CELEX: 62006FJ0122
Viešoji tarnyba
Pareigūnai
Socialinė apsauga

Ieškiniu, įregistruotu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje 2006 m. spalio 23 d., Europos Bendrijų Komisijos pareigūnas
A. P. Roodhuijzen prašo Pirmosios instancijos teismo panaikinti 2006 m. vasario 28 d. Komisijos sprendimą, patvirtintą 2006 m.
kovo 20 d., nepripažinti jo partnerystės su Maria Helena Astrid Hart ir todėl neleisti jai naudotis bendra Europos Bendrijos
sveikatos draudimo sistema (toliau − BSDS) bei panaikinti 2006 m. liepos 12 d. Paskyrimų tarnybos priimtą sprendimą atmesti
skundą.

Teisinis pagrindas
Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau − Nuostatai) 72 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Pareigūnas, jo sutuoktinis, jeigu jis pagal kitas teisines nuostatas ar taisykles  neturi teisės į tokio paties pobūdžio
ir apimties paslaugas, jo vaikai ir kiti VII priedo 2 straipsnyje apibrėžti išlaikytiniai pagal Bendrijos institucijų bendru
sutarimu pasikonsultavus su Tarnybos nuostatų komitetu priimtas taisykles yra apdraudžiami sveikatos draudimu iki 80% patirtų
išlaidų. Ši norma padidinama iki 85% už šias paslaugas: konsultacijas ir vizitus, chirurgines operacijas, buvimą ligoninėje,
farmacijos produktus, radiologinius tyrimus, tyrimus, laboratorinius tyrimus ir gydytojo skirtus protezus, išskyrus dantų
protezus. Ji didinama iki 100% tuberkuliozės, poliomielito, vėžio, psichikos ligos ir kitų Paskyrimų tarnybos  panašiai sunkiomis
pripažintų ligų atveju, taip pat už profilaktinius tyrimus bei gimdymą. Tačiau 100% kompensacija netaikoma, jei profesinės
ligos arba nelaimingo atsitikimo atveju taikomas 73 straipsnis.
Nesusituokęs pareigūno partneris laikomas sutuoktiniu pagal draudimo ligos atveju sistemą, jeigu tenkinamos pirmosios trys
sąlygos, nustatytos VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkte.
<…>“
Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta:
„Išmoka šeimai skiriama:
a)      vedusiam pareigūnui;
b)      esančiam našliu, išsiskyrusiam, faktiškai skyrium gyvenančiam arba nevedusiam ir vieną ar kelis išlaikytinius vaikus, kaip
apibrėžta toliau 2 straipsnio 2 ir 3 dalyse, turinčiam pareigūnui;
c)      pareigūnui, kuris registruotas pastoviu nesantuokiniu partneriu, jeigu:
i)      pora pateikia valstybės narės ar valstybės narės bet kurios kompetentingos institucijos pripažįstamą teisinį dokumentą, patvirtinantį
jų nesantuokinių partnerių statusą;
ii)      nė vienas iš partnerių neturi santuokinių ryšių ar kitos nesantuokinės partnerystės ryšių;
iii)      partneriai nėra susieti vienu iš šių ryšių: tėvai, vaikas, seneliai, anūkai, brolis, sesuo, teta, dėdė, sūnėnas, dukterėčia,
žentas, marti;
iv)      pora valstybėje narėje neturi teisinių galimybių susituokti; šiame punkte pora laikoma turinčia teisines galimybes susituokti
tik tada, jeigu abu jos nariai atitinka valstybės narės teisės aktais nustatytas sąlygas, leidžiančias tokios poros santuoką;
<…>“
Europos Bendrijų pareigūnų bendrųjų sveikatos draudimo nuostatų 12 straipsnis (toliau − Bendrieji nuostatai) yra suformuluotas
taip:
„Pareigūno draudimu apdrausti asmenys pagal 13 ir 14 straipsniuose nustatytas sąlygas, yra:
–        apdraustojo asmens sutuoktinis, nebent jis jau apdraustas pagal šią sistemą,
–        apdraustojo asmens pripažintas partneris, net jeigu Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto
paskutinėje įtraukoje numatyta sąlyga nėra tenkinama,
–        sutuoktinis ar pripažintas partneris, esantys atostogose dėl asmeninių priežasčių, kurios numatytos Pareigūnų tarnybos nuostatuose.“
(Neoficialus vertimas)
Kaip matyti iš dokumento, kurį Komisija pridėjo prie savo atsiliepimo ieškinį, ir, jos nuomone, iš Nyderlandų administracijos
veiksmų, Nyderlanduose nacionalinė teisė, be tradicinės santuokos, numato dvi sąjungos rūšis, tai yra registruotą partnerystę
(
geregistreerd partnerschap
) ir bendro gyvenimo sutartį (
samenlevingsovereenkomst
). Iš pirmosios sąjungos rūšies kyla teisinės, turtinės ir neturtinės pasekmės, labai panašios į tas, kurios atsiranda gyvenant
susituokus, o antroji sąjungos rūšis atsiranda iš laisvos šalių valios ir iš esmės sukelia  tik pasekmes, susijusias su sutartyje
jų numatytomis teisėmis bei pareigomis.

Ginčo aplinkybės
Ieškovas, Nyderlandų pilietis, nuo 2006 m. vasario 15 d. yra Eurostato pareigūnas. Vasario 20 d. jis paprašė, kad jo partnerystę
su Maria Helena Astrid Hart, kurią reglamentuoja 2005 m. gruodžio 29 d. Nyderlanduose notaro patvirtinta bendro gyvenimo sutartis
(
samenlevingsovereenkomst
), pripažintų Komisija tam, kad jo partnerė galėtų naudotis BSDS.
2006 m. vasario 28 d. raštu Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuras (PMO) atmetė jo prašymą, remdamasis tuo,
kad ieškovo ir jo partnerės sudaryta bendro gyvenimo sutartis negali būti laikoma partneryste, kurią pripažįsta Nyderlandų
teisė (1998 m. sausio 1 d. įsigaliojęs įstatymas dėl
geregistreerd partnerschap
), kaip to reikalaujama pagal Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punktą.
2006 m. kovo 13 d. ieškovas užginčijo prašymo atmetimą ir pateikė Nyderlandų ambasados Liuksemburge išduotą pažymą, kad minėta
sutartis  „samenlevingsovereenkomst“, kurią ieškovas ir jo partnerė pasirašė notaro akivaizdoje, Nyderlanduose yra pripažinta
ir todėl patvirtina jų, kaip nesantuokinių partnerių, statusą.
Tačiau 2006 m. kovo 20 d. raštu Komisija patvirtino savo 2006 m. vasario 28 d. Sprendimą. Ji nurodė, kad nors bendro gyvenimo
sutartis formaliai patvirtina ieškovo ir jo partnerės nesantuokinių partnerių statusą, vis dėlto ji sukuria tik tas teises
ir pareigas, kurias partneriai įtvirtino raštu. Tai, kad sutartis buvo pasirašyta notaro akivaizdoje, nepakeičia fakto, jog
kalbama tiesiog apie asmeninę sutartį, kuri nesukuria teisinių pasekmių trečiosioms šalims ir kuriai netaikomas registravimo
reikalavimas. Tačiau pagal Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punktą reikalaujama, kad nesantuokiniai partneriai
įvykdytų šį reikalavimą, nes registravimas sukuria į santuokos teisines pasekmes panašias teises ir pareigas.
2006 m. kovo 31 d. ieškovas pateikė skundą, kuriame jis užginčijo, jo nuomone, pernelyg griežtą Nuostatų VII priedo 1 straipsnio
2 dalies išaiškinimą, kurio laikosi Komisija. Jis šiame skunde nurodė, kad sutarties registravimo pas notarą pakanka, ir rėmėsi
tam tikromis aplinkybėmis, kad įrodytų, jog jo partnerystė ir santuoka nedaug skiriasi. Ypač jis pabrėžė tai, kad jo ryšys
su partnere tęsiasi jau ilgiau kaip dvejus metus, kad kartu jie turi vaiką, kurį jis oficialiai pripažino, ir kad dabar laukia
antrojo. Ieškovas pridūrė, kad jis ir jo partnerė sudarė testamentus vienas kito atžvilgiu ir kad jis apsidraudė gyvybę savo
partnerės naudai.
2006 m. birželio 1 d. pranešime BSDS administravimo komitetas (toliau − administravimo komitetas), remdamasis ieškovo pateiktais
dokumentais, ypač notaro patvirtinta bendro gyvenimo sutartimi ir Nyderlandų ambasados Liuksemburge išduota pažyma, nusprendė,
kad minėta partnerystė turi būti pripažinta kaip tenkinanti Bendrųjų nuostatų 12 straipsnyje nustatytas sąlygas, būtent Nuostatų
VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto i papunktyje numatytą sąlygą.
Nepaisant teigiamos administravimo komiteto nuomonės, 2006 m. liepos 12 d. Sprendimu Paskyrimų tarnyba atmetė ieškovo skundą.
Ji nusprendė, kad Nuostatai riboja partnerių, susijusių į santuoką panašiu ryšiu, iš kurio kyla įstatyme nustatytos abipusės
teisės ir pareigos, teisę naudotis RCAM. Ji pabrėžė, kad bendro gyvenimo sutartis yra tik asmeninė sutartis, kurią gali sudaryti
daugiau nei du asmenys ir kurios turinį nustato šalys, ir nors notaras ją įregistravo, ši partnerystė realiai neturi jokių
teisinių pasekmių ir negali būti laikoma Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkte numatyta nesantuokine partneryste.
Paskyrimų tarnybos sprendimas ieškovui buvo įteiktas 2006 m. liepos 13 dieną.

Šalių reikalavimai
Ieškovas Tarnautojų teismo prašo:
–        panaikinti 2006 m. vasario 28 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą, patvirtintą 2006 m. kovo 20 d., nepripažinti jo partnerystės
su Maria Helena Astrid Hart kaip nesantuokinės partnerystės BSDS atžvilgiu,
–        panaikinti 2006 m. liepos 12 d. Sprendimą atmesti pagal Nuostatų 90 straipsnio 2 dalį 2006 m. kovo 27 d. pateiktą skundą,
kuris ieškovui buvo įteiktas liepos 13 dieną,
–        bet kuriuo atveju pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį priteisti iš Komisijos visas
bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Tarnautojų teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį nepagrįstu,
–         priimti teisingą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų.

Dėl ginčo dalyko
Ieškovas prašo panaikinti 2006 m. vasario 28 d. Sprendimą, patvirtintą 2006 m. kovo 20 d., nepripažinti jo partnerystės, todėl
neleisti jo partnerei naudotis BSDS, ir 2006 m. liepos 12 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą atmesti skundą. Šiuo atžvilgiu reikia
pabrėžti, kad šiomis aplinkybėmis iš tikrųjų į Tarnautojų teismą pagal nusistovėjusią praktiką galima kreiptis tik dėl asmens
nenaudai priimtų aktų, dėl kurių buvo pateiktas skundas (šiuo klausimu žr. 1989 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vainker prieš Parlamentą
, C‑293/87, Rink. p. 23, 8 punktą; 2006 m. lapkričio 14 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Chatziioannidou prieš Komisiją
, F‑100/05, dar nepaskelbto Rinkinyje, 24 punktą). Todėl ieškovo reikalavimai turi būti laikomi kaip siekiantys 2006 m. vasario
28 d. Sprendimo, patvirtinto 2006 m. kovo 20 d., panaikinimo.

Dėl teisės
Grįsdamas savo ieškinį, ieškovas remiasi Nuostatų 72 straipsnio, VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto i papunkčio ir
Bendrųjų nuostatų 12 straipsnio pažeidimu, akivaizdžia vertinimo klaida, pareigos motyvuoti pažeidimu ir bendrų teisės principų:
vienodo požiūrio į pareigūnus, gero administravimo ir rūpinimosi pareigos nesilaikymu, bei principų, nustatančių Paskyrimų
tarnybos pareigą priimti sprendimą remiantis tik teisėtais pagrindais, tai yra tinkamais ir ne grindžiamais akivaizdžiomis
teisinėmis ar faktinėmis vertinimo klaidomis, pažeidimu.
Tarnautojų teismas mano esant tinkama pirmiausia nagrinėti ieškinio pagrindus, susijusius su Nuostatų 72 straipsnio, VII priedo
1 straipsnio 2 dalies c punkto i papunkčio ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnio pažeidimais.

Šalių argumentai
Ieškovas mano, kad iš Nuostatų 72 straipsnio, VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto i papunkčio ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnio,
kurie turi būti skaitomi kartu ir nuosekliai, išplaukia, kad pagal Nuostatų 72 straipsnį ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnį
su pareigūnu nesusituokęs partneris tam, kad galėtų naudotis BSDS, paprasčiausia turi tenkinti tris pirmas sąlygas, numatytas
Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkte, tai yra i, ii ir iii papunkčiuose numatytas sąlygas. Posėdyje ieškovas
taip pat pabrėžė, kad pažodinis šių nuostatų aiškinimas patvirtina šį teiginį. Todėl, priešingai nei teigia PMO savo sprendime
atmesti ieškovo prašymą pripažinti jo partnerystę, paskui Paskyrimų tarnyba savo sprendime atmesti skundą, nesantuokiniai
partneriai gali būti apdrausti pagal BSDS, net jei partnerystė yra įregistruota kitaip nei notaro patvirtintu aktu; taigi
Komisija negali prie minėtų straipsnių pridėti sąlygų, kurių ten nėra. Todėl nesantuokiniai partneriai, pripažinti tokiais
valstybės narės, kokia akivaizdžiai yra ieškovo partnerystė, privalo galėti pasinaudoti Nuostatų teikiamais privalumais.
Šiuo atžvilgiu ieškovas teigia, kad, nepaisant ii ir iii papunkčiuose numatytų sąlygų, kurios nesukelia sunkumų šioje byloje,
jis taip pat tenkina Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto i papunktyje numatytą sąlygą. Iš tikrųjų jis pateikė
oficialų valstybės narės pripažintą dokumentą, būtent – bendro gyvenimo sutartį, patvirtintą notaro, kuri įrodo jo, kaip nesantuokinio
partnerio, statusą; be to, be šio oficialaus dokumento, kurio, jo manymu, užtenka, prie bylos medžiagos pridedama Nyderlandų
ambasados Liuksemburge pažyma, patvirtinanti partnerystės pripažinimą. Komisija bet kuriuo atveju turi atsižvelgti į bylos
medžiagą įtrauktą bendro gyvenimo sutartį ir negali atsisakyti suteikti ieškovui iš jo, kaip pripažinto partnerio, statuso
kylančių pasekmių nei veikti kaip Nyderlandų vidaus teisės aktų žinovė.
Ieškovas taip pat pažymi, jog pati Komisija 2006 m. kovo 20 d. raštu pripažino, kad jo ir partnerės bendro gyvenimo sutartis
yra formalus jų, kaip nesantuokinių partnerių, statuso pripažinimas. Todėl keista, kad ji nepripažįsta ieškovo ir jo partnerės
dėl šio fakto įgytos teisės. Tiek, kiek Nuostatuose remiamasi dokumentu ar situacija, kuriuos pripažįsta valstybė narė, Komisija
negali remtis savarankišku Bendrijos teisės aiškinimo principu tam, kad pateisintų atsisakymą atsižvelgti į pateiktus dokumentus
ir jais pagrįstą situaciją. Be to, jo ir partnerės sutartis yra notaro patvirtintas aktas, kitaip tariant, aktas, parengtas
viešąją valdžią vykdančio asmens, kuris gali parengti vykdytinus autentiškus dokumentus.
Be to, ieškovas pažymi, kad, priešingai nei teigia Komisija, Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto iv papunktis,
kuriame numatyta sąlyga, jog partneriai valstybėje narėje neturi teisinių galimybių susituokti, nėra numatytas Nuostatų 72 straipsnyje
ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnyje ir aiškiai rodo, kad santuokos klausimas nėra esminis pripažįstant partnerystę tam, jog
pareigūno partneris irgi turėtų teisę naudotis BSDS. Ar galimybė susituokti egzistuoja, ar ne, asmenys yra laisvi pasirinkti
partnerystę ar teikti jai pirmenybę, nes šie institutai nėra vienodi, o jų panašumas apsiriboja viešu paskelbimu ir iš to
atsirandančiu pripažinimu.
Galiausiai, remdamasis 1986 m. balandžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Reed
(C‑59/85, Rink. p. 1283, 15 punktas), ieškovas mano, kad socialinė moralės principų evoliucija daugelyje valstybių narių
pagrindžia dar platesnį sąvokų „sutuoktinis“ ir „nesusituokęs partneris“ aiškinimą, įtraukiant į jas priešingų lyčių partnerius,
kuriuos jungia pastovus pripažintas ryšys.
Komisija, priešingai nei mano ieškovas, teigia, kad įstatymų leidėjas neketino suteikti teisės naudotis BSDS visiems pastoviems
pareigūnų partneriams, kai tik „pripažįstama“ jų partnerystė, bet tik tiems, kurių partnerystė toje valstybėje narėje, kur
ji sudaryta, yra labai panaši į „santuoką“.
Pirmiausia Komisija primena, kad iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, jog aiškinant Bendrijos teisės nuostatą reikia
atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji nustatyta, tikslus. Komisija mano, kad neginčijama
yra tai, kad ir Nuostatų 72 straipsnio, ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnio tikslas yra taikyti juos asmenims, kurie „prilyginami“
pareigūnų „sutuoktiniams“. Komisijos nuomone, šis tikslas, beje, yra dar akivaizdesnis Nuostatų 72 straipsnyje, kur kalbama
apie nesusituokusį pareigūno partnerį, kuris galėtų būti „laikomas“ sutuoktiniu. Komisija mano, kad „neutrali“ Nuostatų VII priedo
1 straipsnio 2 dalies c punkto i papunkčio formuluotė iš esmės yra paaiškinama didele valstybių narių teisės aktų, susijusių
su „santuokai prilyginama partneryste“, įvairove ir aplinkybe, kad įstatymų leidėjas negalėjo priimti aiškesnės formuluotės,
kuri dėl savo pernelyg didelio tikslumo neapimtų tam tikrose valstybėse narėse įtvirtintos partnerystės.
Be to, jei Bendrijos įstatymų leidėjas būtų norėjęs suteikti teisę naudotis BSDS kitoms pastovių partnerių kategorijoms, jis
tai būtų aiškiai nurodęs. Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad Nyderlanduose tik viena „įregistruotos partnerystės“ rūšis prilyginama
santuokai. Ieškovo sudaryta bendro gyvenimo sutartis teisiškai laikoma ne įregistruota partnerystė, bet sutartimi arba „bendro
gyvenimo susitarimu“, kurį gali sudaryti du ar daugiau asmenų, o „įregistruotos partnerystės“ atveju, atvirkščiai, tokia galimybė
draudžiama. Komisija teigia, kad bendro gyvenimo sutarties registravimas pas notarą nėra privalomas, išskyrus tam, kad būtų
suteiki tam tikri pranašumai. Be to, tikra „įregistruota partnerystė“ numatyta įstatyme, o bendro gyvenimo sutartis yra tik
šalių laisvos valios išraiška. Dar daugiau, iš „įregistruotos partnerystės“ kyla tos pačios teisinės pareigos ir teisės kaip
ir santuokoje, o iš bendro gyvenimo sutarties kyla tik turtinės teisės.
Komisijos nuomone, tai, kad bendro gyvenimo sutartis yra registruota notaro ir pripažinta Nyderlanduose, nėra reikšminga.
Toks pripažinimas neturi teisinių pasekmių klausimui, ar šis „bendro gyvenimo susitarimas“ gali įpareigoti Bendrijos darbdavį
suteikti pareigūno partneriui teisę naudotis BSDS.
Galiausiai, siekdama atsakyti į ieškovo argumentą, susijusį su minėtu sprendimu
Reed
, Komisija primena, kad 2001 m. gegužės 31 d. Sprendime
D ir Švedija prieš Tarybą
(C‑122/99 P ir C‑125/99 P, Rink. p. I‑4319, 37 ir 38 punktai) Teisingumo Teismas aiškiai nusprendė, jog Bendrijos teismas negali plačiai aiškinti
sąvokų „santuoka“ arba „įregistruota partnerystė“; atvirkščiai, tik įstatymų leidėjas gali pakeisti statusą tam, kad tam tikros
įregistruotos partnerystės rūšys būtų prilygintos santuokai. Be to, Komisija priduria, kad iš šio sprendimo aiškiai matyti,
jog įstatymų leidėjas norėjo leisti naudotis RCAM tik tiems asmenims, kurie susiję pastovios nesantuokinės partnerystės ryšiais,
ir jos pasekmės yra tolygios santuokai.

Tarnautojų teismo vertinimas
Iš paties Nuostatų 72 straipsnio teksto matyti, kad apibrėžiant „nesusituokusio pareigūno partnerio“ sąvoką jame tiesiogiai
nukreipiama į tris pirmąsias Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto sąlygas, todėl partnerystės įregistravimas,
nurodytas Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto pirmajame sakinyje, negali būti laikomas išankstine sąlyga. Jei
įstatymų leidėjas būtų norėjęs tai išdėstyti kitaip, Nuostatų 72 straipsnyje ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnyje būtų nurodytas
ne atitinkamai pareigūno „nesusituokęs“ ir „pripažintas“ partneris, bet „registruotas“ partneris, tai yra Nuostatų VII priedo
1 straipsnio 2 dalies c punkte vartojama sąvoka; be to, reikia pastebėti, kad 2004 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas)
Nr. 723/2004, iš dalies keičiančio Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo
sąlygas (OL L 124, 2004, p. 1), 8 konstatuojamojoje dalyje, susijusioje su susituokusioms poroms suteikiamų išmokų taikymu
kitoms sąjungos formoms, nurodomi „santuokiniais ryšiais, valstybėje narėje pripažįstamais tvirta partneryste, nesusieti pareigūnai“,
nepaminint sąlygų įregistruoti atitinkamą ryšį. Tame pačiame kontekste Tarnautojų teismas nori patikslinti, kad iš esmės nėra
skirtumo tarp Nuostatų 72 straipsnyje nurodytos nesusituokusio pareigūno partnerio sąvokos ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnyje
įtvirtintos pripažinto pareigūno partnerio sąvokos.
Todėl Bendrijos teismas tam, kad nuspręstų, ar suteikti nesantuokiniam pareigūno parteriui teisę naudotis BSDS, turi tik patikrinti,
ar tenkinamos pirmosios trys Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkto sąlygos.
Kalbėdamos apie Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytas tris pirmąsias sąlygas, šalys neginčija, kad
dvi paskutinės, atitinkamai dėl kitos nesantuokinės partnerystės ryšių nebuvimo ir dėl giminystės ryšio tarp partnerių nebuvimo,
šiuo atveju yra tenkinamos.
Be to, pirmojoje sąlygoje, kurią šalys, tiesą sakant, aiškina skirtingai (toliau – ginčijama sąlyga) nurodyta, kad pora pateikia
valstybės narės ar valstybės narės bet kurios kompetentingos institucijos pripažįstamą teisinį dokumentą, patvirtinantį jų,
kaip nesantuokinių partnerių, statusą. Šią sąlygą sudaro trys dalys:
–        pirmoji dalis susijusi su „oficialaus“ dokumento dėl asmenų statuso pateikimu,
–        antroji numato reikalavimą, kad minėtas oficialus dokumentas būtų „pripažįstamas“ valstybės narės,
–        galiausiai trečioje dalyje reikalaujama, kad oficialus dokumentas  dėl asmenų statuso patvirtintų atitinkamų asmenų „nesantuokinių
partnerių“ statusą.
Šiuo atveju yra tenkinamos pirmos dvi ginčijamos sąlygos dalys. Iš tikrųjų ieškovas pateikė su savo partnere notaro akivaizdoje
Nyderlanduose sudarytą bendro gyvenimo sutartį bei Nyderlandų ambasados Liuksemburge pažymą, kurioje pabrėžiama, kad dokumentas,
patvirtinantis ieškovo ir jo partnerės nesusituokusių partnerių statusą, pripažįstamas Nyderlanduose. Savo ruožtu Komisija
neginčijo nei „oficialaus“ bendro gyvenimo sutarties pobūdžio, nei jos „pripažinimo“ valstybėje narėje.
Dėl trečios dalies ieškovas mano, kad jeigu Nyderlandų ambasados Liuksemburge pažyma aiškiai nurodo, jog „samenlevingsovereenkomst“
suteikia jam ir jo partnerei „nesantuokinių partnerių“ statusą, šio dokumento turėtų užtekti, kad būtų galima konstatuoti,
jog taip pat tenkinama ginčijamos sąlygos trečia dalis.
Tarnautojų teismas negali sutikti su šiuo argumentu. Klausimas, ar du asmenys yra „nesantuokiniai partneriai“ Nuostatų prasme,
negali priklausyti tik nuo valstybės narės nacionalinių institucijų vertinimo. Be to, konkrečiai kalbant apie „samenlevingsovereenkomst“,
reikia nurodyti, kad „nesantuokinių partnerių“ statuso įgijimo reikalavimas negali būti laikomas įvykdytu tik dėl valstybės
narės pripažįstamo oficialaus dokumento, patvirtinančio šį statusą. Pagal Nyderlandų teisę bendro gyvenimo sutartis yra tiesiog
laisvai tarp šalių sudaryta sutartis su sąlyga, kad yra laikomasi viešosios tvarkos išlygų ir nusistovėjusių moralės principų.
Ją gali sudaryti du ar daugiau asmenų ir nėra jokio teisinio reikalavimo įtraukti tam tikrus įsipareigojimus arba pareiškimus,
pavyzdžiui, įsipareigojimo turėti bendrą ūkį. Be to, iš esmės ji sukuria šalims tik jų pačių numatytas teises ir pareigas,
o teisinės pasekmės trečiųjų šalių atžvilgiu, kurios bet kuriuo atveju yra ribotos, reikalauja specialių pareiškimų ir procedūrų.
Todėl iš dalies laikantis Komisijos pozicijos reikia pripažinti, kad Nuostatų 72 straipsnyje ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnyje
nurodyta partnerystė „prilyginama“ santuokai, ir norint šias nuostatas taikyti, partnerystė turi turėti tam tikrų panašumų
į santuoką.
Remdamasis šiuo kriterijumi, Tarnautojų teismas mano, kad trečią ginčijamos sąlygos dalį sudaro trys kumuliaciniai reikalavimai.
Pirma, trečioje ginčijamos sąlygos dalyje nustatyta, ir ta pati sąvoka, vartojama taikomoje Nuostatų nuostatoje, patvirtina
šį aiškinimą, kad partneriai turi būti „pora“, kitaip tariant, dviejų asmenų sąjunga, priešingai nei kitos asmenų, galinčių
būti bendro gyvenimo sutarties pagal Nyderlandų teisę šalimis, sąjungos. Reikia konstatuoti, kad šios bylos atvejis yra būtent
toks ir kad šalys dėl to sutaria.
Be to, sąvokos „statusas“ vartojimas rodo, kad partnerių santykiai turi būti vieši ir formalūs. Nors iš dalies susijęs su
pirma ginčijamos sąlygos dalimi (žr. sprendimo 32 punktą), antras trečios dalies reikalavimas viršija paprastą „oficialaus“
dokumento reikalavimą. Vis dėlto jis yra tenkinamas šioje byloje. Parengta pas notarą, nors tokio reikalavimo nėra, sutartis,
reglamentuojanti ieškovo ir jo partnerės bendrą gyvenimą, yra autentiška ir šį autentiškumą jai suteikia patvirtinimas notariniu
aktu; ji struktūriškai ir detaliai reglamentuoja bendrą partnerių gyvenimą  bei yra parengta kaip teisinis dokumentas.
Galiausiai „nesantuokinių partnerių“ sąvoka turi būti suvokiama kaip taikoma situacijai, kai partneriai gyvena pakankamai
pastovų bendrą gyvenimą ir yra saistomi abipusių teisių bei pareigų, susijusių su šiuo bendru gyvenimu.
Toks yra šios bylos atvejis.
Pirmiausia, ieškovo ir jo partnerės sudarytos „samenlevingsovereenkomst“ preambulėje jie aiškiai pareiškia, kad gyvens kartu
ir ves bendrą ūkį nuo 2004 m. liepos 1 dienos. Be to, ieškovas posėdyje pabrėžė, kad bendro gyvenimo sutarties 7 straipsnis
įpareigoja porą turėti bendrą gyvenamąją vietą.
Reikia konstatuoti, kad toliau ieškovo ir jo partnerės bendro gyvenimo sutartis numato platų teisių ir pareigų, susijusių
su jų, kaip poros, bendru gyvenimu, reglamentavimą. Pavyzdžiui, pagal bendro gyvenimo sutarties 3 straipsnį partneriai suteikė
vienas kitam abipusius įgaliojimus dėl teisės aktų, susijusių su kasdieniu gyvenimu. Sutarties 4 straipsnyje nurodoma, kad
visas su kasdieniu gyvenimu susijęs turtas yra bendra nuosavybė, išskyrus nurodytąjį sutarties priede arba dėl kurio šalys
susitarė kitaip raštu. Bendrai valdomas namų ūkio turtas išvardijamas sutarties 4 straipsnio 2 dalyje. Partneriai taip pat
įsipareigojo sutarties 5 straipsnyje kas mėnesį proporcingai grynosioms pajamoms iš darbo mokėti įnašą į bendrą biudžetą,
kad būtų galima padengti bendro gyvenimo išlaidas. Be to, sutarties 8 straipsnyje nustatyta, kad visais atvejais, kai ginčijama
turto nuosavybė, turtas yra laikomas abiejų nuosavybe ir kiekvienam priklauso nedaloma pusė. Galiausiai reikia pastebėti,
kad sutarties 9 straipsnyje kiekvienas partneris paskiria vienas kitą „partnerio pensijos“ gavėju, jeigu jų atitinkami pensijos
fondai pripažįsta tokią pensiją.
Nors vaikų klausimas neapibrėžiamas bendro gyvenimo sutartyje, iš dokumento, pridėto prie atsiliepimo į ieškinį ir minėto
šio sprendimo 5 punkte, matyti, kad pagal Nyderlandų teisę, kai tėvai yra tiesiog partneriai, vaiko tėvas, pripažindamas jį
ir laikydamasis tam tikrų procedūrų, gali įgyti tokias pačias teises vaiko atžvilgiu, lyg jis būtų susituokęs su jo motina.
Jis įgyja bendras su motina tėvų pareigas; be to, prireikus tėvas gali suteikti vaikui savo pavardę. Šiuo atveju ieškovas,
Komisijai neprieštaraujant, pareiškė, kad jis pripažino savo pirmąjį vaiką nuo jo gimimo, taip įgydamas tėvo teises.
Be to, nors bendro gyvenimo sutartis iš esmės susaisto tik partnerius (žr. sprendimo 35 punktą), reikia pažymėti, kad minėtame
dokumente, nurodžius, jog Nyderlandų teismai pradėjo vertinti bendro gyvenimo sutartis sudariusias poras taip pat, kaip įregistruotą
partnerystę sudariusias arba susituokusias poras („courts are starting to put couples with a cohabitation agreement on the
same footing as married and registered couples“), aiškiai pareiškiama, kad porų bendro gyvenimo sutarties poveikis trečiosioms
šalims gali būti pripažįstamas, pavyzdžiui, senatvės pensijų atveju; arba, kaip tiksliai nurodyta šio sprendimo 43 punkto
pabaigoje, šioje byloje partneriai paskyrė vienas kitą „partnerio pensijos“ gavėju, jeigu jų atitinkami pensijos fondai pripažįsta
tokią pensiją.
Visos šios aplinkybės rodo, kad nors iš ieškovo ir jo partnerės sudarytos bendros gyvenimo sutarties kylančios pasekmės nėra
tokios plačios kaip santuokoje ar „geregistreerd partnerschap“, jos daugeliu atveju gali būti panašios, jei partneriai dėl
to susitaria, o taip yra šiuo atveju.
Atsižvelgiant į minėtus svarstymus (sprendimo 42−46 punktai), galima tik konstatuoti, kad ginčijamos sąlygos trečios dalies
trečiasis reikalavimas, susijęs būtent su „nesantuokinių partnerių“ sąvoka, apibrėžta šio sprendimo 40 punkte, yra tenkinamas,
todėl ginčijamos sąlygos trečia dalis irgi yra tenkinama.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkte ir  Nuostatų 72 straipsnyje numatytos
trys pirmosios sąlygos šioje byloje yra tenkinamos.
Be to, toks aiškinimas atitinka socialinę moralės principų evoliuciją, kurios reikšmė Nuostatų aiškinimui yra pabrėžiama minėtame
sprendime
Reed
, kuriuo ieškovas remiasi rašytinėse pastabose. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad teisė naudotis BSDS taip pat suteikiama
tos pačios lyties pareigūno partneriui, taip Nuostatų autoriams pripažįstant, kad naujos teisės gali būti suteiktos asmenims,
kurie nėra susituokę. Kita vertus, ir, priešingai nei teigia Komisija, pirmiau minėtas aiškinimas, kurio laikosi Tarnautojų
teismas – aiškinimas, kuris, be to, yra konkrečiai susijęs su  „partnerystės“ sąvoka, – neprieštarauja teismų praktikai, pagal
kurią Bendrijos teismas negali plačiai aiškinti „santuokos“ sąvokos (žr. minėto spendimo
D ir Švedija prieš Tarybą
37−39 punktus). Šiame kontekste iš esmės reikia pabrėžti, kad teisės naudotis BSDS suteikimu pastoviam pareigūno partneriui
siekiama solidarumo ir socialinės sanglaudos tikslų, kurie skiriasi nuo nuostatomis, suteikiančiomis pareigūnams grynai turtinės
naudos, išmokant priedą prie atlyginimo, pavyzdžiui, pareigūno partneriui suteikiamos namų ūkio išmokos, numatytos Nuostatų
VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkte, siekiamų tikslų; todėl nėra neprotinga atsižvelgiant į pareigūno ir jo nesantuokinio
partnerio ryšį taikyti griežtesnių pastarųjų išmokų mokėjimo sąlygų nei taikomos šio partnerio teisei naudotis BSDS
Todėl Tarnautojų teismas mano, kad ieškovo partneris gali, taikant Nuostatų 72 straipsnį ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnį,
naudotis BSDS kaip „pareigūno nesantuokinis partneris“ ir „apdrausto asmens pripažįstamas partneris“.
Priešingi Komisijos argumentai negali paneigti šios išvados.
Tai ypač taikoma argumentui, kad BSDS gali būti taikoma tik santuokai „prilyginamoms“ partnerystės rūšims, kurį Komisija kildina
iš taikomų normų aiškinimo ir kuriame atsižvelgiama ne tik į jų tekstą, bet ir į kontekstą bei į teisės akto, kuriame jos
nustatytos, tikslus. Sutikdamas, kad toks aiškinimas turėtų pirmenybę prieš grynai pažodinį aiškinimą, Tarnautojų teismas
nemato priežasties, kodėl juo remdamasi ieškovo partnerė negalėtų naudotis BSDS. Atvirkščiai, būtent laikydamasis Komisijos
pasiūlyto aiškinimo metodo, nagrinėto nusistovėjusioje teismų praktikoje (žr. 1983 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Merck
, C‑292/82, Rink. p. 3781, 12 punktą; 2006 m. gruodžio 14 d. Tarnautojų teismo sprendimo
André prieš Komisiją
, F‑10/06, dar nepaskelbto Rinkinyje, 35 punktą), Tarnautojų teismas, manydamas, kad nepakanka vien Nyderlandų ambasados Liuksemburge
pažymoje nustatyto patvirtinimo, nusprendė išnagrinėti šio sprendimo 42−46 punktuose patį ginčijamos partnerystės turinį ir
padarė išvadą, kad ji yra panaši į santuoką, o tai leidžia ieškovo partnerei pasinaudoti Nuostatų 72 straipsniu, nepaisant
to, kad atitinkamoje nacionalinės teisės sistemoje egzistuoja kita įregistruotos partnerystės rūšis, netgi artimesnė santuokai,
kuriai minėtas straipsnis taikomas iš karto. Kita vertus, kadangi argumentas dėl partnerystės prilyginimo santuokai viršija
byloje pripažintus panašumo reikalavimus (žr. 36 punktą ir kiekvieno iš reikalavimų atveju – 38, 39 ir 40−47 punktus), pripažinti
šį argumentą reikštų nustatyti papildomą sąlygą, kurios nėra Nuostatų 72 straipsnyje.
Tame pačiame kontekste Komisijos argumentas susijęs su sąvokos „laikomas sutuoktiniu“, nurodytos Nuostatų 72 straipsnyje,
vartojimu, kai ji teigia, kad sąvoka „laikomas“ turi būti suprantama kaip iš esmės reiškianti partnerius, „kurie gali būti
laikomi panašiais“ į sutuoktinius, ir sudaranti sąlygą, kuri turi būti tenkinama, kol nesantuokiniam pareigūno partneriui
bus suteikta teisė naudotis BSDS. Su tokiu aiškinimu negalima sutikti. Tiesą sakant, ir analogiškai kitų Nuostatų straipsnių
taikymui (pavyzdžiui, Nuostatų VII priedo 2 straipsnio 4 dalis, pagal kurią bet kuris asmuo, už kurio išlaikymą pareigūnas
yra teisiškai atsakingas ir kuriam išlaikyti reikalingos didelės išlaidos, „gali būti laikomas“ išlaikomu vaiku), Nuostatų
72 straipsnyje vartojamą sąvoką „laikomas sutuoktiniu“ reikia paprasčiausia suprasti taip, kad pagal BSDS ir nesusituokusio
pareigūno partneris, ir jo sutuoktinis turi būti vertinami vienodai, jei Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkte
numatytos trys sąlygos yra tenkinamos.
Be to, kalbant apie Komisijos poziciją, pagal kurią nuoroda į Nuostatų VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punktą neapsiriboja
tik i−iii sąlygomis, bet apima ir pirmąjį sakinį, kuriame nurodomas įregistravimo reikalavimas, reikia konstatuoti, kad jeigu
net toks nuorodos į Nuostatų 72 straipsnį aiškinimas būtų pagrįstas, vis dėlto reiktų pripažinti ieškovo pagrindus. Šioje
byloje, kaip ieškovas priminė per posėdį, bendro gyvenimo sutartį įregistravo notaras, kitaip tariant, viešąją valdžią vykdantis
valstybės tarnautojas. Patvirtinus notarui, šis dokumentas tapo „oficialus“ ir dėl to įgijo nacionalinėje teisėje pripažintų
tam tikrų autentiškų aktų požymių, pavyzdžiui, šalių valios ir parašų bei  sutarties turinio tikrumą. Šiais požymiais nesiekiama
tik palengvinti partnerių bendro gyvenimo sutarties laikymąsi ir vykdymą; jie taip pat leidžia išplėsti sutarties galiojimą
trečiosioms šalims; iš pirmiau minėto Nyderlandų administracijos dokumento (žr. sprendimo 45 punktą) aišku, kad trečiosios
šalys, pavyzdžiui, pensijų fondai, gali bendro gyvenimo sutartį pripažinti su sąlyga, kad ji yra patvirtinta notaro. Todėl
net darant prielaidą, kad registravimas yra būtinas, ši sąlyga, priešingai nei teigia Komisija, nereikalauja „geregistreerd
partnerschap“ sudarymo, nes registravimas pas notarą atitinka visus teksto reikalavimus.
Todėl šioje byloje ieškovas neturėjo įrodyti, kad jis ir jo partnerė sudarė „geregistreerd partnerschap“ tam, kad ji galėtų
naudotis BSDS.
Papildomai Tarnautojų teismas pastebi, kad Komisijos pozicija dėl reikalavimo sudaryti „geregistreerd partnerschap“ tipo sutartį
pagal Nyderlandų teisę gali sukurti sąlygas nevienodam požiūriui atsirasti. Kadangi daugelyje šalių nėra sąjungos rūšies,
panašios į „geregistreerd partnerschap“, reikalavimo sudaryti tokio tipo „įregistruotą“ partnerystę taikymas nesusituokusioms
poroms, kurios ypač dėl gyvenamosios vietos bei tautybės yra artimiau susijusios su šiomis šalimis, kaip tai daro Komisija,
pasekmė ta, kad iš pareigūno partnerio galutinai būtų atimta teisė pasinaudoti BSDS, jeigu nesudaryta santuoka. Kita vertus,
darant prielaidą, kad Komisija pripažįsta partnerystę, kurią poros sudarė kaip bendro gyvenimo sutartį, jos atsisakymas pripažinti
„paprastas“ bendro gyvenimo sutartis, kurias sudarė pirmiau minėta prasme artimai susijusios poros su šalimis, kur egzistuoja
ne tik santuoka ar „registruota“ partnerystė, bet ir kitos sąjungos rūšys, reikštų, kad šios poros yra nevienodai vertinamos;
šių porų atveju būtų atsisakyta suteikti teisę partneriui pasinaudoti BSDS, nors ji būtų suteikta poroms, kurios būtų susietos
nurodytu ryšiu su šalimi, kur nėra „įregistruotos“ partnerystės. Tokį nevienodą požiūrį būtų dar sunkiau pateisinti partnerysčių,
„neįregistruotų“ Komisijos nurodyta prasme, kurios vis dėlto būtų labiau panašios į santuoką nei į pagal Nyderlandų teisę
sudaryta „geregistreerd partnerschap“, atžvilgiu. Be to, nors pagal teismų praktiką EB 12, 39, 43 ir 49 straipsniuose kiekvienai valstybei narei draudžiant dėl pilietybės skirtingai taikyti savo teisę, jų netaikant
galimiems požiūrio skirtumams valstybėse narėse, kylantiems iš atskirų valstybių narių teisės aktų, jeigu jie taikomi visiems
į jų taikymo sritį patenkantiems asmenims remiantis objektyviais kriterijais ir neatsižvelgiant į jų pilietybę (šiuo klausimu
žr. 1978 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kenny
, C‑1/78, Rink. p. 1489, 18 punktą; 1992 m. gegužės 7 d. Sprendimo
Wood ir Cowie
, C‑251/90 ir C‑252/90, Rink. p. I‑2873, 19 punktą; 1979 m. liepos 3 d. Sprendimo
Van Dam en Zonen ir kt.
, C-185/78−C‑204/78, Rink. p. 2345, 10 punktą ir 1996 m. vasario 1 d. Sprendimo
Perfili
, C‑177/94, Rink. p. 161, 17 punktą), šiame punkte nurodyti požiūrio skirtumai nepatenka į šią teismų praktiką; pirmiausia ir, priešingai
prielaidoms, kuriomis grįsta minėta teismų praktika, šiame punkte nurodyti požiūrio skirtumai kilo dėl atitinkamų asmenų pilietybės
arba dėl jų gyvenamosios vietos kriterijaus, kuris dažniausia susijęs su pilietybės klausimu, antra, bylose, dėl kurių susiformavo
minėta teismų praktika, nevienodo požiūrio klausimas kyla laisvo judėjimo taisyklių atžvilgiu, o šioje byloje nagrinėjamas
vienodo požiūrio principo kaip Bendrijos viešosios tarnybos teisės principo užtikrinimas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia patenkinti ieškovo reikalavimus, susijusius su Nuostatų 72 straipsnio, VII priedo
1 straipsnio 2 dalies c punkto i papunkčiu ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsnio pažeidimu, bei panaikinti ginčijamą sprendimą,
nesant būtinybės priimti sprendimo dėl kitų ieškinio pagrindų, kurie, be to, kaip teisingai pastebi Komisija, ieškinyje pateikiami
netvarkingai, o kai kuriems jų trūksta ir detalumo.
Tiesa, kad tam tikrais atvejais Tarnautojų teismo Nuostatų 72 straipsnio, skaitomo kartu su Nuostatų VII priedo 1 straipsnio
2 dalies c punkto i papunkčiu ir Bendrųjų nuostatų 12 straipsniu, pateiktas aiškinimas galėtų paskatinti prašymus suteikti
nesusituokusiam pareigūno partneriui teisę naudotis BSDS nagrinėjančias tarnybas atlikti tikrinimus ir tyrimus, nors priimdamas
Reglamentą Nr. 723/2004 Bendrijos įstatymų leidėjas norėjo palengvinti administracinį institucijų valdymą. Tačiau šis tikslas pasiekiamas taikant
naujas normas įvairių išmokų srityje, ir ši sritis yra vienintelė, kurią pagal Reglamento Nr. 723/2004 26 konstatuojamąją dalį siekiama supaprastinti. Be to, ši sritis ne tik skiriasi nuo teisės naudotis BSDS suteikimo, bet
taip pat socialiniu požiūriu yra mažiau jautri nei pastaroji (šiuo klausimu žr. sprendimo 49 punktą). Be to, supaprastinimo
tikslas bet kuriuo atveju turi būti suderintas su aukštesniais teisės principais ir Nuostatų normomis; taigi apribojimai,
kurie gali kilti institucijoms dėl šioje byloje priimto aiškinimo, yra tik šių principų ir normų, taikomų Tarnautojų teismo
tam, kad būtų nustatyta tiksli sąvokos „nesusituokęs partneris“ reikšmė Nuostatų 72 straipsnyje, pasekmė.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Tarnautojų teismo procedūros reglamento, paskelbto 2007 m. rugpjūčio 29 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 225, 2007, p. 1), 122 straipsnį šio reglamento nuostatos dėl bylinėjimosi išlaidų ir teismo išlaidų taikomos tik Tarnautojų
teismo po šio reglamento įsigaliojimo dienos, tai yra 2007 m. lapkričio 1 d., gautose bylose. Su nagrinėjama sritimi susijusios
Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento nuostatos ir toliau taikomos
mutatis mutandis
byloms, kurių Tarnautojų teismas nebaigė nagrinėti iki šios dienos.
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo šią bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
TARNAUTOJŲ TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2006 m. vasario 28 d. Europos Bendrijų Komisijos sprendimą, patvirtintą 2006 m. kovo 20 d., nepripažinti Anton
Pieter Roodhuijzen partnerystės su Maria Helena Astrid Hart kaip nesantuokinės partnerystės Europos Bendrijos sveikatos draudimo
sistemos atžvilgiu.
2.
Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Kreppel
Tagaras
Gervasoni
Paskelbta viešame posėdyje Liuksemburge 2007 m. lapkričio 27 dieną.
Kanclerė

Pirmininkas
. Hakenberg

H. Kreppel
Šį sprendimą ir jame minėtus dar Rinkinyje nepaskelbtus Bendrijų teismų sprendimus galima rasti Teisingumo Teismo interneto
svetainėje: www.curia.europa.eu
*
Proceso kalba: prancūzų.