oleskeluluvan voimassaoloaikaa, jolle kyseinen valtio on myöntänyt määräaikaisen oikeuden oleskella alueellaan
ja toistaiseksi voimassa olevan oikeuden olla siellä ansiotyössä, kun kyseisen henkilön oleskeluoikeuden alkuperäinen peruste
on lakannut olemasta olemassa ennen hänen oleskelulupansa voimassaolon päättymistä.
23     Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus, on ensinnäkin tutkittava, voiko yksityinen
oikeussubjekti vedota jäsenvaltion tuomioistuimissa Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohtaan, ja mikäli tähän kysymykseen
vastataan myöntävästi, on määritettävä kyseisessä määräyksessä vahvistetun syrjintäkiellon periaatteen soveltamisala.

Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdan välitön oikeusvaikutus
24     On todettava, että koska kysymystä Euro–Välimeri-sopimuksen määräysten vaikutuksesta kyseisen sopimuksen osapuolten oikeusjärjestyksessä
ei ole käsitelty tässä sopimuksessa, yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on päättää tästä kysymyksestä samalla tavoin kuin
kaikista muistakin tulkintakysymyksistä, jotka koskevat sopimusten soveltamista yhteisössä (ks. vastaavasti mm. asia C-149/96,
Portugali v. neuvosto, tuomio 23.11.1999, Kok. 1999, s. I-8395, 34 kohta ja asia C-265/03, Simutenkov, tuomio 12.4.2005, Kok.
2005, s. I-2579, 20 kohta).
25     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen kolmansien valtioiden kanssa tekemässä sopimuksessa olevalla määräyksellä on
katsottava olevan välitön oikeusvaikutus, kun se sanamuotonsa sekä sopimuksen tarkoituksen ja luonteen perusteella sisältää
selvän ja täsmällisen velvoitteen, jonka täytäntöönpano tai oikeusvaikutusten syntyminen ei edellytä muita toimenpiteitä (ks.
vastaavasti mm. asia C-63/99, Gloszczuk, tuomio 27.9.2001, Kok. 2001, s. I-6369, 30 kohta; asia C-171/01, Wählergruppe Gemeinsam,
tuomio 8.5.2003, Kok. 2003, s. I-4301, 54 kohta ja em. asia Simutenkov, tuomion 21 kohta).
26     Ensinnäkin Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdan sanamuodon osalta on selvää, että kyseinen määräys on sanamuodoltaan
lähes sama kuin ETY–Marokko-sopimuksen 40 artiklan ensimmäinen kohta, ja siinä ainoastaan ulotetaan syrjintäkiellon periaate
koskemaan irtisanomista. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että mainitun 40 artiklan ensimmäisellä kohdalla voidaan katsoa
olevan välitön oikeusvaikutus, sillä se täyttää tätä koskevat edellytykset (em. asia El-Yassini, tuomion 27 kohta).
27     Toiseksi Euro–Välimeri-sopimuksen tarkoituksen ja luonteen osalta on korostettava, että mainitun sopimuksen 96 artiklan 2
kohdan mukaan kyseinen sopimus korvaa Euroopan talousyhteisön ja Tunisian tasavallan yhteistyösopimuksen, joka on hyväksytty
yhteisön puolesta Euroopan talousyhteisön ja Tunisian tasavallan yhteistyösopimuksen tekemisestä 26.9.1978 annetulla neuvoston
asetuksella (ETY) N:o 2212/78 (EYVL L 265, s. 2; jäljempänä ETY–Tunisia-sopimus), ja että Euro–Välimeri-sopimus on yhdenmukainen
ETY–Tunisia-sopimuksen kanssa, koska sen tarkoituksena on muun muassa edistää yhteistyötä talouden, yhteiskunnan, kulttuurin
ja rahoituksen alalla. ETY–Tunisia-sopimus oli puolestaan pääasiallisesti samansisältöinen kuin ETY–Marokko-sopimus, jonka
tarkoituksen ja luonteen osalta yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että ne ovat erityisesti työvoima-asioiden alalla sopusoinnussa
kyseisen sopimuksen 40 artiklan ensimmäisen kohdan sanamuodosta seuraavan välittömän oikeusvaikutuksen kanssa (ks. em. asia
El-Yassini, tuomion 28–31 kohta). Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska toisin kuin ETY–Marokko-sopimuksessa, Euro–Välimeri-sopimuksessa
perustetaan sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden ja Tunisian välinen assosiointi.
28     Näin ollen on todettava, että Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdalla on välitön oikeusvaikutus.

Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdan soveltamisala
29     Aluksi on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin totesi edellä mainitussa asiassa El-Yassini antamassaan tuomiossa, että
asiaa ratkaistaessa voimassa olleen yhteisön oikeuden mukaan ETY–Marokko-sopimuksen 40 artiklan ensimmäistä kohtaa oli tulkittava
siten, että sillä ei lähtökohtaisesti estetä sitä, että vastaanottava jäsenvaltio kieltäytyy uudistamasta sellaisen Marokon
kansalaisen oleskelulupaa, jolle se on antanut luvan tulla alueelleen ja työskennellä siellä, koko siksi ajaksi, jona asianomaisella
on valtiossa kyseinen työpaikka, silloin kun alkuperäistä perustetta oleskeluoikeuden myöntämiselle ei ole enää olemassa hetkellä,
jolloin hänen oleskelulupansa voimassaolo päättyy. Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi, että asia olisi toisin, jos kyseinen
kieltäytyminen vaikuttaisi siten, että tietyssä jäsenvaltiossa myönnetty oikeus, jonka mukaan asianomainen saa tosiasiallisesti
tehdä työtä ja jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat asianmukaisesti myöntäneet työluvalla, jonka voimassaolo
on pidempi kuin oleskeluluvan, asetettaisiin kyseenalaiseksi muilla perusteilla kuin kyseisen valtion oikeutetun intressin
suojelulla eli muilla kuin yleiseen järjestykseen tai turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvillä syillä (em. asia
El-Yassini, tuomion 67 kohta).
30     Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian olosuhteet ovat rinnastettavissa yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa
asiassa El-Yassini tarkastelemiin olosuhteisiin.
31     Molemmissa näissä asioissa vastaanottava jäsenvaltio on nimittäin rajoittamalla oleskeluoikeutta ajallisesti rajoittanut kolmannen
maan asukkaan oikeutta työskennellä, vaikka tämä oikeus on myönnetty työluvalla kyseiselle kolmannen maan kansalaiselle.
32     Saksan hallitus tuo kuitenkin esiin tiettyjä Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdan ja ETY–Marokko-sopimuksen 40 artiklan
ensimmäisen kohdan välisiä eroja, jotka ovat kyseisen hallituksen mukaan esteenä sille, että jälkimmäisen määräyksen osalta
edellä mainitussa asiassa El-Yassini hyväksytty tulkinta hyväksytään myös mainitun 64 artiklan 1 kohdan osalta.
33     Yhtäältä yhteinen julistus Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdasta ilmentää Saksan hallituksen mukaan kyseisen sopimuksen
sopimuspuolten tahtoa estää se, että Tunisian kansalaiset nojautuvat kyseisessä artiklassa määrättyyn syrjintäkieltoon saadakseen
oleskeluoikeuden.
34     Toisaalta mainitulla määräyksellä ei sen sanamuodon, tehokkaan vaikutuksen ja rakenteen johdosta voida tunnustaa olevan oikeusvaikutuksia
Tunisian kansalaisten oleskeluoikeuteen.
35     Kuten Saksan hallitus korostaa, Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdan sanamuodosta jo itsessään ja siihen liittyvästä
yhteisestä julistuksesta ilmenee, ettei kyseisellä määräyksellä sellaisenaan ole tarkoituksena säännellä Tunisian kansalaisten
oikeutta oleskella jäsenvaltioissa.
36     Näin ollen on todettava samaan tapaan kuin yhteisöjen tuomioistuin totesi ETA–Marokko-sopimusta koskeneessa edellä mainitussa
asiassa El-Yassini, että koska Euro–Välimeri-sopimuksen tarkoituksena ei ole työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttaminen,
siinä ei lähtökohtaisesti kielletä jäsenvaltiota toteuttamasta toimenpiteitä, jotka koskevat sellaisen Tunisian kansalaisen
oleskeluoikeutta, jolle jäsenvaltio on alun perin antanut luvan tulla alueelleen ja työskennellä siellä (em. asia El-Yassini,
tuomion 58–62 kohta).
37     Se seikka, että tällainen toimivaltaisten kansallisten viranomaisten toimenpide pakottaa asianomaisen henkilön päättämään
työsuhteensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa ennen työnantajan kanssa tehdyssä sopimuksessa sovittua määräaikaa, ei pääsääntöisesti
ole omiaan vaikuttamaan kyseiseen tulkintaan (em. asia El‑Yassini, tuomion 63 kohta).
38     Toisin kuin Saksan hallitus väittää, tästä tulkinnasta ei kuitenkaan seuraa, että Tunisian kansalainen ei voisi missään tapauksessa
nojautua Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdassa määrättyyn syrjintäkieltoon riitauttaakseen jäsenvaltion toteuttaman
toimenpiteen, jolla rajoitetaan hänen oleskeluoikeuttaan.
39     Ei näet voida hyväksyä, että jäsenvaltiot määräävät Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohdassa määrätyn syrjintäkiellon
soveltamisesta rajoittamalla sen tehokasta vaikutusta valtionsisäisen oikeuden säännöksin. Yhtäältä tällainen mahdollisuus
merkitsisi sitä, että yhteisön ja sen jäsenvaltioiden tekemää sopimusta rikotaan, ja toisaalta sillä vaarannettaisiin kyseessä
olevan periaatteen yhdenmukainen soveltaminen.
40     Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, erityisesti jos vastaanottava jäsenvaltio on alun perin myöntänyt siirtotyöläiselle
työskentelyn osalta täsmällisiä oikeuksia, jotka ovat laajempia kuin ne oikeudet, jotka tämä valtio on myöntänyt kyseiselle
henkilölle oleskelun osalta, se ei voi kyseenalaistaa tämän työntekijän tilannetta syillä, jotka eivät liity valtion oikeutetun
intressin, kuten yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden, suojaamiseen (em. asia El‑Yassini, tuomion
64, 65 ja 67 kohta).
41     Tältä osin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yleisen järjestyksen käsite edellyttää, että kyse on perustavanlaatuista yhteiskunnan
etua uhkaavasta todellisesta ja riittävän vakavasta vaarasta (ks. vastaavasti asia 36/75, Rutili, tuomio 28.10.1975, Kok.
1975, s. 1219, Kok. Ep. II, s. 495, 28 kohta; asia C‑340/97, Nazli, tuomio 10.2.2000, Kok. 2000, s. I-957, 57 kohta ja asia
C‑459/99, MRAX, tuomio 25.7.2002, Kok. 2002, s. I-6591, 79 kohta).
42     Kun otetaan huomioon luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteet, 40 kohdassa mainittua arviointiperustetta on noudatettava
sitä suuremmalla syyllä silloin, kun vastaanottava jäsenvaltio on rajoittanut oleskelulupaa jälkikäteen, kuten esillä olevassa
asiassa.
43     Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se voi vaikuttaa
Tunisian kansalaisen oikeuteen oleskella jäsenvaltion alueella, kun tämä jäsenvaltio on asianmukaisesti myöntänyt kyseiselle
Tunisian kansalaiselle luvan työskennellä siellä ajanjakson, joka ylittää hänen oleskelulupansa voimassaoloajan.

Oikeudenkäyntikulut
44     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Tunisian tasavallan välisestä assosioinnista tehdyn Euro–Välimeri-sopimuksen,
joka on allekirjoitettu Brysselissä 17.7.1995 ja hyväksytty Euroopan yhteisön ja Euroopan hiili- ja teräsyhteisön puolesta
26.1.1998 tehdyllä neuvoston ja komission päätöksellä 98/238/EY, EHTY, 64 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se voi
vaikuttaa Tunisian kansalaisen oikeuteen oleskella jäsenvaltion alueella, kun tämä jäsenvaltio on asianmukaisesti myöntänyt
kyseiselle Tunisian kansalaiselle luvan työskennellä siellä ajanjakson, joka ylittää hänen oleskelulupansa voimassaoloajan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.