CELEX: 62004TJ0500
Arbitražinė išlyga
Pirmosios instancijos teismo kompetencija
Bendrijos avansinės išmokos telekomunikacijų transeuropinių tinklų srityje finansuojamiems projektams grąžinimas
Teisės netekimas
Tariamai patirtų išlaidų atlygintinumas

Teisinės ir faktinės bylos aplinkybės

Taikytina Bendrijos teisė
Bendrijos finansinė pagalba transeuropinių tinklų srityje teikiama remiantis 1995 m. rugsėjo 18 d. Tarybos reglamentu (EB)
Nr. 2236/95, nustatančiu bendrąsias tokios pagalbos teikimo taisykles (OL L 228, p. 1).
Pagal šio reglamento 1, 2 ir 5 straipsnius bendros svarbos projektui transeuropinių tinklų infrastruktūros telekomunikacijų
srityje gali būti skirta Bendrijos parama, neviršijanti minimumo, reikalingo pradėti projektą.
Reglamento Nr. 2236/95 11 straipsnis numato, kad Bendrijos parama gali padengti tik su projektu susijusias išlaidas, kurių
patiria už projekto įgyvendinimą atsakingi paramos gavėjai ar trečiosios šalys. Kaip įprasta, įmokos mokamos kaip avansas,
tarpinės įmokos ir galutinė įmoka.
Reglamento Nr. 2236/95 13 straipsnis išvardija Bendrijos paramos sumažinimo, sustabdymo ir nutraukimo sąlygas. Taigi, Komisija
gali sumažinti, sustabdyti arba nutraukti paramą atitinkamai veiklai, jei patikrinimo metu paaiškėja, jog netiksliai laikomasi
arba visai nesilaikoma paramos skyrimo sąlygų. Bet koks neteisėtas Bendrijos pagalbos įgijimas lemia neteisėtai išmokėtų sumų
susigrąžinimą. Grąžintina neteisėtai gauta suma pervedama Komisijai

Bylos faktai
1996 m. balandžio 4 d. Sprendimu Taryba paragino į Europos Sąjungos informacinės visuomenės propagavimą papildomai įtraukti
ir meną bei kultūrą. Todėl Komisija pareiškė iniciatyvą dėl multimedijos prieigos prie Europos kultūros paveldo, žinomą pavadinimu
„Susitarimo memorandumas dėl Europos kultūros paveldo“. Pagal šią iniciatyvą, be kita ko, Komisija finansavo du tarpvalstybinius
projektus, kuriais, pasinaudojant skaitmenine technika, siekiama Europos kultūrinėje erdvėje sukurti bendrą forumą ir sujungti
skirtingose Bendrijos šalyse įsikūrusius asmenis, t. y. projektą „DCC – Digital Content for Culture“ (toliau – DCC) ir projektą
„Donna – Art, Design and Fashion Online“ (toliau – „Donna“).
Konkrečiau kalbant apie projektą DCC, jo tikslas buvo atrinkto kultūrinio pobūdžio turinio skaitmeninimas bei jo pristatymas,
perdavimas ir pardavimas internetu. Taip buvo siekiama kultūros ekonominiame sektoriuje sukurti naujas prekes ir paslaugas,
siekiant plėtoti Europos kultūrinį paveldą. Tai turėjo leisti sukurti naujas darbo vietas, pirmiausia menininkams ir dizaineriams,
bei naujas galimybes naujoves diegiančioms mažoms ir vidutinio dydžio įmonėms.
Kalbant apie projektą „Donna“, reikėtų pažymėti, kad juo buvo siekiama leisti kūrėjoms (menininkėms ir dizainerėms) pristatyti
savo kūrybą meno, dizaino ir mados sektoriuose skaitmeniniu formatu, panaudojant informacines ir ryšių programas interaktyviam
bendravimui su visuomene užtikrinti. Šis bandomasis projektas visuotinai buvo suprantamas kaip virtualus forumas, leidžiantis
įvairių sričių (pramoninės prekės, mados, televizijos, architektūros ir kt.) menininkėms ir dizainerėms susitikti, pasikeisti
idėjomis ir užmegzti santykius su tiekėjais, klientais, partneriais bei žiniasklaida.
Kiekvienam iš šių projektų Europos Bendrija, atstovaujama Komisijos, sudarė finansavimo sutartį su, pirma, pagal Vokietijos
teisę įsteigta uždarąja akcine bendrove
IIC Informations Industrie Consulting
, veikiančia strateginio planavimo, pardavimo vadybos ir informacijos pramonės konsultacijų sektoriuje, ir, antra, pagal Vokietijos
teisę įsteigta akcine bendrove
CSC Ploenzke
(toliau –
Ploenzke
). Sutartis dėl DCC projekto buvo sudaryta 1996 m. gruodžio 18 d. (Sutartis Nr. 45 528), o dėl „Donna“ projekto – 1996 m.
gruodžio 30 d. (Sutartis Nr. 20 730).
Pagal šias sutartis, kurių svarbiausios nuostatos yra iš esmės tapačios, Komisija įsipareigoja suteikti Bendrijos finansinę
paramą 50 % aptariamų projektų reikalavimus atitinkančioms sąnaudoms padengti.
Pagal abiejų sutarčių 4 straipsnį buvo numatyta 3 360 000 ekiu DCC ir 980 000 ekiu „Donna“ projekto sąnaudoms padengti. Pagal
abiejų sutarčių 2 straipsnį DCC projekto trukmė buvo numatyta dvylika mėnesių, o „Donna“ projekto trukmė – devyni mėnesiai,
skaičiuojant nuo pirmosios mėnesio, einančio po mėnesio, kada buvo galutinai pasirašytos susitariančiųjų šalių sutartys, t. y.
1997 m. sausio 1 d., dienos.
Anglų kalba surašytoms sutartims, numatančioms arbitražinę išlygą pagal EB 238 straipsnį, pagal kurią ginčai bus sprendžiami
Pirmosios instancijos teisme (12 straipsnio 2 dalis), taikoma Vokietijos teisė (12 straipsnio 1 dalis). Jose numatytos tokios
sąlygos:
„1 straipsnio 1 dalis
Kiek tai susiję su sutarties I priede išvardytais darbais (projektas), susitariančiosios šalys įsipareigoja Komisijai vykdyti
sutartį solidariai.
<…>
(3 dalis)
Koordinatorius atsakingas už visų dokumentų pateikimą bei bendrus santykius tarp susitariančiųjų šalių ir Komisijos. Bendras
susirašinėjimas su Komisija vyks per koordinatorių.
<…>
(4 straipsnio 5 dalis)
Bet kuris Komisijos mokėjimas turi būti atliekamas į koordinatoriaus banko sąskaitą <...>.
Koordinatorius atsakingas už tinkamos Komisijos finansinės paramos pervedimą nedelsiant kiekvienai iš susitariančiųjų šalių.
Koordinatoriui negali būti mokama, išskyrus jei susitariančiosios šalys dėl to sudaro susitarimą, kuriame numatomos bet kokio
pervedimo į koordinatoriaus asmeninę sąskaitą sąlygos.
5 straipsnis <...>
Susitariančiosios šalys gali sudaryti subrangos sutartis su sąlyga, kad dėl to iš anksto bus gautas Komisijos leidimas raštu.
Susitariančiosios šalys susitaria su subrangovais dėl tokių pačių pareigų kaip ir jų pareigos pagal šią sutartį.“
Abiejų sutarčių I priede paaiškinama atitinkamo projekto programa. Pagal DCC sutarties I priedo 3 skyrių ir pagal „Donna“
sutarties I priedą profesionalią atsakovės grupę sudaro B., buvęs atsakovės direktorius, F. ir M. bei D. D., B. D. ir L.
Abiejų projektų atlygintinų išlaidų grąžinimo sąlygos numatytos abiejų sutarčių II priede. Šis priedas numato:
„1.2. Atlygintinos išlaidos yra toliau apibrėžtos realios išlaidos, kurios yra būtinos įgyvendinant projektą, gali būti įrodytos
ir buvo patirtos per laikotarpį, nustatytą sutarties 2.1 straipsnyje < ... >
Atlygintinos išlaidos gali apimti visas arba tam tikras šių išlaidų rūšis:
–        personalui,
–        įrangai,
–        trečiųjų asmenų pagalbai,
–        kelionei ir apgyvendinimui,
–        trumpalaikio vartojimo reikmenims ir informacijos apdorojimo išlaidoms,
–        kitas sąnaudas,
–        bendrąsias išlaidas.
<...>
1.3.1. Personalas
Gali būti reikalaujama sumokėti už susitariančiosios šalies tiesiogiai įdarbinto personalo projektui realiai skirtas darbo
valandas.
<...>
Bendras deklaruotų personalo darbo valandų skaičius turi būti įregistruotas ir patvirtintas. Šis reikalavimas bent minimaliai
bus patenkintas paskirtam projekto vadovui arba susitariančiosios įmonės tinkamai įgaliotam valdymo grandies darbuotojui bent
kartą per mėnesį patvirtinant darbo laiko registraciją.
1.3.2. <...>
Įrangos pirkimo arba finansinės nuomos sąnaudos gali būti priskirtos tiesioginėms išlaidoms. Reikalavimus atitinkančios įrangos
finansinės nuomos sąnaudos negali viršyti galimų reikalavimus atitinkančių jos pirkimo sąnaudų sumos <...>.
1.3.3. Trečiųjų asmenų pagalba
Subrangovų ir išorės tarnybų sąnaudos yra reikalavimus atitinkančios sąnaudos pagal šios sutarties 5 straipsnį.
<...>
1.3.5. <...>
Už trumpalaikio vartojimo reikmenis <...> gali būti reikalaujama sumokėti kaip už tiesiogines sąnaudas.
<...>
1.4 <...>
Savikainą naudojančios susitariančiosios šalys su projektu susijusias ir pagal įprastas apskaitos taisykles ir principus apskaičiuotas
bendrąsias išlaidas (netiesiogines bendrąsias sąnaudas), jei Komisija jas laiko pagrįstomis, gali įtraukti į tokius punktus
kaip pačių finansuojamas tyrimas (daugiausia 10 % personalo sąnaudų), administracija, pagalbinis personalas, raštinės reikmenys,
infrastruktūra, įranga ir paslaugos.
<...>
Papildomas išlaidas naudojančioms susitariančiosioms šalims kaip bendrosios išlaidos gali būti skirtas įnašas, sudarantis
iki 20 % realiai patirtų atlygintinų sąnaudų už visas šio priedo 1.3 punkte nurodytas tiesiogines sąnaudas.
<...>
4.3 Kai visas pagal projektą numatytas sumokėti finansinis įnašas, įskaitant bet kurio audito rezultatą, yra mažesnis nei
pagal projektą įvykdyti mokėjimai, susitariančiosios šalys nedelsdamos atlygina Komisijai skirtumą ekiu.
<...>
5. Sąnaudų patvirtinimas
Susitariančiosios šalys, vadovaudamosi valstybės, kurioje jos yra įsteigtos, taisyklėmis ir joje naudojama įprasta apskaita,
vykdo tinkamą apskaitą ir reikalingą dokumentaciją, kad būtų galima pagrįsti ir pateisinti priskirtas išlaidas ir valandas.“
Remdamasi šiomis sutartimis Komisija pervedė
Ploenzke
, kaip abiejų projektų koordinatorei, šias avansines išmokas: 980 472 Vokietijos markių (DEM) DCC projektui ir 317 745 DEM
„Donna“ projektui.
Ploenzke
pagal sutarčių 4 straipsnio 5 dalį privalėjo pervesti atsakovei Komisijos pervestas sumas, į kurias ji turėjo teisę. Taip
atsakovei buvo pervesta 293 328 DEM DCC projektui ir 107 493 DEM „Donna“ projektui. Vadinasi, 1997 metais kaip finansinę paramą
iš viso ji gavo 400 821 DEM (204 936, 52 eurų) avansinių išmokų sumą.
Abiejų projektų įgyvendinimas prasidėjo 1997 m. sausio 1 d., o jiems pasibaigus
Ploenzke
ir atsakovė pateikė prašymus atlyginti išlaidas (iš viso 6 144 287 DEM pagal DCC projektą ir 1 906 934 DEM pagal „Donna“
projektą, iš kurių atsakovei priklausė 1 960 943 DEM pagal DCC projektą ir 646 809 DEM pagal „Donna“ projektą).
Atsakovės pagal DCC projektą pareikalautas išlaidas galima suskirstyti į: išlaidas personalui (834 568 DEM), subrangos išlaidas
(618 631 DEM), išlaidas įrangai (384 018 DEM), kelionės išlaidas (32 682 DEM), išlaidas trumpalaikio vartojimo reikmenims
(35 017 DEM) ir bendrąsias išlaidas (56 027 DEM).
Atsakovė pagal „Donna“ projektą nurodė išlaidas personalui (227 998,39 DEM), subrangos išlaidas (257 659 DEM), išlaidas įrangai
(106 871 DEM), kelionės išlaidas (22 659 DEM), išlaidas trumpalaikio vartojimo reikmenims (9 312,53 DEM) ir bendrąsias išlaidas
(22 385 DEM).
Komisija savo ruožtu įpareigojo nepriklausomus ekspertus pateikti technines ataskaitas. Todėl 1997 m. gruodžio 10 d. buvo
pateikta Komisijos, įpareigotos atlikti išsamų patikrinimą, ataskaita apie DCC projektą, o 1998 m. birželio 26 d. – ekspertų
ataskaita apie „Donna“ projektą. Šiose abiejose ataskaitose daroma išvada, kad nebuvo laikytasi nustatytų kokybės kriterijų
ir kad nebuvo tenkinamos pagal DCC ir „Donna“ sutartis numatytų išlaidų grąžinimo sąlygos.
1997 m. gruodžio 17 d. komisijos, įpareigotos atlikti išsamų patikrinimą, ataskaita buvo nusiųsta DCC projekto dalyviams.
Vėliau, 1997 m. gruodžio 23 d.,
Ploenzke
nusiųstu laišku (kartu su atsakovei nusiųsta šio laiško kopija) Komisija nutraukė DCC sutartį ir paragino
Ploenzke
apie tai pranešti savo partneriams; pagal sutarties 9 straipsnio 1 dalį šis sutarties nutraukimas įsigaliojo po mėnesio.
Kalbant apie „Donna“ projektą, kuris buvo pabaigtas 1997 m. rugsėjo 30 d., ekspertų ataskaita buvo parengta po 1998 m. birželio
26 d. susitikimo Briuselyje, pavadinto „techniniu tyrimu“. Per šį susitikimą atsakovės atstovai atsakė į Komisijos įgaliotų
ekspertų klausimus.
Be to, 1998 m. kovo 10 ir 11 d. Komisijos darbuotojai ištyrė aptariamų projektų finansavimą. Po šio patikrinimo  Komisija
atsakovei nusiuntė audito ataskaitų projektus, parengtus 1998 m. balandžio 28 d. dėl DCC projekto, o 1998 m. gegužės 27 d.
– dėl „Donna“ projekto. Konkrečiai išvardijus ir įvertinus projektų sąnaudas, šiuose ataskaitų projektuose buvo atskleista,
kad didžioji dalis nurodytų išlaidų negalėjo būti atlygintos, nes nebuvo laikytasi sutartų tikslų.
Gavusi 1998 m. birželio 30 d. atsakovės pastabas, Komisija jai nusiuntė galutines audito ataskaitas su 1998 m. liepos 29 d.
lydraščiu. Šiose ataskaitose Komisija padarė išvadą, kad
Ploenzke
gali reikalauti atlyginti tik 51 506 DEM pagal DCC projektą ir 37 679 DEM pagal „Donna“ projektą, o atsakovė neturi teisės
reikalauti, kad jai būtų atlyginta pagal DCC projektą; pagal „Donna“ projektą jai turi būti atlyginta tik 46 300,18 DEM.
Paskui Komisija tiek
Ploenzke
, tiek atsakovei pateikė reikalavimą grąžinti neatlygintiną už abu projektus pervestą avansinės išmokos dalį.
Ploenzke
Komisijai pervedė jos reikalautas sumas, o atsakovė atsisakė ką nors grąžinti.
1998 m. rugpjūčio 12 d. Komisija atsakovei nusiuntė vykdomąjį raštą sumoms išieškoti kartu su debeto aviza, kuriuos atsakovė
gavo 1998 m. rugsėjo 8 d. ir kuriuose nurodyta 179 337 ekiu (354 520, 82 DEM) atlyginti sumų skirtumą iki 1998 m. spalio 31 dienos.
Atsakovė šios sumos nepervedė iki dabar.
1998 m. lapkričio 30 d. laišku atsakovė savo ruožtu pareikalavo iš Komisijos papildomai sumokėti 352 800 ekiu pagal DCC projektą
ir 110 781, 45 ekiu pagal „Donna“ projektą. Komisija taip pat nepervedė šių sumų iki dabar.
Galiausiai 1999 m. atsakovė Europos ombudsmenui pateikė skundą dėl Komisijos. Ši procedūra buvo baigta 2000 m. balandžio 27 dieną.
Ombudsmenas nusprendė, kad Komisijos netinkamo administravimo atvejis negalėjo būti nustatytas.

Procesas ir šalių reikalavimai
2004 m. gruodžio 24 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Komisija pareiškė šį ieškinį.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė suorganizuoti neformalų
susitikimą su šalimis. Šis susitikimas įvyko 2006 m. vasario 2 d., dalyvaujant teisėjui pranešėjui. Per jį šalys pradėjo derybas
siekdamos per du mėnesius sudaryti taikos sutartį. Šis terminas buvo pratęstas du kartus, o 2006 m. birželio 29 d. atsakovė
pranešė Pirmosios instancijos teismui, kad taikos sutarties sudaryti nepavyko.
Vėliau Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Šalys buvo išklausytos ir pateikė atsakymus į Pirmosios instancijos teismo klausimus per 2006 m. lapkričio 7 d. posėdį.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        priteisti iš
IIC Informations-Industrie Consulting
jai sumokėti 181 263,61 eurų kartu su 4 % delspinigių, skaičiuojamų nuo 1998 m. lapkričio 1 dienos,
–        priteisti iš IIC Informations-Industrie Consulting bylinėjimosi išlaidas.
Atsakovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        papildomai suteikti jai apsaugą nuo priverstinio vykdymo ir leisti išvengti galimo priverstinio vykdymo pateikiant užtikrinimą,
kuris galėtų būti banko garantijos formos,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Komisija teigia, kad beveik visos išlaidos, kurių finansavimas buvo suteiktas atsakovei, netenkino atlyginimo reikalavimų.
Komisijos teigimu, iš šio sprendimo 18–20 punkte nurodytų techninių ataskaitų matyti, kad atsakovė pagal DCC ir „Donna“ sutarčių
II priedo 4.3 punktą privalo grąžinti kaip avansines išmokas pervestas sumas tiek, kiek ji neturi teisės, kad jos išlaidos
būtų finansuotos.
Atsakydama į šiuos reikalavimus, atsakovė pateikia dvi grupes gynybos teisinių pagrindų. Pirmąja teisinių pagrindų grupe ji
ginčija Komisijos teisę reikalauti grąžinti skolą. Šiuo klausimu ji remiasi galimybės gintis teisme (teisės būti atsakovu)
nebuvimu, ieškinio dėl tariamos reikalavimo teisės senatimi ir Komisijos teisės į sumos grąžinimą netekimu. Antrąja teisinių
pagrindų grupe ji nurodo, kad abiem projektais numatyti tikslai buvo pasiekti, o deklaruotos sąnaudos realiai patirtos. Ji
priekaištauja Komisijai, kad ši elgiasi prieštaringai ir bando po visko, remdamasi vien formaliais argumentais, išvengti sutartinių
įsipareigojimų.

Dėl galimybės gintis teisme (teisės būti atsakovu)
Šalių argumentai
Komisija mano, kad turi teisę siekti, kad būtų išieškota jos paskola atsakovei, nes DCC ir „Donna“ sutartys ją apibrėžia kaip
asmenį, įsipareigojusį grąžinti sumą. Iš tikrųjų kiekviena susitariančioji šalis privalo asmeniškai grąžinti nepagrįstai pervestas
sumas.
Atsakovės nuomone, iš abiejų sutarčių matyti, kad Komisija siekė turėti vieną kontaktinį asmenį, su kuriuo galėtų tiesiogiai
spręsti visus iškilusius sutarčių vykdymo sunkumus. Todėl
Ploenzke
, kaip koordinatoriaus, vaidmuo buvo platesnis nei tiesiog už pagalbą gauti atsakingo įgaliotinio. Iš sutarčių II priedo 4.3 punkto,
įpareigojančio sutartis sudariusias šalis grąžinti Komisijai gautas per dideles sumas, negalima daryti skirtingos išvados,
nes jis neapibūdina, kaip sumos turėtų būti grąžinamos. Šį 4.3 punktą reikėtų aiškinti taip, kad
Ploenzke
buvo partneris pagal sutartis, kuriam tarpininkaujant jos turėjo būti vykdomos.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Primintina, kad DCC ir „Donna“ sutartys buvo sudarytos tarp Komisijos, ir
Ploenzke
bei atsakovės, sutartyje vadinamų „susitariančiosiomis šalimis“, nurodant, kad
Ploenzke
, be to, pagal DCC ir „Donna“ sutarčių 1 straipsnio 3 dalį turėjo atlikti „koordinatorės“ funkcijas, o susitariančiosios šalys
buvo įsipareigojusios Komisijai solidariai vykdyti sutartis, kiek jos susijusios su jų I priede išvardytais darbais.
Tiesa, kad
Ploenzke
, kaip koordinatorė, buvo atsakinga už visų dokumentų pateikimą Komisijai bei jos bendrus santykius su susitariančiosiomis
šalimis. Be to, iš susitariančiųjų šalių
Ploenzke
buvo vienintelė Komisijos tarpininkė. Vis dėlto sutarties nuostata, numatanti šį koordinavimo vaidmenį, pagal taikytiną Vokietijos
teisę, t. y. Vokietijos civilinio kodekso (
Bürgerliches Gesetzbuch
) 242 straipsnyje įtvirtintą bendrąjį lojalumo principą, turi būti aiškinama pagal lojalumo ir abipusio pasitikėjimo reikalavimus,
dėl kurių paprastai susitaria sutarties šalys.
Tačiau iš sutarčių II priedo 4.3 punkto išplaukia, kad būtent „susitariančiosios šalys“, o ne galimas koordinatorius, privalėjo
grąžinti Komisijai realiai panaudotos finansinės naudos ir nepagrįstai pervestų sumų skirtumą. Be to, Komisija visiškai teisingai
pabrėžė, kad
Ploenzke
koordinavimo pareiga apsiribojo keliomis papildomomis organizacinio pobūdžio užduotimis, konkrečiai kalbant, pervesti kitai
susitariančiajai šaliai Komisijos pervestas sumas.
Vadinasi, ginčijamos sutartys negali būti pagrįstai aiškinamos taip, kad
Ploenzke
, kaip koordinatorė, turėjo grąžinti pervestas sumas, kurių galutinė gavėja pagal sutarčių 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą
buvo tik atsakovė, kaip susitariančioji šalis ir skolininkė. Vadinasi, šiose sutartyse nėra jokios sąlygos, įpareigojančios
Ploenzke
grąžinti didesnes nei jos, kaip susitariančiosios šalies, gautas sumas.
Darytina išvada, kad atsakovė turi pareigą grąžinti jos gautas per dideles avansines išmokas, darant prielaidą, kad ši pareiga
yra pagrįsta.
Todėl pagrindas dėl teisės būti atsakovu nebuvimo yra atmestinas.

Dėl ieškinio senaties
Pirminės pastabos
Kalbant apie su ieškinio senatimi susijusią Vokietijos teisę, reikėtų pažymėti, kad šiuo atveju taikytinos susijusios Vokietijos
civilinio kodekso nuostatos, net jei ginčijamos sutartys turi būti laikomos „sutartimis, reguliuojamomis pagal viešąją teisę“
EB 238 straipsnio prasme. Iš tikrųjų 1976 m. gegužės 25 d. Federalinis įstatymas dėl neteisminės administracinės procedūros
(
Bundesverwaltungsverfahrensgesetz
, toliau – BVwVfG, BGBl. 1976 I, p. 1253 ir 2003 I, p. 102), reglamentuojantis būtent pagal viešąją teisę reguliuojamas sutartis,
tačiau nieko nekalbantis apie senatį, 62 straipsnyje papildomai numato, kad pagal analogiją joms taikomos Vokietijos civilinio
kodekso nuostatos.
Šiuo aspektu aišku, kad iki 2002 m. įvykdytos Vokietijos prievolių teisės reformos Vokietijos civilinio kodekso 195 ir 196 straipsniuose
numatytos nuostatos dėl senaties numatė bendrą 30 metų senaties terminą, o konkrečioms specialiems ūkio subjektams priklausančių
reikalavimų rūšims – dvejų ar ketverių metų terminus.
Po Vokietijos prievolių teisės reformos naujosios redakcijos Vokietijos civilinio kodekso 195 straipsnis numato bendrą trejų
metų senaties terminą.
Įgyvendinant prievolių teisės reformą Civilinio kodekso įžanginio įstatymo (
Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch
, toliau – EGBGB) 229 straipsnio 6 dalies ketvirtoji pastraipa numatė pereinamąjį laikotarpį, pagal kurį, jeigu nuo 2002 m.
sausio 1 d. taikomame naujosios redakcijos Vokietijos civiliniame kodekse nustatomas trumpesnis ieškinio senaties terminas
nei ankstesnės redakcijos Vokietijos civiliniame kodekse, jis ir taikomas, tačiau pradedamas skaičiuoti nuo 2002 m. sausio
1 dienos.
Šalių argumentai
Komisijos nuomone, nagrinėjamu atveju jos teisei susigrąžinti sumas senaties terminas nėra suėjęs. Pagal ankstesnės redakcijos
Vokietijos civilinio kodekso 195 straipsnį šiai teisei iš pat pradžių buvo nustatytas 30 metų senaties terminas. Pagal kartu
skaitomas naujosios redakcijos Vokietijos civilinio kodekso 195 straipsnio ir EGBGB 229 straipsnio 6 dalies ketvirtosios pastraipos
nuostatas turi būti taikomas trejų metų šios teisės senaties terminas. Šis terminas pradėtas skaičiuoti nuo 2002 m. sausio
1 d. ir pareiškus šį ieškinį buvo sustabdytas iki jam pasibaigiant 2004 m. gruodžio 31 dieną.
Tiek, kiek atsakovė remiasi senosios redakcijos Vokietijos civilinio kodekso 196 straipsniu, Komisija teigia, kad šioje nuostatoje
atvejai yra išsamiai išvardijami, todėl trumpas senaties terminas nėra taikomas teisėms, kurios tiesiogiai šiame straipsnyje
nenumatytos. Pagrindinė šios nuostatos idėja – numatyti trumpą senaties terminą kasdienio gyvenimo sandoriams, pagal kuriuos
retai pateikiamas sumokėjimo įrodymas, – negali būti taikoma pagal analogiją Komisijos skirtam ginčijamų projektų finansavimui.
Atsakovė atsako, kad Komisijos reikalavimo teisė baigėsi, nes nagrinėjamu atveju senaties terminas baigėsi iki ieškinio pareiškimo
dienos. Ji tvirtina, kad kultūros projektai, kurie buvo pradėti pagal abu ginčijamus projektus, labai priklauso nuo paramos
suteikimo. Vadinasi, šioje srityje būtinas ypatingas teisinis saugumas, nes prašymai grąžinti sumas daro jas gavusiems asmenims
didelį finansinį spaudimą. Todėl reiktų pagal analogiją taikyti ankstesnės redakcijos Vokietijos civilinio kodekso 196 straipsnyje
numatytas nuostatas dėl sutrumpinto senaties termino.
Atsakovė pažymi, kad jos interesas panašus į skolininkų, kuriems pareikšti šioje nuostatoje minimi reikalavimai, t. y. reikalavimai,
kylantys iš bendros ekonominės apyvartos, kurių teisinį saugumą reikia užtikrinti sutrumpinta senatimi, interesą. Atsakovės
įsipareigojimas pagal ginčijamus kultūros projektus buvo susijęs su svarbiais ekonominiais interesais bei konkrečiu finansiniu
poveikiu. Vokietijos teisėje žinomas šio 196 straipsnio taikymo pagal analogiją principas, nes teisinės nuostatos dėl senaties
išsamiai neišvardija visų atvejų, kadangi įstatymų leidėjas nebūtų išsamiai galėjęs reglamentuoti visų Europos paramos suteikimo
ypatumų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Siekiant išnagrinėti galimybę nagrinėjamu atveju tiesiogiai ar pagal analogiją taikyti ankstesnės redakcijos Vokietijos civilinio
kodekso 196 straipsnį, reikia priminti, kad ši nuostata numato sutrumpintą senaties terminą išsamiai išvardytoms reikalavimo
teisėms.
Tačiau akivaizdu, kad ši nuostata nenustato nei teisės, kad būtų grąžinta kaip Bendrijos parama sumokėta suma, nei teisės,
kad būtų grąžintos šiam tikslui pervestos avansinės išmokos. Vadinasi, nagrinėjamu atveju ji negali būti taikoma tiesiogiai.
Kalbant apie galimybę taikyti pagal analogiją, reikėtų pažymėti, kad pagal Vokietijos teisę tai yra įmanoma, tik jei nagrinėjamas
teisės aktas yra su spragomis, o įvertintina faktinė ir teisinė situacija panaši į realiai reguliuojamą pagal įstatymą. Taikymu
pagal analogiją pirmiausia preziumuojama, kad labiausiai tikėtina, jog jei įstatymų leidėjas būtų turėjęs užpildyti šią spragą
atsižvelgdamas į atitinkamus interesus, jis tai būtų padaręs įtraukdamas ginčijamą atvejį į nagrinėjamą teisės aktą (žr. Federalinio
teisingumo teismo civilinių bylų skyriaus sprendimus
BGHZ
, 105 tomą, p. 140, 143; 110 tomą, p. 183, 193; 120 tomą, p. 239, 252).
Tačiau, kaip matyti iš Vokietijos civilinio kodekso motyvuojamosios dalies, ankstesnės šio kodekso redakcijos 196 straipsnis
grindžiamas prielaida, kad kasdienio gyvenimo sandoriai paprastai pasižymi skubiais mokėjimais ir įrodančiųjų dokumentų nebuvimu
arba greitu jų sunaikinimu, nes logiškai šalys negali būti verčiamos 30 metų saugoti įrodymus, susijusius su tokio pobūdžio
sutarties sudarymu bei vykdymu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta anksčiau, negalima konstatuoti, kad susijusiame tekste yra spraga.
Iš esmės ankstesnės redakcijos Vokietijos civilinio kodekso 196 straipsnis numato sutrumpintą senaties terminą tik avansinių
išmokų, suteiktų pagal sutartis, sudarytas su priklausomu darbuotoju, darbininku ar advokatu. Atsakovė, kaip komercinė bendrovė,
negali būti prilyginama šioms tiksliai apibrėžtoms asmenų kategorijoms. Kaip komercinė bendrovė, ji taip pat negali būti laikoma
turinčia sutrumpinta senatimi užtikrinamos specialios apsaugos poreikį.
Be to, Bendrijos finansavimas ginčijamiems kultūros projektams negali būti laikomas kasdienio gyvenimo sandoriu. Iš esmės
šie svarbūs finansiniu požiūriu projektai pagrįsti sudėtingais susitarimais, įskaitant didelius priedus, numatančius techninius
ir finansinius auditus bei įpareigojančius atsakovę pateiki išsamius savo išlaidų įrodymus, siekiant, kad jos būtų atlygintos.
Todėl pagrindas, susijęs su Komisijos reikalavimo teisės senaties termino pasibaigimu, taip pat turi būti atmestas.

Dėl teisės netekimo
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad, priešingai atsakovės tvirtinimui, reikalavimo teisė jai tebepriklauso. Iš esmės bendras Komisijos požiūris
neleido atsakovei tikėtis, kad ji nesirems reikalavimo teise. Atsakovė taip pat neturi teisės į teisėtų lūkesčių apsaugą,
nes Komisija minėtose techninėse ataskaitose pažymėjo, jog ginčijami projektai netenkina kokybės reikalavimų. Todėl atsakovė
turėjo tikėtis, kad jai reikės atlyginti nagrinėjamas sumas.
Atsakovės nuomone, ji galėjo teisėtai manyti, kad Komisija nesinaudos teise susigrąžinti sumų. Todėl Komisija šios teisės
neteko. Iš esmės, atsižvelgiant į bendrą Komisijos elgesį, atsakovė galėjo manyti, kad ji atsisakė savo teisės, nes beveik
septynerius metus, t. y. nuo audito ataskaitų parengimo iki 2004 m. gruodžio mėnesio pabaigos, nesiėmė jokios priemonės, kad
pareikalautų grąžinti nagrinėjamas sumas per teismą. Atsakovė priduria, kad ji galėjo teisėtai tikėti šiuo teisės atsisakymu,
nes septynerius metus Komisija minėjo ginčijamus projektus Europos Sąjungos interneto puslapyje, taip savo tikslams naudodamasi
jų rezultatais. Taip pat reikėtų atsižvelgti į aplinkybę, kad projektai negalėjo būti įgyvendinti be Komisijos finansinės
pagalbos ir kad atsakovės finansinė padėtis priklauso nuo galimybės išsaugoti finansinę paramą. Šiuo aspektu atsakovė pabrėžia
ginčijamos paramos, kaip „prarastos subsidijos“, specifinį pobūdį. Iš to ji daro išvadą, kad ieškinys dėl jos grąžinimo turėjo
būti pareikštas nevėluojant, tačiau taip nebuvo nagrinėjamu atveju.
Atsakovės nuomone, nuoroda į audito ataskaitas nėra svarbi, nes Komisijos pasirinkti ir įgalioti ekspertai nepateikė nepriklausomų
ir profesinius standartus atitinkančių ekspertizės ataskaitų. Konkrečiai kalbant, nebuvo atliktas detalus atsakovės vykdant
projektus pateiktų argumentų tyrimas.
Kalbant apie „Donna“ projektą, ekspertų ataskaitos pateikimo data – 1998 m. birželio 26 d. – lyg ir leistų galvoti, kad Komisija
norėjo išvengti atsakovės pateiktų argumentų analizės. Iš tikrųjų per tą dieną įvykusį susitikimą atsakovės atstovai atsakė
į Komisijos ekspertų klausimus. Tačiau Komisija pateikė susitikimo protokolą tik likus nedaug laiko iki reikalavimo grąžinti
avansinės išmokos dalį pareiškimo. Tas pats pasakytina ir apie DCC projektą: 1997 m. gruodžio 17 d. Komisija nusiuntė technines
ataskaitas suinteresuotiesiems asmenims, o 1997 m. gruodžio 23 d. ji nutraukė sutartį.
Šiomis aplinkybėmis atsakovė tvirtina dar nepareikalavusi sumų, į kurias ji pati turėjo teisę, jos išlaidomas atlyginti (352 800 ekiu
pagal DCC projektą ir 110 781, 45 ekiu pagal „Donna“ projektą), nes manė, kad Komisija taip pat nereikš savo teisės, jog sumos
būtų grąžintos. Iš tikrųjų tuo metu abi šalys numanomai sutarė palikti situaciją, kaip yra, tam, kad susidarytų abiem pusėms
priimtina situacija (
pactum de non petendo
). Vadinasi, atsakovės elgesys įrodo jos pasitikėjimą Komisijos neveikimu šiuo atžvilgiu.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia atmesti atsakovės teiginį, kad tuo metu abi šalys numanomai susitarė palikti situaciją, kaip yra, tam, kad
susidarytų abiem pusėms priimtina situacija. Iš esmės tai yra teiginys, kurio nepagrindžia joks bylos įrodymas. Nors Komisija
šiam teiginiui griežtai prieštaravo, atsakovė nepateikė jokio konkretaus įrodymo, leidžiančio daryti išvadą apie numanomą
abipusį teisių atsisakymą.
Reikia pridurti, kad, bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į nevienodo dydžio ginčijamas sumas, t. y., viena vertus, Komisijos
reikalaujamus grąžinti 180 000 eurų ir, kita vertus, atsakovės reikalaujamus 650 000 eurų išlaidomas atlyginti, išvada apie
tokį
pactum de non petendo
neatrodo tikėtina. Be to, net ir Pirmosios instancijos teisme atsakovė nesirėmė tariamos jos reikalavimo teisės ir Komisijos
reikalavimo teisės įskaitymu, o tik teigė, kad „ji pasilieka teisę reikalauti iš Komisijos pervesti likusias sumas“. Tačiau
pagal naujosios redakcijos Vokietijos civilinio kodekso 215 straipsnį galimas atsakovės reikalavimo teisės senaties termino
pasibaigimas nekliudė atsakovei remtis šia teise įskaityti reikalavimą šioje byloje.
Konstatuotina, kad pagal Vokietijos teisę teisės netekimo principas buvo išrutuliotas teismų praktikoje, susijusioje su Vokietijos
civilinio kodekso 242 straipsniu, įpareigojančiu šalis vykdyti sutartį pagal lojalumo ir abipusio pasitikėjimo reikalavimus,
kurie paprastai būdingi teisiniams santykiams tarp asmenų. Pagal šią teismų praktiką kreditorius netenka pagal sutartį jam
priklausančios teisės, jei ilgą laiką ja nesirėmė ir jei skolininkas, atsižvelgdamas į bendrą kreditoriaus elgesį, galėjo
manyti, kad šia teise nebus remiamasi ateityje (BGHZ, 91 tomas, p. 62, 71, 105 tomas, p. 290, 298, ypač 146 tomas, p. 217,
220 ir 221).
Vadinasi, pirma, reikia išnagrinėti laikotarpio, per kurį kreditorius neįgyvendino savo teisės, trukmę, nes neveikimo laikotarpio
reikšmė tam tikrais atvejais yra nevienoda. Antra, reikia atsižvelgti į reikalavimo teisės, kuri gali atsirasti tiek pagal
privačią teisę, tiek pagal viešąją teisę, pobūdį ir svarbą bei galiausiai į kreditoriaus elgesio sukeltą pasitikėjimą ir skolininko
apsaugos poreikio mastą.
Kalbant apie laikotarpio, per kurį Komisija buvo neveikli, trukmę, nagrinėjamu atveju visų pirma svarbu konstatuoti, kad šio
neveikimo laikotarpio pradžia turi būti laikoma 1998 m. lapkričio 1 diena. Iš esmės būtent nusiuntusi šio sprendimo 24 punkte
minėtus vykdomąjį raštą sumoms išieškoti ir debeto avizą Komisija aiškiai ir galutinai oficialiu pranešimu pareikalavo, kad
atsakovė iki 1998 m. spalio 31 d. atlygintų 179 337 ekiu sumą.
Todėl darytina išvada, kad bet kuris iki šios datos atsiradęs elementas, būtent atsakovės kritikuotas būdas, kuriuo buvo parengtos
šio sprendimo 18–22 punktuose minėtos techninės ir audito ataskaitos, nėra svarbus siekiant nuspręsti, ar Komisija neteko
teisės, kad jai būtų grąžinta suma, kurios pareikalavo iki 1998 m. spalio 31 d., tik todėl, kad ji dėl šios teisės nesikreipė
į teismą iki 2004 m. gruodžio 23 dienos.
Todėl konstatuotina, kad Komisija, pareikšdama šį ieškinį po šešerių metų nuo 1998 m. spalio 31 d. oficialaus pranešimo, nepažeidė
nagrinėjamu atveju taikytino specialaus senaties termino, kuris iš pradžių buvo numatytas 30 metų, o vėliau trejiems metams
(žr. šio sprendimo 44–46 punktus). Vadinasi, kreditoriui paprastai neturi būti kliudoma visiškai pasinaudoti senaties terminu,
ypač jei jis yra sąlygiškai trumpas, palyginti su 30 metų.
Reikia pridurti, kad pagal Vokietijos prekybos kodekso (
Handelsgesetzbuch,
toliau – HGB) 257 straipsnio 1 dalies 4 punktą ir 4 dalį ir Vokietijos mokesčių kodekso (
Abgabenordnung
, toliau – AO) 147 straipsnio 1 dalies 4 punktą ir 3 dalį atsakovė privalėjo dešimt metų saugoti visus atskaitomybės dokumentus,
susijusius su DCC ir „Donna“ projektų įgyvendinimu. Nors pareigos saugoti šiuos atskaitomybės dokumentus trukmė buvo pratęsta
iki dešimties metų tik 1998 m. gruodžio 19 d. Įstatymo, iš dalies keičiančio kelis mokesčių teisės aktus (BGBl. 1998 I, p. 3816)
2 ir 4 straipsniais, šis naujas dešimties metų terminas buvo taikytinas pagal šio įstatymo 3 ir 5 straipsnius, nes ankstesnis
šių dokumentų saugojimo terminas dar nebuvo pasibaigęs 1998 m. pabaigoje. Kadangi DCC ir „Donna“ projektai buvo įvykdyti 1997 m.,
su jais susiję atskaitomybės dokumentai pagal ankstesnes HGB ir AO nuostatas turėjo būti saugomi šešerius metus, todėl iki
1998 m. pabaigos šis terminas dar nebuvo pasibaigęs.
Pirmosios instancijos teisme atsakovė neteigė, kad jai taikytini specialūs trumpesni saugojimo terminai, kurie jau buvo pasibaigę
iki šio ieškinio pareiškimo. Atvirkščiai, ji rėmėsi 1980 m. rugpjūčio 18 d. Vokietijos socialinės teisės kodekso (
Sozialgesetzbuch
, toliau – SGB, BGBl. 1980 I, p. 1469, ir 2001 I, p. 130) X dalies 45 straipsniu ir BVwVfG (žr. šio sprendimo 43 straipsnį)
48 straipsniu, pagal kuriuos administracinės valdžios institucijos naudą gavusiems asmenims iš esmės taiko tik vienerių metų
terminą, kad panaikintų neteisėtą palankų administracinį aktą.
Šiuo aspektu pakanka pažymėti, kad šis vienerių metų terminas būdingas administracinėms procedūroms, kai viešojo pobūdžio
administracija gali veikti priimdama vienašalį aktą. Atvirkščiai, nuostatos, kuriomis remiasi atsakovė, nėra susijusios su
nagrinėjamu atveju, nes Komisija ir atsakovė pasirinko užmegzti sutartinius santykius, pagal kuriuos Komisija neturėjo kompetencijos
priimti tokių aktų.
Iš to darytina išvada, kad daugiau kaip šešerių metų terminas nuo oficialaus pranešimo atsakovei iki šio ieškinio pareiškimo
nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis neatrodo pakankamai ilgas, kad lemtų Komisijos reikalautos teisės netekimą.
Kalbant apie šios reikalavimo teisės pobūdį ir svarbą, reikėtų pažymėti, jog atsakovė nepateikė jokio įrodymo, galinčio pagrįsti,
kad Komisija dėl nagrinėjamos teisės susigrąžinti požymių ar dydžio turėtų jos netekti.
Kalbant apie galimus Komisijos elgesio sukeltus atsakovės lūkesčius konstatuotina, kad byloje nėra jokios užuominos apie teigiamo
pobūdžio veiksmą, kuriuo Komisija, be paprasto neveikimo keletą metų, išreikštų ketinimą atsisakyti savo teisės susigrąžinti
sumas. Atvirkščiai, kaip matyti iš 2000 m. balandžio 27 d. Europos ombudsmeno sprendimo, užbaigiančio procedūrą pagal atsakovės
pateiktą skundą, Komisija aiškiai ombudsmenui pareiškė, kad ji kreipsis į teismą dėl teisės susigrąžinti sumas.
Be to, atsakovė, kaip atsargus ir nuovokus ūkio subjektas, turėjo žinoti apie 2002 metais įsigaliojusią Vokietijos prievolių
teisės reformą. Todėl ji galėjo tikėtis, kad Komisija pasinaudos nauju senaties terminu, kuris buvo besibaigiąs 2004 m. gruodžio
31 d. (žr. šio sprendimo 44–46 punktus). Aplinkybė, kad ji pati nusprendė nesikreipti į teismą, jog Komisija grąžintų jai
skolą, bet kuriuo atveju negalėjo paskatinti atsakovės teisėtų lūkesčių, kad Komisija neįgyvendins savo teisės susigrąžinti
sumų. Bet kuriuo atveju atsakovė netvirtino, kad Komisija savo elgesiu jai sukliudė laiku pareikšti ieškinį dėl sumokėjimo.
Galiausiai, kalbėdama apie apsaugos poreikį, atsakovė tvirtina, kad, kaip uždaroji akcinė bendrovė, ji priklauso mažų ir vidutinių
įmonių kategorijai, todėl reikėtų aiškiai ją skirti nuo pasauliniu lygiu veikiančios akcinės bendrovės
Ploenzke
.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad vien aplinkybės, jog bendrovė skolininkė yra maža, nepakanka, kad kreditorius būtų pripažintas
jos netekęs, nebent jis savo elgesiu prisidėjo, kad bendrovė skolininkė atsidurtų nepalankioje finansinėje situacijoje. Tačiau
niekas neleidžia daryti išvados, kad Komisija taip elgėsi nuo 1998 m. lapkričio 1 d. iki šio ieškinio pareiškimo dienos.
Be to, atsakovė, kaip maža įmonė, negali veiksmingai remtis patirties stoka įgyvendinant du Komisijos finansuojamus projektus.
Iš esmės M. B., buvęs atsakovės direktorius ir su šiais projektais dirbusių profesionalų grupės narys (žr. šio sprendimo 12 punktą),
DCC ir „Donna“ sutartis pasirašė
Ploenzke
vardu, kaip pastarosios bendrovės padalinio direktorius. Be to, M. B. nurodomas kaip vienas iš
Ploenzke
atstovų DCC sutarties priede ir kaip vienintelis
Ploenzke
atstovas „Donna“ sutarties priede. Atsižvelgiant į šiuos asmeninius ryšius tarp abiejų bendrovių, nepanašu, kad atsakovei
reikalinga ypatinga apsauga nuo Komisijos pareikštos teisės, jog sumos būtų grąžintos.
Atsižvelgiant į šias konkrečias nagrinėjamo atvejo aplinkybes, pagrindas, susijęs su teisės netekimu, yra atmestinas.
Iš to, kas išdėstyta anksčiau, darytina išvada, kad
IIC
nurodytų pagrindų grupė turi būti atmesta. Todėl reikia konstatuoti, kad Komisijos pareikšta teisė yra pagrįsta. Vis dėlto
lieka nustatyti, kokios išlaidos turi būti atlygintos pagal aptariamus projektus.

Dėl pagal DCC ir „Donna“ projektus atlygintinų išlaidų
Pirminės pastabos
Reikia priminti, kad tariama Komisijos teisė susigrąžinti avansu pervestas išmokas išplaukia iš abiejų sutarčių II priedo
4.3 punkto. Iš esmės ši sutarties nuostata tokią teisę suteikia, jei pagal projektus Komisijos mokėtina visa finansinė parama,
kaip prireikus matyti iš apskaitos patikrinimo, yra mažesnė už jau projektams atliktus mokėjimus. Vadinasi, pagal šį 4.3 punktą
reikia patikrinti, ar atsakovės avansu gautos sumos viršija reikalavimus atitinkančias išlaidas.
Šiuo aspektu atrodo, kad Komisija nepritarė nė vienam išlaidų punktui, kuriuos atsakovė jai pateikė pagal DCC projektą, pagal
kurį pastaroji pareikalavo atlyginti bendrą 1 960 943 DEM sumą, sudarytą iš išlaidų personalui (834 568 DEM), subrangos išlaidų
(618 631 DEM), išlaidų įrangai (384 018 DEM), kelionės išlaidų (32 682 DEM), išlaidų trumpalaikio vartojimo reikmenims (35 017 DEM)
ir bendrųjų išlaidų (56 027 DEM).
Pagal „Donna“ projektą Komisija sutiko atlyginti tik 46 300,18 DEM sumą, nors atsakovė pareikalavo bendros 646 809 DEM sumos,
kurią sudaro išlaidos personalui (227 999 DEM), subrangos išlaidos (257 659 DEM), išlaidos įrangai (106 871 DEM), kelionės
išlaidos (22 659 DEM), išlaidos trumpalaikio vartojimo reikmenims (9 236 DEM) ir bendrosios išlaidos (22 385 DEM).
Šiomis aplinkybėmis atsakovė Komisijai priekaištauja, kad ši elgiasi prieštaringai, nes jos reikalavimas grąžinti avansinės
išmokos dalį neatitinka to, kad visos paslaugos pagal sutartį buvo suteiktos gerai ir tinkamai. Be to, ji teigia, kad visos
sąnaudos, apie kurias ji pranešė Komisijai tam, kad jos būtų atlygintos, atitinka reikalavimus.
Dėl Komisijos prieštaringo elgesio
–       Šalių argumentai
Komisijos nuomone, jos elgesys, kuriuo buvo siekiama pareikalauti, kad būtų sugrąžintos atsakovei avansu pervesto išmokos,
nėra prieštaringas. Iš tikrųjų ginčijami projektai nepavyko, nes nebuvo paisyta kokybės kriterijų.
Bet kuriuo atveju nurodytų išlaidų atlyginimas nepriklauso nuo projekto sėkmės ar nesėkmės. Iš tikrųjų, neatsižvelgiant į
projekto sėkmę, atsakovė nesutinka, kad Komisija turėjo teisę susigrąžinti sumas, nes nurodytos išlaidos neatitiko reikalavimų
abiejų sutarčių II priedo 1 ir 5 punktų prasme. Vadinasi, vienintelė lemiama aplinkybė yra ta, kad atsakovė galėtų įrodyti,
jog išlaidos atitiko reikalavimus, tačiau jai to padaryti nepavyko.
Atsakovė tvirtina, kad ji tinkamai ir visiškai suteikė pagal abi sutartis sutartas paslaugas. Iš tikrųjų Komisija šiuo metu
naudoja abiejų projektų rezultatus reklamoje, kurią ji sukūrė Europos Sąjungos interneto puslapyje. Šis puslapis daro nuorodą
į susitarimo memorandumą dėl Europos kultūros paveldo, kur Komisija dėkoja M. B. už atliktą darbą, padėjus įgyvendinti susitarimo
memorandumo tikslus. DCC projektas buvo paminėtas tarp M. B. nuopelnų. Be to, 1998 m. kovo 16 d. laiške Komisija padėkojo
atsakovei už jos indėlį į susitarimo memorandumą ir į abu projektus. Svarbu, kad Komisija nepanaikino nuorodų į abu projektus
internete ir kad nenusišalino nuo šiais projektais pasiektų tikslų.
Atsakovė priduria, kad projektams sukurtos ataskaitos, programos bei skaitmeninė ir analoginė medžiaga buvo perduota ir todėl
nurodytos išlaidos personalui iš tikrųjų buvo patirtos. Įgyvendinant projektus atsakovei nebuvo pateikta jokių iš šiuo metu
ieškinyje nurodomų priekaištų. Komisijos cituojamomis sutarties nuostatomis siekiama tik palengvinti pagal abu projektus patirtų
reikalavimus atitinkančių išlaidų įrodinėjimą ir patikrinimą.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Atsakovė iš esmės mano, kad vien DCC ir „Donna“ projektų sėkmė savaime panaikina Komisijos reikalaujamą teisę susigrąžinti
sumas, nes ši teisė pagrįsta grynai formaliais atitikties kriterijais.
Šį teiginį reikia atmesti.
Iš tikrųjų Komisija pagal EB 274 straipsnį yra įpareigota tinkamai ir ekonomiškai valdyti Bendrijos finansinius išteklius.
Bendrijos finansinės paramos suteikimo sistemoje šios paramos naudojimui taikomos taisyklės, kurios gali lemti dalies ar visos
suteiktos paramos grąžinimą. Taigi finansinės paramos gavėjas, kurio paraišką Komisija patvirtino, dėl šios aplinkybės neįgyja
jokios galutinės teisės, į visos paramos sumokėjimą, jei jis nesilaiko paramai suteikti numatytų sąlygų (1997 m. liepos 14 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Interhotel prieš Komisiją
, T‑81/95, Rink. p. II‑1265, 62 punktas ir 1999 m. rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sonata prieš Komisiją,
T‑126/97, Rink. p. II‑2793, 59 punktas).
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal pagrindinį Bendrijos finansinę paramą reguliuojantį principą Bendrija
gali teikti paramą tik faktiškai patirtoms išlaidoms. Todėl, kad Komisija galėtų vykdyti kontrolę, Bendrijos finansinės paramos
gavėjai turi įrodyti patirtas projektų, kuriems buvo skirta tokia parama, sąnaudas, be to, būtina, kad minėtos paramos gavėjų
pateikiama informacija būtų patikima tam, kad tinkamai galėtų veikti kontrolės ir patikrinimų sistema, skirta patikrinti,
ar vykdomos šios paramos skyrimo sąlygos. Vadinasi, įrodymo, kad projektas buvo įgyvendintas, nepakanka siekiant pateisinti
specifinę paramą. Papildomai paramos gavėjas privalo pateikti įrodymą, kad deklaruotas išlaidas patyrė pagal atitinkamos paramos
skyrimui nustatytas sąlygas, nes tik tinkamai pagrįstos išlaidos gali būti laikomos atitinkančiomis reikalavimus. Pareiga
laikytis sprendime dėl paramos nurodytų finansinių sąlygų yra vienas iš pagrindinių naudos gavėjo įsipareigojimų, ir todėl
nuo jos priklauso Bendrijos finansinės paramos skyrimas (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Comunità montana della Valnerina prieš Komisiją,
C‑240/03 P, Rink. p. I‑731, 69, 76, 78, 86 ir 97 punktus).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Bendrijos paramos sutartyje numatyta pareiga nustatytais būdais ir terminais pateikti
Komisijai tariamai atitinkančių reikalavimus sąnaudų ataskaitas yra imperatyvi ir šiuo reikalavimu pateikti ataskaitas pagal
nustatytus reikalavimus siekiama tik suteikti Komisijai galimybę turėti duomenis, būtinus tam, kad patikrintų, ar Bendrijos
lėšos buvo panaudotos pagal sutarties sąlygas (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Implants prieš Komisiją
, C‑279/03 OP, dar nepaskelbto Rinkinyje, 36 ir 37 punktus).
Be to, dėl finansavimo iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo bei Europos socialinio fondo Teisingumo Teismas
jau yra pabrėžęs svarbią taisyklę, pagal kurią tik tos išlaidos, kurios patirtos pagal Bendrijos taisykles, yra apmokamos
iš Bendrijos biudžeto, todėl jei jos buvo pažeistos, Komisija gali sumažinti, sustabdyti ar nutraukti Bendrijos finansinę
paramą. Teisingumo Teismo  nuomone, netgi grynai „techninio pobūdžio“ pažeidimai, kurie neturi apibrėžtos finansinės įtakos,
gali rimtai pažeisti Sąjungos finansinius interesus, taip pat ir Bendrijos teisės laikymąsi, ir dėl to pateisinti Komisijos
taikomas finansines pataisas (2005 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Airija prieš Komisiją
, C‑199/03, Rink. p. I‑8027, 26, 27, 29 ir 31 puktai).
Iš šios teismo praktikos matyti, jog negali būti laikoma vien formalumu tai, kad Komisija reikalauja, jog atsakovė griežtai
laikytųsi sutartinių įsipareigojimų dėl išlaidų ataskaitų ir pagrįstų patirtas išlaidas. Būtent atsakovei priklauso pareiga
įrodyti, kad iš tikrųjų buvo laikytasi šių apskaitos pagrindimo įsipareigojimų.
Šios išvados nepaneigia su įrodinėjimo pareiga susijusios taisyklės. Pagal šias taisykles aišku, kad Komisijai, kaip ieškovei,
priklauso įrodyti savo teisės susigrąžinti sumas pagrįstumą (1991 m. sausio 14 d. Vokietijos federalinio teisingumo teismo
(
Bundesgerichtshof
) sprendimas, II ZR 190/89, BGHZ 113 tomas, p. 222, 226), todėl ji privalo įtikinamai parodyti, o prieštaravimo atveju įrodyti,
kad jos mokėjimai viršijo mokėtiną finansinę paramą.
Vis dėlto Komisija turi atlyginti tik tas išlaidas, kurios buvo patirtos tenkinant sutarties sąlygas ir kurios tinkamai pagrįstos.
Tik jeigu atsakovė pateikė atitinkamų išlaidų ataskaitą, Komisija prireikus turi įrodyti, kad ji neprivalo atlyginti patirtų
išlaidų, nes sutarties vykdymas buvo netinkamas arba išlaidų ataskaitoje yra netikslumų (šiuo klausimu žr. generalinės advokatės
J. Kokott išvados 2005 m. kovo 17 d. Teisingumo Teismo byloje
Komisija prieš AMI Semiconductor Belgium ir kt.
, C‑294/02, Rink. p. I‑2175, I‑2178, 174 ir paskesnius punktus).
Be to, kalbant apie tariamą nagrinėjamų projektų sėkmę, pažymėtina, kad atsakovė per posėdį pripažino, jog byloje nėra jokio
kompiuterinio pobūdžio dokumento, patvirtinančio tokią sėkmę skaitmeninant kultūrinio turinio dokumentus, atrinktus DCC projektui,
arba kuriant virtualų forumą pagal „Donna“ projektą. Atsakovė per posėdį net užsiminė, kad projektai baigėsi nesėkmingai,
nes 1997 metais dar nebuvo pakankamai vartotojų, turinčių greitą prieigą prie interneto, ir kad reikėjo naudotis visiškai
tam nepritaikytais modemais.
Nors atsakovė vis dėlto tvirtina, kad abiejų projektų rezultatai naudojami reklamos tikslais Europos Sąjungos puslapyje internete,
Komisija dublike (21–29 punktuose) įrodė, kad šiame puslapyje pateikiama projektų įgyvendinimo pradžioje (1997 metais) buvusi
informacija ir jame nėra skelbiami vėlesni rezultatai. Galiausiai susitarimo memorandumo dėl Europos kultūros paveldo ištraukose
ir, konkrečiau kalbant, atsakovės nurodomose padėkose taip pat nekalbama apie projektų sėkmę.
Galiausiai tiesa, kad susitarimo memorandumo dėl Europos kultūros paveldo skyriuje „4-a darbo grupė – Skaitmeninio turinio
apie kultūrą prioritetai“ minimas buvusio atsakovės direktoriaus M. B. vardas. Vis dėlto, kaip visiškai teisingai pastebėjo
Komisija, M. B. asmeninis bendradarbiavimas projekte „Multimedija švietimui ir įdarbinimui, integruojant kultūrinę iniciatyvą“
buvo nurodytas tik bendroje padėkoje visiems DCC projekto dalyviams. Galutinė 4-os darbo grupės veiklos ataskaita taip pat
negali patvirtinti DCC projekto objektyvaus rezultato, nes ši ataskaita buvo parengta paties M. B. Be to, 1998 m. kovo 16 d.
laiške Komisijos padėkos atsakovei už įdėtas pastangas formuluotė yra paprasta mandagi frazė ir nereiškia, kad 4-a darbo grupė
pasiekė konkrečių ir tikrų rezultatų.
Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad pagrindas, susijęs su prieštaringu Komisijos elgesiu, turi būti atmestas.
Dėl deklaruotų išlaidų atitikties reikalavimams
Kalbant apie išlaidas, kurios galėjo būti patirtos, kad būtų įvykdyti DCC ir „Donna“ projektai, t. y. tiesiogines išlaidas
(personalui, subrangai, įrangai, kelionėms ir trumpalaikio vartojimo reikmenims) ir netiesiogines išlaidas (bendrosios išlaidos),
primintina, kad abiejų sutarčių II priedo 1.2 punktas atlygintinas išlaidas apibrėžia kaip realias, kurios yra būtinos įgyvendinant
projektą, kurios gali būti įrodytos ir buvo patirtos per projekto vykdymo laikotarpį.
Darytina išvada, kad atsakovei reikėjo pateikti įrodymą (žr. šio sprendimo 99 punktą), jog deklaruotos Komisijai sąnaudos
buvo realios išlaidos, iš tikrųjų būtinos projektams įgyvendinti ir patirtos per jų vykdymo laikotarpį. Be to, pateikdama
šį įrodymą, atsakovė turėjo atsižvelgti į specialius sutarties reikalavimus kiekvienai išlaidų kategorijai.
Šiomis aplinkybėmis atsakovė priekaištauja Komisijai, kad ši elgiasi nelojaliai, nes reikalauja pateikti išsamius dokumentus
po beveik septynerių metų laikotarpio, o šie dokumentai arba yra pamesti arba gali būti labai sunkiai atgaminti, nes buvęs
atsakovės direktorius M. B. mirė 1999 metais. Atsakovė tvirtina, kad įgyvendinant abu projektus ir iškart po jų įgyvendinimo
ji pateikė Komisijai visus reikalaujamus dokumentus, įrodančius patirtų išlaidų atitiktį reikalavimams. Jos nuomone, pateikti
dokumentai, iš dalies paminėti ieškinyje ir prie jo pridėti, yra pakankamas atlygintinų išlaidų realumo įrodymas.
Vis dėlto šie argumentai negali atleisti atsakovės nuo abiejų sutarčių II priedo 1.2 punkte numatytų pareigų. Be to, pakanka
priminti, kad pagal susijusias Vokietijos teisės nuostatas atsakovė privalėjo visus su DCC ir „Donna“ projektų vykdymu susijusius
atskaitomybės dokumentus saugoti dešimt metų (žr. šio sprendimo 71 punktą).
Reikia pridurti, kad lemiamas klausimas dėl atsakovės deklaruotų išlaidų atitikties reikalavimams, yra toks: ar jai pavyko
pagrįsti šias išlaidas 1997 ir 1998 metais, t. y. abiem projektams pasibaigus. Su tuo susiję pagrindžiantys aktai buvo pridėti
prie šalių Pirmosios instancijos teismui pateiktų rašytinių pareiškimų. Jie nurodomi būtent ieškinio prieduose. Atsakovė tiesiogiai
darė nuorodas į šiuos priedus atsiliepime į ieškinį (24 punktas), nepriekaištaudama Komisijai, kad ši sunaikino ar tyčia nepateikė
susijusių dokumentų, kuriuos atsakovė jai buvo pateikusi tinkamu laiku, tačiau kurių dabar nebegali pateikti. Atsakovės pastaba,
kad prie ieškinio buvo pridėta tik „dalis“ dokumentų, bet kuriuo atveju yra per daug neaiški, kad galėtų atleisti ieškovę
nuo pareigos pagrįsti deklaruotas išlaidas.
Vadinasi, skirtingų kategorijų išlaidų atitiktį reikalavimams reikia nagrinėti remiantis šalių pasikeistais rašytiniais pareiškimais,
įskaitant prie ieškinio ir atsiliepimo į ieškinį pridėtus dokumentus.
–       Išlaidos personalui
Pagal DCC projektą atsakovė deklaravo 834 568 DEM išlaidų šiems asmenims: M. C. („Micro Computer DOS Systemhaus“), D., E.,
F., G. („FORSA“), M. („Leonardo“) ir W. („Innovative Software“).
Pagal „Donna“ projektą ji deklaravo 227 998, 39 DEM išlaidų asmenims F. ir E. bei L.
Kalbėdama apie pagal projektą DCC deklaruotas išlaidas, Komisija teigia, kad individualių išlaidų punktai negalėjo būti patvirtinti,
nes asmenys, kurie tariamai buvo susiję su projekto įgyvendinimu, nebuvo atsakovės darbuotojai. Taip pat yra „Donna“ projekto
atžvilgiu. Bet kuriuo atveju nė vienas iš atsakovės pateiktų dokumentų netenkina abiejų sutarčių II priedo 1.3.1 punkte numatytų
formos reikalavimų.
Atsakovė atsako, kad atsisakymas pripažinti išlaidas personalui prieštarauja sudarytų sutarčių esmei ir tikslui. Kalbant apie
priekaištą, kad personalas nebuvo įdarbintas tiesiogiai, II priedo 1.3.1 punktas turi būti aiškinamas taip, jog juo siekiama
neatlyginti išlaidų tik tuo atveju, kai asmenys yra visiškai nesusiję su projektais. Be to, ji Komisijai pateikė darbo valandų
ataskaitas, kuriose aiškiai nurodoma data, darbo laikas, veiklos sritis ir pats projektas. Jei Komisija reikalautų, kad darbo
valandų ataskaitos būtų sudaromos nors kartą per mėnesį ir pasirašytos projekto vadovo, ji neatsižvelgtų į grynai formalų
minėto II priedo 1.3.1 punkto pobūdį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad šalims aišku, jog atsakovė neįvykdė abiejų sutarčių II priedo 1.3.1 punkto sąlygų. Pagal
šią nuostatą visos deklaruotos personalo darbo valandos turi būti užregistruotos ir patvirtintos, o darbo valandų registraciją
projekto vadovas arba susitariančiosios įmonės tinkamai įgaliotas valdymo grandies darbuotojas turi patvirtinti nors kartą
per mėnesį
Tačiau atsakovės pateiktų darbo valandų ataskaitose (prijungtų kaip 9 ir 10 priedai prie atsiliepimo į ieškinį) nėra jokių
parašų, todėl jas sudaręs asmuo lieka neaiškus, o tai yra krūva kompiuteriu atspausdintų kopijų, kurių sąsaja su realiai suteiktomis
paslaugomis, nesant jokių paaiškinimų ar papildomų įrodymų, nėra įrodyta. Iš tikrųjų joks atsakovės atstovas, tuo metu pasirašydamas
dokumentuose, neprisiėmė atsakomybės dėl šių valandų ataskaitų turinio teisingumo.
Priešingai atsakovės tvirtinimams, II priedo 1.3.1 punkte nustatytas reikalavimas neprieštarauja nei sutarčių esmei, nei tikslui.
Iš tikrųjų ši nuostata užtikrina nuolatinį ir pakankamai dažną (vieną kartą per mėnesį) atsakovės įgaliotųjų atstovų pasirašytų
ir patikimų realiai jos darbuotojų aptariamiems projektams skirto laiko įrodymų pateikimą. Pati nedalyvavusi sutartuose projektuose,
Komisija neturi kitų priemonių patikrinti nurodytų išlaidų personalui tikslumą.
Darytina išvada, jog atsakovė neturi jokios teisės, kad jai būtų atlygintos tariamos išlaidos personalui, nesant būtina pareikšti
nuomonės dėl to, ar pagal Vokietijos teisę nepriklausomi darbuotojai gali būti laikomi priklausantys darbdavio personalui
ir prireikus – kokia tvarka.
–       Subrangos išlaidos
Pagal DCC projektą atsakovė deklaravo 618 631 DEM, paskirstytus šiems punktams:
McDOS
,
Christian Liepe Photodesign
ir
Ploenzke
išlaidos, priskirtos
IIC
.
Pagal „Donna“ projektą ji deklaravo 257 659 DEM, paskirstytus šiems punktams: bendrovė
Fink & Partner
, D.D., B. D. ir bendrovė
Casper Casting and Styling Agency
.
Kalbėdama apie DCC projektą, Komisija tvirtina, kad ji nedavė pagal sutarties 5 straipsnio 1 dalį būtino išankstinio sutikimo
sudaryti subrangos sutartį. Bet kuriuo atveju atsakovė nesilaikė pareigos subrangos sutartyse numatyti tokių pačių pareigų
kaip ir sutartyse su Komisija, pavyzdžiui, pateikti darbo valandų ataskaitas.
Dėl „Donna“ projekto Komisija primena, kad ji, kaip atlygintinas, patvirtino tik su D. D. ir B. D. susijusias išlaidas, lygias
46 300,18 DEM. Atvirkščiai, kadangi Komisija nedavė išankstinio rašytinio sutikimo, ji atsisakė atlyginti kitas subrangos
išlaidas.
Atsakovės nuomone, šalims aišku, kad įmonės, kurių vardu buvo pateiktos šios sąskaitos, dirbo DCC projekte, todėl išankstinis
Komisijos sutikimas nebuvo būtinas, nes DCC sutarties 5 straipsnis yra tik administracinė priemonė. Be to, Komisija buvo patvirtinusi
subrangovus, kai šiam tikslui jai buvo pateiktas jų sąrašas. Atsakovė neprivalėjo pateikti detalių ataskaitų. Kalbant apie
Ploenzke
išlaidas, reikėtų pažymėti, kad jos buvo priskirtos
IIC
pagal vidinį susitarimą su
Ploenzke
.
Atsakovė mano, kad pagal „Donna“ projektą visos subrangos išlaidos yra atlygintinos. Bendrovės
Fink & Partner
parašas susitarimo memorandume leidžia jai nepažeisti „Donna“ sutarties 5 straipsnio 1 dalies esmės ir tikslo. Kalbant apie
bendrovės
Casper Casting and Styling Agency
išlaidas, konstatuotina, kad rašytinis Komisijos leidimas nebuvo būtinas.
Šiuo aspektu būtina priminti, kad pagal abiejų sutarčių 5 straipsnio 1 dalį atsakovei buvo leista sudaryti subrangos sutartis
su sąlyga, kad bus gautas išankstinis rašytinis Komisijos leidimas ir kad atsakovė su subrangovais susitars dėl tokių pačių
pareigų kaip ir jos pareigos pagal su Komisija sudarytas sutartis.
Atsakovės ginamas teiginys, kad ši nuostata yra tiesiog administracinė priemonė, kurios pažeidimas nedaro poveikio aptariamų
išlaidų atitikčiai reikalavimams, turi būti atmestas.
Iš tikrųjų sutartinis reikalavimas, kad Komisija suteiktų išankstinį leidimą dėl subrangovų įsikišimo, yra pagrįstas ir būtinas,
atsižvelgiant į tai, kad iš esmės vykdyti sutartas pareigas priklauso tik įmonei, kurią Komisija tiksliai ir konkrečiai pasirinko
kaip susitariančiąją šalį. Todėl Komisija prireikus turi galėti patikrinti ir atmesti galimą subrangovo įsikišimą. Todėl fakto,
kad atsakovė pažeidė išankstinio rašytinio leidimo reikalavimą, pakanka tam, jog Komisija atsisakytų atlyginti su tuo susijusias
išlaidas.
Be to, bet kuriuo atveju aišku, kad atsakovė nepateikė savo subrangovų darbo valandų ataskaitų, kaip tai numatyta sutarčių
II priedo 1.3.1 punkte. Nors sutarčių 5 straipsnio 1 dalis numatė jai pareigą numatyti visiems subrangovams tokias pačias
pareigas, kokios numatytos jai pačiai. Darytina išvada, kad visi projektams vykdyti atsakovės nusamdyti subrangovai privalėjo
laikytis šio II priedo 1.3.1 punkto ir deklaruoti visas savo personalo darbo valandas, be to, nors kartą per mėnesį tinkamai
įgaliotas valdymo grandies darbuotojas privalėjo patvirtinti darbo valandų ataskaitas.
Sutartinis reikalavimas numatyti visiems subrangovams tokias pačias pareigas, kokios taikomas atsakovei, buvo pagrįstas ir
būtinas siekiant užtikrinti visišką tariamai patirtų išlaidų kontrolę ir neleisti, kad atsakovė galėtų vien įsikišus subrangovams
gauti išlaidų, kurios kitu atveju nebūtų buvusios atlygintinos, atlyginimą.
Jokia atsakovės prie atsiliepimo į ieškinį pridėta darbo valandų ataskaita netenkina šio reikalavimo. Vadinasi, dėl šio sprendimo
115 ir 116 punktuose išdėstytų motyvų ji neturi teisės, kad jai būtų atlygintos aptariamos subrangos išlaidos.
Kalbant apie
Ploenzke
atsakovei pagal tariamą vidinį abiejų bendrovių susitarimą priskirtas išlaidas, reikia pažymėti, kad
Ploenzke
, priešingai nei atsakovė, iškart grąžino visas Komisijos pareikalautas grąžinti avansines išmokas (žr. šio sprendimo 23 punktą).
Todėl Komisija neturėtų būti įpareigota per atsakovę atlyginti išlaidų, kurių atlyginimo
Ploenzke
atsisakė grąžindama gautas avansines išmokas.
Darytina išvada, jog atsakovė negali prašyti, kad jai būtų atlygintos tariamos subrangos išlaidos, išskyrus tas, kurias Komisija
jau pripažino, patirtas dėl B. D. ir D. D. pagal „Donna“ projektą, todėl, kad šios išlaidos nebuvo tinkamai pagrįstos.
–       Kelionės išlaidos
Pagal DCC projektą atsakovė deklaravo 32 682 DEM šiems asmenims: D., E., F., L., M. („Leonardo“) ir C. („McDOS“).
Pagal „Donna“ projektą ji deklaravo 22 659 DEM šiems asmenims: D. D., E., F., L. ir M.
Komisijos nuomone, atsakovė neturi teisės, kad jai būtų atlygintos kelionės išlaidos. Iš tikrųjų, priešingai kartu skaitomoms
sutarčių II priedo 1.3.4 ir 1.2 punktų nuostatoms, atsakovė neįrodė, kad šios išlaidos yra konkrečiai susijusios su abiem
projektais.
Komisija teigia, kad pagal DCC projektą, išskyrus L., visos kitos nurodytos bendrovės ir asmenys buvo be išankstinio leidimo
veikiantys subrangovai. L. išlaidos nėra atlygintinos, nes atsakovė šiam asmeniui nepriskyrė išlaidų personalui.
Dėl „Donna“ projekto Komisija tvirtina, kad dėl M. priskirtų išlaidų atsakovė nepareikalavo išlaidų personalui atlyginimo.
F. ir E., kaip subrangovams, nebuvo suteiktas išankstinis Komisijos leidimas. Dėl L. atsakovė nepateikė darbo valandų ataskaitos.
D. D. išlaidos negali būti patvirtintos, nes pateiktų dokumentų nepakanka patvirtinti, kad kelionė buvo būtina.
Atsakovė, pakartojusi dėl subrangos nurodytus argumentus, pažymi, kad tai, jog ji nedeklaravo išlaidų personalui, nepanaikina
kelionės išlaidų atitinkamam asmeniui atlyginimo reikalavimo, nes šios išlaidos iš tikrųjų buvo patirtos. F. ir E. nebuvo
būtinas joks leidimas. Kalbant apie L. išlaidas, jos veiklos svarbumą patvirtino Komisijai pateiktos darbo valandų ataskaitos.
Dėl D. D. išlaidų atsakovė daro nuorodą į papildomus susitarimus dėl kelionės išlaidų atlyginimo.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, jog tam, kad kelionės išlaidos atitiktų reikalavimus, jos turi būti vien papildomo pobūdžio
ta prasme, kad tik asmenų, kurių iš tikrųjų suteiktos paslaugos pagal projektus buvo pripažintos būtinos, kelionė gali būti
laikoma būtina nagrinėjamiems projektams. Kitaip tariant, kelionės išlaidų atlyginimas pagrįstas tik tuomet, jei asmuo, kuriam
šios išlaidos buvo skirtos, naudingai, t. y. Komisijos pripažinta forma, dalyvavo įgyvendinant nagrinėjamą projektą.
Tačiau, kaip buvo išdėstyta anksčiau, Komisija galėjo atsisakyti atlyginti atsakovės deklaruotas personalo ir subrangos išlaidas,
išskyrus išlaidas B. D. ir D. D. pagal „Donna“ projektą. Todėl, kadangi nagrinėjamų asmenų tariamai suteiktos paslaugos Komisijai
neturi jokios skaitmeninės vertės, jų kelionės, kad suteiktų šias paslaugas, negali būti laikomos būtinomis DCC ir „Donna“
projektams. Todėl Komisija visiškai teisingai šiuo atžvilgiu rėmėsi abiejų sutarčių II priedo 1.2 punktu, pagal kurį atlygintinos
išlaidos yra tik realios sąnaudos, kurios yra būtinos įgyvendinant projektą, kurios gali būti įrodytos ir buvo patirtos per
projekto laikotarpį.
Reikia pridurti, kad atsakovė pagal abiejų sutarčių II priedo 5 punktą privalėjo tinkamai tvarkyti apskaitą ir atitinkamus
dokumentus, kad patvirtintų ir pagrįstų deklaruotas išlaidas. Tačiau nė viena iš prie ieškinio kaip priedai A 7‑A 23 ir prie
atsiliepimo į ieškinį kaip priedai B 9‑B 14 prijungtų kopijų negali būti laikoma galiojančiu ir tinkamu įrodymu, atsižvelgiant
į kiekvienos atskiros kelionės tikslą ir būtinumą, pagrindžiančiu, kad deklaruotos kelionės išlaidos iš tikrųjų buvo patirtos
dėl DCC ir „Donna“ projektų. Vadinasi, priešingai abiejų sutarčių II priedo 1.2 ir 5 punktuose nustatytiems reikalavimams,
atsakovei nepavyko įrodyti būtino nagrinėjamų asmenų tariamai patirtų kelionės išlaidų ryšio su jų darbu nagrinėjamuose projektuose.
Konkrečiau kalbant apie B. D. ir D. D, reikia priminti, kad pagal „Donna“ projektą šiems asmenims patirtos subrangos išlaidos
Komisijos buvo pripažintos kaip atlygintinos. Vis dėlto tai nereiškia, kad deklaruotos kelionės išlaidos bus pripažintos savaime.
Iš tikrųjų byloje nėra sąskaitos, susijusios su B. D. kelione. Kalbant apie D. D., prie ieškinio kaip A 23 priedas prijungtose
sąskaitose, kurias D. D. nusiuntė atsakovei, pateikiama tokia bendra ir neaiški informacija, kad jos negali būti laikomos
pakankamais įrodymais abiejų sutarčių II priedo 1.2 ir 5 punktų prasme. Konkrečiai kalbant, jos neleidžia patikrinti D. D.
kelionių svarbos „Donna“ projektui ir jos individualaus darbo jame.
Darytina išvada, jog atsakovė neturi teisės, kad jos tariamos kelionės išlaidos būtų atlygintos.
–       Išlaidos įrangai
Pagal DCC projektą atsakovė deklaravo 384 018 DEM kaip bendrovei
Digivision
sumokėtų ir
Ploenzke
IIC
priskirtų išlaidų. Pagal „Donna“ projektą ji deklaravo 106 871 DEM išlaidų, paremtų bendrovės
Fink & Partner
sąskaita.
Komisija nesutinka atlyginti pagal DCC projektą deklaruotų išlaidų nurodydama, kad deklaruotos išlaidos bendrovei
Digivision
neatitinka reikalavimų. Iš tikrųjų, priešingai sutarties II priedo 5 punkto reikalavimams, laiškai, kuriais atsakovė apsikeitė
su bendrove
Digivision
, neleidžia įvertinti šių išlaidų būtinumo bei patikrinti, ar išlaidos įrangos nuomai neviršijo galimų jos pirkimo išlaidų.
Dėl
Ploenzke
atsakovei priskirtų išlaidų konstatuotina, kad jos nėra atlygintinos, nes abi bendrovės dėl to nesusitarė.
Kalbėdama apie „Donna“ projektą, Komisija grindžia atsisakymą atlyginti išlaidas tuo, kad atsakovė nepateikė nuomos sutarties,
sudarytos su bendrove
Fink & Partner
. Be to, pateikti dokumentai tiksliai nenurodo, kokie įrengimai buvo išnuomoti, todėl netenkina sutartinių reikalavimų dėl
pagrindimo.
Atsakovės nuomone, Komisijai nurodytoms išlaidoms pagrįsti pateikti dokumentai apskritai yra pakankamas įrodymas, kad išlaidos
buvo patirtos, nes sutartyse nėra reikalaujama išsamiai įrodyti patirtų sąnaudų. Bet kuriuo atveju abu projektai negalėtų
būti įgyvendinti, jei nebūtų buvusi išnuomota jokia įranga, todėl Komisija nepagrįstai mano, kad sąskaitos yra per didelės,
be to, ji nenurodo konkrečių priežasčių, dėl kurių mano, kad įrangos nuomos sąnaudos galėtų viršyti jos pirkimo sąnaudas.
Be to, pati Komisija dažnai dalyvauja su kultūra susijusiuose renginiuose, todėl turėtų žinoti, kad nurodytos išlaidos yra
pagrįstos. Vadinasi, nėra svarbus tikslus techninių įrengimų, dėl kurių buvo sutarta nuomos sutartyje, pobūdis. Galiausiai
subrangos bendrovės
Fink & Partner
sąskaita yra pakankamas įrodymas.
Šiuo aspektu primintinos abiejų sutarčių II priedo 1.2, 1.3.2 ir 5 punktų nuostatos, pagal kurias, viena vertus, reikalavimus
atitinkančios įrengimų nuomos išlaidos negali viršyti reikalavimų atitinkančių jos pirkimo išlaidų, o kita vertus, atsakovė
privalo tinkamai tvarkyti apskaitą ir reikalingą dokumentaciją, kad galėtų pagrįsti ir pateisinti deklaruotas išlaidas. Galiausiai
atlygintinos išlaidos yra tik realios išlaidos, būtinos įgyvendinant projektą, kurios gali būti įrodytos ir kurios buvo patirtos
per projektų laikotarpį.
Šiuo reikalavimu, numatančiu pateikti kuo išsamesnių įrodymų, siekiama, kad Komisija galėtų patikrinti pagal abu projektus
pervestas sumas bei tariamai patirtų išlaidų įrangai realumą ir būtinumą. Darytina išvada, kad atsakovė privalėjo pateikti
dokumentus, kuriuose būtų tiksliai nurodoma, kokie įrengimai buvo išnuomoti ir už kokią kainą.
Vadinasi, atsakovė akivaizdžiai neįvykdė šios pareigos teigdama, jog Komisijai pateikti dokumentai „apskritai“ gali įrodyti,
kad išlaidos įrangai buvo patirtos ir kad Komisija „neturėjo jokio pagrindo“ teigti, jog pateiktų sąskaitų sumos yra per didelės,
nes ji nenurodė konkrečių priežasčių, dėl kurių mano, kad įrengimo nuomos sąnaudos galėjo viršyti pirkimo sąnaudas. Be to,
atsakovė negalėjo apsiriboti teiginiu, kad Komisija turėjo pakankamai patirties su kultūra susijusių projektų srityje ir turėjo
žinoti, kad nurodytos išlaidos buvo pagrįstos, todėl tikslus išnuomotų techninių įrengimų pobūdis nebuvo svarbus.
Kalbant apie
Ploenzke
išlaidas, priskirtas
IIC
, reikėtų pažymėti, kad byloje nėra jokio dokumento, leidžiančio patikrinti jų realumą ir būtinumą. Be to, todėl, kad
Ploenzke
grąžino visas Komisijos pareikalautas grąžinti avansines išmokas, Komisija negali būti įpareigota atsakovei atlyginti
Ploenzke
tariamai patirtų išlaidų, priskirtinų atsakovei pagal vidaus susitarimą (žr. šio sprendimo 130 punktą).
Kalbant apie išlaidas įrangai, susijusias su bendrove
Digivision
, konstatuotina, kad su jomis susijusi sąskaitose nuroma informacija yra neaiški ir neleidžia neginčijamai įrodyti, jog deklaruotos
išlaidos įrangai buvo būtinos projektams.
Pavyzdžiui, prie ieškinio kaip A 16 priedas prijungta sąskaita nėra reali ir galutinė. Tai labiau yra
pro forma
sąskaita, kurios reikšmė apsiriboja informuoti klientą apie pardavimą arba leisti iki pateikimo atlikti tam tikrus išankstinius
formalumus. Be to, ši
pro forma
sąskaita nėra pasirašyta. Joje tik apskritai aprašoma išnuomota įranga, nenurodant, kiek ir kokios aparatūros vienetų buvo
išnuomota, nors rinkoje jos yra labai įvairios, atsižvelgiant į funkcijas, kokybę ir kainą. Todėl objektyviai neįmanoma įvertinti
tariamai atsakovės nurodytų išlaidų bendrovei
Digivision
būtinumo.
Šio netikslumo nepaaiškina ir bendrovės
Digivision
sąskaita, prijungta kaip priedas B 11 prie atsiliepimo į ieškinį. Iš esmės, nors ir tiesa, kad šioje sąskaitoje nurodomas
tariamai pateiktos aparatūros ir programinės įrangos sąrašas, ji nėra pasirašyta ir, skirtingai nuo
pro forma
sąskaitos, nėra pateikta ant firminio bendrovės
Digivision
blanko. Be papildomų paaiškinimų ar įrodymų, šis dokumentas neturi jokios galios įrodyti nagrinėjamų išlaidų realumą ir būtinumą.
Išlaidas įrangai, nurodytas bendrovei
Fink & Partner
, sudaro HIS garso sistemos, įskaitant įrengimus, tinklą ir programinę įrangą (paveikslų archyvavimas, paveikslų sekos tvarkymas
ir ISDN prieiga), nuoma.
Kaip matyti iš bylos, pirmosios užuominos apie su šiomis išlaidomis susijusius dokumentus yra audito ataskaitos projekte (ieškinio
priedas A 6), kurio 3.2 punkte daromos nuorodos į sąskaitas, laikomas nepakankamomis pagrįsti išnuomotų įrengimų būtinumą
(todėl, kad juose nevardijamos tariamai išnuomotos įrangos techninės dalys) ir kuriame atsakovei priekaištaujama todėl, kad
ji nepateikė su tuo susijusios nuomos sutarties. Atsakovė pastabų dėl šio ataskaitos projekto (ieškinio priedas A 9) 3.1 punkte
apsiriboja prieštaravimu dėl to, kad aptariamos sąskaitos nebuvo priimtos, tačiau nepateikia nei jų kopijų, nei nuomos sutarties.
Galutinės audito ataskaitos (ieškinio priedas A 12) 3.2 punkte atsisakoma su bendrove
Fink & Partner
susijusias išlaidas įrangai laikyti atlygintinomis.
Atsakovė dokumentus, susijusius su aptariamos įrangos nuoma, pateikė tik kaip atsiliepimo į ieškinį priedą B 14. Tačiau tai
yra trys „sąskaitos“, kurios nėra pasirašytos ir, priešingai šios bendrovės sąskaitų, prijungtų prie ieškinio kaip A 20–A 22 priedai,
originalams, nebuvo pateiktos ant oficialių bendrovės
Fink & Partner
firmos blankų. Be papildomų paaiškinimų ar įrodymų, šie dokumentai neturi jokios galios įrodyti nagrinėjamų išlaidų realumą
ir būtinumą.
Todėl iš to, kas išdėstyta, matyti, jog atsakovė neturi jokios teisės, kad būtų grąžintos jos tariamos išlaidos įrangai.
–       Išlaidos trumpalaikio vartojimo reikmenims
Pagal DCC ir „Donna“ projektus atsakovė deklaravo atitinkamai 35 017 DEM ir 9 312,53 DEM sumas trumpalaikio vartojimo reikmenims.
Komisijos nuomone, dėl pagal projektą DCC deklaruotų išlaidų atsakovė nieko nepaaiškino ir nepateikė dokumentų. Todėl jos
negalėjo būti pripažintos. Dėl „Donna“ projekto Komisija nurodė, kad pateiktų dokumentų, t. y. trijų bendrovės
Fink & Partner
sąskaitų, nepakanka, jog būtų galima įvertinti tariamai patirtų išlaidų būtinumą. Be to, deklaruotos išlaidos buvo patirtos
vykdant su bendrove
Fink & Partner
sudarytą subrangos sutartį. Tačiau Komisija nesuteikė leidimo sudaryti šios sutarties.
Atsakovės nuomone, Komisijos argumentai dėl DCC projekto yra per bendri, kad atsakovė galėtų pareikšti nuomonę šiuo klausimu.
Komisija turėtų žinoti, kad šio projekto įgyvendinimas pareikalavo išlaidų trumpalaikio vartojimo reikmenims, kurių būtinumas
nekelia abejonių. Dėl „Donna“ projekto pateiktų įrodymų pakanka.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad pagal DCC projektą deklaruotos išlaidos trumpalaikio vartojimo reikmenims, aišku, negali
būti laikomos atitinkančiomis reikalavimus. Iš esmės apsiribodama grynai išsisukinėjamojo pobūdžio argumentais atsakovė iš
esmės pripažįsta, kad nėra jokio šių išlaidų pagrindo. Vadinasi, Komisija negalėjo patikrinti jų būtinumo pagal DCC sutarties
II priedo 1.2 punktą.
Kalbėdama apie tariamai „Donna“ projektui panaudotus reikmenis, atsakovė nurodo tris 1997 m. birželio 1 d., lapkričio 17 ir
gruodžio 1 d. sąskaitas, kad pagrįstų nurodytas išlaidas bendrovei
Fink & Partner
(ieškinio priedai A 20–A 22). Iš to matyti, kad ši bendrovė atsakovės atžvilgiu apskaitė paslaugas, apibūdintas kaip „erdvinių
objektų grafinis pristatymas <...>, įskaitant panaudotus įrengimus“. O kaip visiškai teisingai pastebėjo Komisija, atsakovė
tiksliau nenurodė nei šio pristatymo, nei panaudotų įrengimų, todėl neįmanoma nustatyti, kam tiksliai buvo išrašytos šios
sąskaitos. Be to, atsakovė, nurodydama skaitmeninę vertę, neatskyrė trumpalaikio vartojimo reikmenų nuo grafinio pristatymo.
Darytina išvada, jog nagrinėjamos trys sąskaitos nėra pakankamai išsamios, kad jas būtų galima laikyti įrodymais, pagal „Donna“
sutarties II priedo 1.2 punktą tinkamai pagrindžiančiais deklaruotų išlaidų trumpalaikio vartojimo reikmenims būtinumą ir
jų konkretų ryšį su šiuo projektu.
Būtina nurodyti, jog atsakovė neturi jokios teisės, kad jai būtų atlygintos personalo, subrangos ar įrangos išlaidos, kurias
ji deklaravo kaip sumas, išmokėtas bendrovei
Fink & Partner
(konkrečiau žr. šio sprendimo 155–157 punktus). Todėl papildomai išlaidos trumpalaikio vartojimo reikmenims negali būti atlygintos
ir dėl šios priežasties. Iš esmės šios išlaidos yra grynai papildomo pobūdžio ta prasme, kad jos gali būti naudingai nurodytos
tik įrodžius pagrindinės prievolės įvykdymą ir kad jų būtinumas, o kartu ir atitiktis reikalavimams vertinami į tai atsižvelgiant.
Nagrinėjamu atveju Komisija turėjo teisę nepripažinti jokios pagrindinės prievolės, susijusios su bendrove
Fink & Partner
.
Darytina išvada, kad atsisakymas atlyginti atsakovės tariamai patirtas išlaidas trumpalaikio vartojimo reikmenims yra pagrįstas.
–       Bendrosios išlaidos
Pagal DCC ir „Donna“ projektus atsakovė deklaravo atitinkamai 56 027 DEM ir 22 385 DEM bendrųjų išlaidų.
Komisijos nuomone, šių išlaidų atsakovė tiksliai nenurodė ir nepagrindė, todėl pagal abiejų sutarčių II priedo 1.3.1 punktą
nebuvo įmanoma patikrinti jų realumo bei būtinumo. Bet kuriuo atveju pagal šio priedo 1.4 punktą atsakovė gali prašyti atlyginti
tik iki 20 % kitų išlaidų, kurias buvo sutikta atlyginti, sudarančių bendrųjų išlaidų, kurios iš esmės yra netiesioginės.
Atsakovė mano, kad jos įrodymų pakanka, nes bendrosios išlaidos yra nuolatinio pobūdžio, todėl jas įmanoma pateisinti tik
ribotai. Tad iš esmės nėra įmanoma įrodyti ryšio tarp šių išlaidų ir projektų.
Šiuo aspektu pažymėtina, kad bendrosios išlaidos, arba netiesioginės išlaidos (arba kaip jos vadinamos DCC ir „Donna“ sutartyse
– „overheads“), taip pat turi akivaizdžiai tenkinti abiejų sutarčių II priedo 1.2 punkto reikalavimus. Todėl atlygintinomis
gali būti laikomos tik patirtos siekiant padengti realias bendrąsias išlaidas, būtinas įgyvendinant kiekvieną projektą. Iš
esmės įmonės bendrosios išlaidos atspindi normalaus veikimo sąnaudas, kurių ji dėl savo nuolatinės veiklos patiria bet kuriuo
atveju, neatsižvelgiant į atskiro projekto vykdymą (šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Comunità montana della Valnerina prieš Komisiją
, T‑340/00, Rink. p. II‑811, 106 punktą), todėl Bendrijos finansavimo gali būti reikalaujama tik realiai su aptariamo projekto
įgyvendinimu susijusioms bendrosioms išlaidoms (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 94 punkte minėto 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Comunità montana della Valnerina
prieš Komisiją
87 punktą).
Nagrinėjamu atveju jau buvo paaiškinta, kad Komisija galėjo atsisakyti atlyginti visas tiesiogines išlaidas, kurias atsakovė
deklaravo pagal DCC projektą. Todėl neįmanoma, kad atsakovė galėtų šiam projektui priskirti nustatytą netiesioginių išlaidų
(administracinės, infrastruktūros ir kt. išlaidos) dalį, nes šios išlaidos yra papildomos tiesioginių išlaidų atžvilgiu. Be
to, reikalaujama 56 027 DEM bendrųjų išlaidų suma nėra pagrįsta jokiu objektyviu įrodymu, leidžiančiu patikrinti jos pagrįstumą.
Kalbant apie „Donna“ projektą, kontatuotina, kad atsakovė nepateikė jokio įrodymo, leidžiančio patikrinti reikalaujamų 22 385 DEM
bendrųjų išlaidų pagrįstumą. Be to, būtina priminti, kad nors Komisija prisiėmė atlyginti 46 300,18 DEM subrangos išlaidų
D. D. ir B. D., ji neprivalėjo pripažinti kitų išlaidų atitikties reikalavimams (žr. šio sprendimo 121 ir 131 punktus). Be
to, 22 385 DEM tariamų bendrųjų išlaidų viršija bet kokį logišką procentą nuo pripažintų 46 300,18 DEM tiesioginių išlaidų.
Reikia nurodyti, kad abiejų sutarčių II priedo 1.4 punkte susitariančiosios šalys skirstomos į tas, kurios atskaito „netiesiogines
bendrąsias išlaidas“, ir tas, kurios atskaito „papildomas išlaidas“. Todėl, kaip matyti iš abiejų sutarčių II priedo 1.2 punkto,
atsakovė priklausė pirmai grupei susitariančiųjų šalių (tų, kurios atskaito „netiesiogines bendrąsias išlaidas“), o kitą grupę
sudarė vien universitetai ir tyrimų centrai. Pagal minėtą 1.4 punktą atsakovė privalėjo įrodyti, kad jos bendrosios išlaidos
buvo apskaičiuotos pagal įprastas apskaitos taisykles ir principus, kuriuos Komisija laiko pagrįstais, suprantant, kad kaip
bendrosios išlaidos negalėjo būti deklaruotos aiškiai tiesioginėms išlaidoms priskirtinos sąnaudų dalys ar iš kitų šalių susigrąžintos
išlaidos. Vadinasi, be patikslinimų dėl atsakovės pagal „Donna“ projektą deklaruotų bendrųjų išlaidų Komisija negalėjo patikrinti,
ar šios išlaidos tenkina 1.4 punkto reikalavimus.
Darytina išvada, jog atsakovė neturi teisės, kad jai būtų atlygintos tariamos bendrosios išlaidos.
–       Išvada
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad visi pagrindai, kuriais atsakovė remiasi, kad įrodytų pagal DCC ir „Donna“ projektus
deklaruotų išlaidų atitiktį reikalavimams, turi būti atmesti.

Dėl Komisijos reikalaujamos pagrindinės sumos ir delspinigių
Dėl pagrindinės skolos
Primintina, kad Komisija pateikė reikalavimą grąžinti 181 263,61 eurų avansinių išmokų. Komisijos nuomone, ši suma susidaro
konvertavus 179 337 ekiu į 354 520, 82 DEM, o šią sumą – į eurus. Atsakovė nesutinka su 181 263,61 eurų suma nurodydama, kad
1998 metais ji buvo raginama sumokėti tik 179 337 ekiu.
Šiuo atžvilgiu tiesa, kad atsakovei buvo pervesta 400 821 DEM avansinių išmokų suma, iš kurios Komisija prašo grąžinti 354 520,82 DEM.
Taip pat tiesa, kad šiuo ieškiniu prašomi 181 263,61 eurai, atsižvelgiant į taikytiną konvertavimo kursą, pagal kurį vienas
euras lygus 1,95583 DEM, tiksliai atitinka šiuos 354 520,82 DEM.
Tačiau abiejų sutarčių II priedo 4 punkte numatyta, kad visi Komisijos mokėjimai bus atliekami ekiu ir visi su Komisija sutartį
sudariusių šalių mokėjimai taip pat turi būti atlikti ekiu. Be to, 1998 metais Komisijos atsakovei nusiųstame vykdomajame
rašte sumoms išieškoti ir debeto avizoje (žr. šio sprendimo 24 punktą) aiškiai nurodyta 179 337 ekiu pagal tuo metu galiojusį
Vokietijos markės ir ekiu konvertavimo kursą.
Tačiau pagal 1997 m. birželio 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1103/97 dėl tam tikrų nuostatų, susijusių su euro įvedimu
(OL L 162, p. 1) 2 straipsnio 1 dalį visos nuorodos į ekiu pakeičiamos nuoroda į eurą santykiu 1 ekiu lygus 1 eurui (šiuo
klausimu žr. 2005 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Huhtamaki Dourdan
, C‑315/03, dar nepaskelbto Rinkinyje, 5 punktą).
Darytina išvada, kad Komisijos reikalavimas grąžinti sumas pagrįstas tik 179 337 eurų sumai. Todėl kita dalis turi būti atmesta.
Dėl delspinigių
Komisijos nuomone, atsakovė, kaip skolininkė, nuo oficialaus pranešimo dienos turi sumokėti delspinigius už avansines išmokas,
kurių Komisija pareikalavo jos grąžinti iki 1998 m. spalio 31 dienos. Pagal ankstesnės redakcijos Vokietijos civilinio kodekso
284 straipsnio 1 dalies pirmąjį sakinį nuo 1998 m. lapkričio 1 d. atsakovė laikoma praleidusi prievolės įvykdymo terminą.
O pagrindinės skolos suma pagal ankstesnės redakcijos Vokietijos civilinio kodekso 288 straipsnio 1 dalį turėjo padidėti 4 %
dydžio delspinigiais.
Atsakovė ginčija tik pagrindinę skolą.
Taigi konstatuotina, kad DCC ir „Donna“ sutartyse nekalbama, nuo kada ir kiek laiko turi būti skaičiuojami delspinigiai. Todėl
taikytinos Vokietijos teisės nuostatos, susijusios su prievolės įvykdymo termino praleidimu.
Pagal EGBGB 229 straipsnio 5 dalį iki 2002 m. sausio 1 d. atsiradusioms prievolėms taikytinas iki šios datos galiojęs Vokietijos
civilinis kodeksas, išskyrus, jei nurodyta kitaip. Kalbant apie delspinigius už prievolės įvykdymo termino praleidimą, reikėtų
pažymėti, jog EGBGB 229 straipsnio 1 dalis numato, kad visoms po 2000 m. gegužės 1 d. reikalaujamoms skoloms bus taikytina
iki 2000 m. gegužės 1 d. galiojusi Vokietijos civilinio kodekso redakcija.
Nagrinėjamu atveju DCC ir „Donna“ sutartys buvo sudarytos 1996 metais. Todėl taikytinas ankstesnės redakcijos Vokietijos civilinis
kodeksas. Su prievolės įvykdymo termino praleidimu susijusi nuostata, t. y. ankstesnės redakcijos Vokietijos civilinio kodekso
284 straipsnio 1 dalies pirmasis sakinys, nustato, kad jei skolininkas neįvykdo savo prievolės pasibaigus priminimo terminui,
šis priminimas reiškia prievolės įvykdymo termino praleidimą. Vadinasi, pagal abiejų sutarčių II priedo 4.3 punktą avansinės
išmokos Komisijai turi būti grąžintos „tuoj pat“ po šio priminimo. Todėl Komisija, nusiųsdama atsakovei raginimą pervesti
nagrinėjamas sumas iki 1998 m. spalio 31 d., pareikalavo vykdyti prievolę nuo 1998 m. lapkričio 1 dienos.
Ankstesnės redakcijos Vokietijos civilinio kodekso 288 straipsnis numato 4 % dydžio delspinigius, skaičiuojant nuo prievolės
įvykdymo termino praleidimo dienos. Vadinasi, 179 337 eurų pagrindinės skolos suma turi būti padidinta 4 % dydžio delspinigiais,
skaičiuojant nuo 1998 m. lapkričio 1 d. iki galutinės šios sumos sumokėjimo dienos.

Dėl prašymo suteikti atsakovei apsaugą nuo priverstinio sprendimo įvykdymo
Papildomai atsakovė pateikė prašymą suteikti jai apsaugą nuo priverstinio būsimo sprendimo vykdymo, kuri leistų jai, pateikiant
užtikrinimą, kuriuo galėtų būti banko garantija, išvengti galimo priverstinio vykdymo.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad pagal abiejų sutarčių 12 straipsnio 2 dalyje numatytą arbitražinę išlygą Pirmosios instancijos
teismas turi kompetenciją spręsti tik šalių ginčus dėl nagrinėjamų sutarčių, kurioms pagal abiejų sutarčių 12 straipsnio 1 dalį
taikytina Vokietijos teisė, „galiojimo, taikymo ar aiškinimo“.
Darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas šioje byloje neturi kompetencijos pareikšti nuomonės dėl savo sprendimo
priverstinio vykdymo tvarkos pagal Vokietijos teisę.
Pažymėtina, kad pagal EB 244 straipsnį Bendrijos teismo sprendimai vykdomi EB 256 straipsnyje nustatytomis sąlygomis, o pagal
šios nuostatos ketvirtąją pastraipą vykdymą galima sustabdyti tik Bendrijos teismo sprendimu. Remiantis Pirmosios instancijos
teismo procedūros reglamento 110 straipsnio pirmąja pastraipa, pagal EB 244 ir 256 straipsnius pateiktiems prašymams laikinai
sustabdyti Pirmosios instancijos teismo sprendimo vykdymą taikomi šio reglamento 104–110 straipsniai.
Tačiau iš Procedūros reglamento 104 straipsnio 1 ir 3 dalių matyti, kad toks prašymas turi būti pateikiamas atskiru dokumentu,
po sprendimo priėmimo. Kadangi šiuo atveju šios sąlygos nėra įvykdytos, prašymas suteikti atsakovei apsaugą nuo priverstinio
šio sprendimo vykdymo turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal šios pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Priteisti iš
IIC Informations-Industrie Consulting GmbH
Europos Bendrijų Komisijai 179 337 eurų sumą kaip pagrindinę skolą ir 4 % delspinigių, skaičiuojamų nuo 1998 m. lapkričio
1 d. iki visiško atsiskaitymo už visas mokėtinas sumas.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Atmesti
IIC Informations-Industrie Consulting GmbH
prašymą, kad jai būtų suteikta apsauga nuo šio sprendimo priverstinio vykdymo.
4.
Priteisti iš IIC Informations-Industrie Consulting GmbH bylinėjimosi išlaidas.
Pirrung
Forwood
Papasavvas
Paskelbta 2007 m. gegužės 22 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

J. Pirrung
Turinys
Teisinės ir faktinės bylos aplinkybės
Taikytina Bendrijos teisė
Bylos faktai
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
Dėl galimybės gintis teisme (teisės būti atsakovu)
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl ie�kinio senaties
Pirminės pastabos
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl teisės netekimo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl pagal DCC ir „Donna“ projektus atlygintinų išlaidų
Pirminės pastabos
Dėl Komisijos prieštaringo elgesio
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl deklaruotų išlaidų atitikties reikalavimams
– Išlaidos personalui
– Subrangos išlaidos
– Kelionės išlaidos
– Išlaidos įrangai
– Išlaidos trumpalaikio vartojimo reikmenims
– Bendrosios išlaidos
– Išvada
Dėl Komisijos reikalaujamos pagrindinės sumos ir delspinigių
Dėl pagrindinės skolos
Dėl delspinigių
Dėl prašymo suteikti atsakovei apsaugą nuo priverstinio sprendimo įvykdymo
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.