CELEX: 62006CJ0526
Kopienas muitas kodekss un īstenošanas noteikumi
Kopienas tranzīts
Pārkāpums
Pierādījums tranzīta darījuma likumībai vai pārkāpuma izdarīšanas vietai
Trīs mēnešu termiņa nepiešķiršana šī pierādījuma iesniegšanai
Muitas nodokļu atmaksa
Jēdziens "pēc likuma maksājama summa"

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 236. panta 1. punkta pirmās daļas interpretāciju Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV L 302, 1. lpp.
, turpmāk tekstā — “Muitas kodekss”).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Staatssecretaris van Financiën
(Finanšu valsts sekretārs [ministrs]) un sabiedrību
Road Air Logistics Customs BV
(turpmāk tekstā — “
Road Air
”) par lūgumu atmaksāt muitas nodokli.
Kopienu tiesiskais regulējums
Atbilstoši Muitas kodeksa 20. panta 1. punktam:
“Muitas parāda rašanās gadījumā likumā noteikto muitas nodokļu pamats ir Eiropas Kopienu muitas tarifs.”
Noteikumi par muitas parāda rašanos ir paredzēti Muitas kodeksa VII sadaļas 2. nodaļā. Šajos noteikumos cita starpā ir norādīti fakti, kas rada šādu parādu, tiek noteikts parādnieks, kā arī laiks un vieta, kur parāds rodas.
Muitas kodeksa 203. pantā ir noteikts:
“1.   Ievedmuitas parāds rodas:
—
nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.
2.   Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
[..]”
Atbilstoši Muitas kodeksa 214. panta 1. punktam:
“Ja nekas cits tieši nav noteikts šajā kodeksā un, neskarot 2. punktu, precēm piemērojamo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu nosaka pēc muitošanas elementiem, kas šīm precēm piemērojami muitas parāda rašanās brīdī.”
Muitas kodeksa 215. pants tā redakcijā, kas ir piemērojama līdz 1999. gada 10. maijam, ir formulēts šādi:
“1.   Muitas parāds rodas vietā, kur notiek tie notikumi, kas to rada.
2.   Ja nav iespējams noteikt 1. punktā minēto vietu, uzskata, ka muitas parāds radies tajā vietā, kur muitas dienesti secinājuši, ka preces atrodas apstākļos, kur rodas muitas parāds.
3.   Ja kāda muitas procedūra attiecībā uz precēm nav slēgta [pabeigta], uzskata, ka muitas parāds ir radies vietā, kur:
—
preces nodotas attiecīgajā procedūrā
vai
—
preces ievestas Kopienā saskaņā ar šo procedūru.
4.   Ja muitas dienestiem pieejamā informācija ļauj tiem konstatēt, ka muitas parāds jau ir radies citā vietā, kur preces atradušās agrāk, muitas parādu uzskata par radušos vietā, par kuru var konstatēt, ka tā ir pirmā preču atrašanās vieta, kurā varēts konstatēt muitas parāda esamību.”
Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 13. aprīļa Regula (EK) Nr. 955/1999, ar ko groza Regulu Nr. 2913/92 attiecībā uz ārējā tranzīta procedūru (
OV L 119, 1. lpp.
), kas ir piemērojama no 1999. gada 10. maija, aizvietoja Muitas kodeksa 215. panta tekstu ar jaunu, kas būtiski neatšķīrās no iepriekšējā. Tādēļ šī panta 1.–3. punkts, no vienas puses, un šī panta 4. punkts, no otras puses, tika pārņemti attiecīgi 215. panta 1. un 2. punkta jaunajā redakcijā. Tomēr tika ieviests jauns 3. punkts, kas tika formulēts šādi:
“
Regulas 217. panta 1. punktā minētie muitas dienesti ir tās dalībvalsts muitas dienesti, kur radies muitas parāds vai kur to uzskata par radušos saskaņā ar šo pantu.
”
Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.”
Atbilstoši Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV L 253, 1. lpp.
, turpmāk tekstā — “īstenošanas regula”) 378. panta 1. punktam:
“Neskarot Kodeksa 215. pantu, ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu:
—
dalībvalstī, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde
vai
—
dalībvalstī, kurai pieder caurbraucamā muitas iestāde vietā, kur preces ieved Kopienā, un kurā iesniegts robežšķērsošanas paziņojums,
ja vien 379. panta 2. punktā minētā nosakāmā termiņā muitas dienestiem pieņemamā veidā netiek sniegti pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums izdarīts.”
Īstenošanas regulas 379. pantā ir noteikts:
“1.   Ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nosūtītāja muitas iestāde par to ziņo galvenajam saistītam [atbildīgajam principālam] pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas.
2.   Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā, cita starpā, min termiņu, līdz kuram muitas dienestiem pieņemamā veidā nosūtītājai muitas iestādei jāsniedz pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums faktiski izdarīts. Termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām pierādījumi nav sniegti, tad kompetentā dalībvalsts rīkojas, lai piedzītu attiecīgos nodokļus un citus maksājumus. Gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav tā, kurā atrodas nosūtītāja muitas iestāde, tad nosūtītāja muitas iestāde minētajai dalībvalstij tūlīt ziņo visu informāciju.”
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
Laika posmā no 1998. gada aprīļa līdz 1999. gada oktobrim
Road Air
dažādu klientu uzdevumā sagatavoja 31 ārējā un iekšējā Kopienu tranzīta deklarāciju un šajā sakarā aizpildīja T1 un T2 muitas deklarācijas. Visās šajās deklarācijās kā nosūtītāja muitas iestāde ir minēta
Roosendaal
(Nīderlande) muitas iestāde.
No tiem sūtījumiem, kuriem muitas procedūra nav pabeigta, trīs ir saistīti ar ārējo Kopienu tranzītu, kuru saņēmēja muitas iestāde atradās dalībvalstī, kas nav Nīderlande. Saistībā ar diviem šiem sūtījumiem saņēmēja muitas iestāde konstatēja trūkumus. Trešajā gadījumā nosūtītāja muitas iestāde nesaņēma T1 deklarācijas piekto eksemplāru.
No 1999. gada 24. jūnija līdz 2001. gada 18. jūlijam
Roosendaal
nodokļu ieņēmumu dienesta un muitas inspektors (turpmāk tekstā — “inspektors”) saistībā ar šiem trīs sūtījumiem nosūtīja
Road Air
paziņojumus par veicamajiem muitas nodokļa maksājumiem Kopienu tranzīta kārtības pārkāpuma dēļ. Tomēr pretēji īstenošanas regulas 379. panta norādījumiem
Road Air
nosūtītajos paziņojumos nebija dota iespēja šai sabiedrībai sniegt pierādījumus par vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums ir faktiski izdarīts.
2001. gada 16. novembrī
Road Air
atbilstoši Muitas kodeksa 236. pantam lūdza atmaksāt atgūtos muitas nodokļus, kā arī naudas soda veidā samaksātas summas, kas tika pieprasītas šajos paziņojumos. Ar inspektora lēmumu šie lūgumi tika noraidīti. Pēc iesniegtās sūdzības šīs lēmums par noraidījumu tika apstiprināts ar 2002. gada 15. novembra lēmumu.
2002. gada 10. decembrī
Road Air
iesniedza
Gerechtshof te Amsterdam
(Amsterdamas Apelāciju tiesā) prasību atcelt [2002. gada 15. novembra] lēmumu. Ar 2004. gada 16. janvāra spriedumu šo prasību šī tiesa atzina par daļēji pamatotu.
Staatssecretaris van Financiën
kasācijas kārtībā iesniedza prasību atcelt
Gerechtshof te Amsterdam
spriedumu
Hoge Raad der Nederlanden
[Nīderlandes Augstākā tiesa].
Road Air
iesniedza pretprasību.
Iesniedzējtiesa norāda, ka
Gerechtshof te Amsterdam
ir konstatējusi, ka
Road Air
nebija faktiski paredzēts trīs mēnešu termiņš, lai noteiktu vietu, kur nodarījums vai pārkāpums ir faktiski izdarīts. Līdz ar to inspektors nav izpildījis pienākumu, ko tam uzliek īstenošanas regulas 379. pants, un tam tādējādi nebija tiesību iekasēt pamata lietā aplūkotos muitas nodokļus. Pamatojoties uz minēto,
Gerechtshof te Amsterdam
secināja, ka attiecīgajai personai nosūtītajos paziņojumos par veicamiem maksājumiem norādītās summas nav pēc likuma maksājamas Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta nozīmē.
Hoge Raad der Nederlanden
tomēr uzskata, ka Tiesas judikatūra neļauj pietiekami pārliecinoši konstatēt, ka
Gerechtshof te Amsterdam
norādītais pamatojums ir pamatots. Šajā gadījumā rodas jautājums par judikatūras, kas balstās uz 2005. gada 20. oktobra spriedumu lietā
C-247/04
Transport Maatschappij Traffic
(Krājums, I-9089. lpp.
), piemērojamību.
Šādos apstākļos
Hoge Raad der Nederlanden
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Kopienu Muitas kodeksa 236. pantā izmantotais jēdziens “pēc likuma nav bijusi maksājama” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz gadījumu, kad muitas parāda rašanās vieta nav noteikta atbilstoši piemērojamiem Muitas kodeksa īstenošanas regulas noteikumiem?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi — ja valsts muitas iestādes atbilstoši īstenošanas regulas 379. pantam nav noteikušas muitas parāda rašanās vietu, tad muitas nodokļa summa pēc likuma nav bijusi maksājama.
Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
Transport Maatchappij Traffic
29. punktā un rezolutīvajā daļā ir pamatoti nospriedusi, ka atbilstoši Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta pirmajai daļai ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi pēc likuma ir maksājami, tiklīdz ir radies muitas parāds apstākļos, kas ir noteikti šī kodeksa VII sadaļas 2. nodaļā, un ja šo nodokļu summu var noteikt, piemērojot kopējo muitas tarifu atbilstoši minētā kodeksa II sadaļas noteikumiem.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka
Hoge Raad der Nederlanden
ir uzdevusi savu prejudiciālo jautājumu, ievērojot šo judikatūru. Attiecīgā tiesa jautā — vai tas, ka Muitas kodeksa 215. pants ir ietverts šī kodeksa VII sadaļas 2. nodaļā, nozīmētu, ka, ja nav izpildīts kāds no nosacījumiem tāda nodarījuma vai pārkāpuma vietas noteikšanai, kas rada muitas parādu, veicot minēto noteikšanu, nav izpildīts arī šī sprieduma 22. punktā minētajā judikatūrā izvirzītais kritērijs.
Road Air
uzskata — no Muitas kodeksa struktūras neapstrīdami izriet, ka visi kodeksa VII sadaļas 2. nodaļas noteikumi, tostarp tie, kas attiecas uz muitas parāda rašanās vietas noteikšanu, ir jāievēro, lai konstatētu šī parāda rašanos.
Šo pieņēmumu nevarētu atbalstīt. Muitas kodeksa minētās 2. nodaļas 201.–205. pantā un 209.–211. pantā ir norādīti dažādi apstākļi, kas rada muitas parādu. Šajos noteikumos katrā konkrētajā gadījumā ir precizēts brīdis, kurā rodas muitas parāds. Neviens no šīs nodaļas noteikumiem, nedz arī Muitas kodeksa struktūra neļauj secināt, ka, nenosakot muitas parāda rašanās vietu, ko reglamentē Muitas kodeksa 215. pants un īstenošanas regula, tiktu izslēgta muitas parāda rašanās.
No minētā 215. panta, īstenošanas regulas 378. un 379. panta, kā arī Tiesas judikatūras izriet, ka muitas parāda rašanās vietas noteikšana ļauj precizēt to dalībvalsti, kurai ir tiesības atgūt muitas nodokļus (šajā sakarā skat. 1999. gada 21. oktobra spriedumu lietā
C-233/98
Lensing & Brockhausen
,
Recueil
, I-7349. lpp.
, 30. punkts). No minētā izriet — kaut gan Muitas kodeksa 215. pants ir norādīts VII sadaļas 2. nodaļā, tas neparedz tādus nosacījumus, kurus ir jāievēro, lai rastos muitas parāds. Šis noteikums ir paredzēts, lai noteiktu teritoriālo kompetenci muitas parāda summas atgūšanai.
Attiecībā uz jēdzienu “pēc likuma maksājams” ir jākonstatē, ka atbilstoši Muitas kodeksa 20. panta 1. punktam un 214. panta 1. punktam šis jēdziens attiecas uz to precēm piemērojamo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, ko nosaka, pamatojoties uz muitošanas elementiem, kas šīm precēm piemērojami ar preci saistītā muitas parāda rašanās brīdī. Līdz ar to, ja pastāv apstāklis, kas rada muitas parādu, pēc likuma maksājamo nodokļa summu var noteikt, piemērojot Kopienu muitas tarifu.
No lietas materiāliem un Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka pamata prāvā aplūkotās preces nav sasniegušas galamērķi un ka tranzīta darījuma veikšanas kārtības pārkāpums nav apstrīdēts. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ar ievedmuitas nodokli apliekamu preču nelikumīgas izņemšanas no muitas uzraudzības sekas atbilstoši Muitas kodeksa 203. panta 1. punktam vienmēr ir muitas parāda rašanās (šajā sakarā skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā
C-371/99
Liberexim
,
Recueil
, I-6227. lpp.
, 52. punkts).
No minētā izriet, ka, ievērojot judikatūru, ko veido iepriekš minētais spriedums lietā
Transport Maatschappij Traffic
, situācijā, kurā muitas parāds ir radies atbilstoši Muitas kodeksa 203. panta 1. punktam un ja ievedmuitas nodokļa summu ir iespējams noteikt, pamatojoties uz muitošanas elementiem, kas attiecīgajām precēm ir piemērojami saskaņā ar Kopienu muitas tarifu, šī summa pēc likuma ir maksājama šī kodeksa 236. panta 1. punkta nozīmē, kaut gan valsts muitas iestādes nav noteikušas muitas parāda rašanās vietu atbilstoši īstenošanas regulas 379. pantam.
Tomēr, lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, ir jākonstatē — kaut gan muitas parāda rašanās vietas nenoteikšana neietekmē paša muitas parāda rašanos, īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā minētā trīs mēnešu termiņa paziņošana atbildīgajam principālam katrā ziņā ir priekšnosacījums tam, lai muitas iestādes varētu iekasēt šo parādu (skat. pēc analoģijas 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā
C-300/03
Honeywell Aerospace
, Krājums, I-689. lpp.
, 23. punkts).
Tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka no īstenošanas regulas 378. panta 1. punkta un 379. panta 2. punkta paša teksta izriet, ka nosūtītāja muitas iestādes pienākumam paziņot atbildīgajam principālam par termiņu, kurā var sniegt pieprasītos pierādījumus, ir obligāts raksturs un tas ir jāizpilda pirms muitas parāda piedziņas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Lensing & Brockhausen
, 29. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā
Honeywell Aerospace
, 24. punkts, un 2007. gada 8. marta spriedumu lietā
C-44/06
Gerlach
, Krājums, I-2071. lpp.
, 33. punkts).
Turklāt Tiesa ir uzsvērusi, ka šī termiņa mērķis ir aizsargāt atbildīgā principāla intereses, tam piešķirot trīs mēnešu termiņu, lai vajadzības gadījumā iesniegtu pierādījumu par tranzīta darījuma likumību vai par vietu, kur faktiski tika izdarīts nodarījums vai pārkāpums (šajā sakarā skat. 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā
C-112/01
SPKR
,
Recueil
, I-10655. lpp.
, 38. punkts; 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā
C-460/01 Komisija/Nīderlande, Krājums, I-2613. lpp.
, 62. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Gerlach
, 34. punkts).
No tā izriet, ka dalībvalsts, kurai piederīga nosūtītāja muitas iestāde, var uzsākt ievedmuitas nodokļa piedziņu tikai tad, ja atbildīgajam principālam iepriekš ir norādīts, ka tam ir trīs mēnešu termiņš, lai iesniegtu pieprasītos pierādījumus, un ja šie pierādījumi netika iesniegti minētajā termiņā (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Lensing&Brockhausen
, 31. punkts, un lietā
Gerlach
, 35. punkts).
Šajā sakarā Eiropas Kopienu Komisija pamatoti norāda, ka īstenošanas regulas 379. panta pārkāpuma gadījumā muitas iestādēm nav tiesību uzsākt piedziņu.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild — Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts muitas iestādes atbilstoši īstenošanas regulas 379. pantam nav noteikušas muitas parāda rašanās vietu, tas nenozīmē, ka muitas nodokļa summa pēc likuma nav bijusi maksājama.
Tomēr dalībvalsts, kurai piederīga nosūtītāja muitas iestāde, var uzsākt ievedmuitas nodokļa piedziņu tikai tad, ja atbilstoši īstenošanas regulas 379. panta 2. punktam atbildīgajam principālam iepriekš ir norādīts, ka tam ir trīs mēnešu termiņš, lai iesniegtu pierādījumus par faktisko nodarījuma vai pārkāpuma vietu, un ja šie pierādījumi nav iesniegti šajā termiņā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

236. panta 1. punkta pirmā daļa Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja valsts muitas iestādes atbilstoši Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92, 379. pantam nav noteikušas muitas parāda rašanās vietu, tas nenozīmē, ka muitas nodokļa summa pēc likuma nav bijusi maksājama.

Tomēr dalībvalsts, kurai piederīga nosūtītāja muitas iestāde, var uzsākt ievedmuitas nodokļa piedziņu tikai tad, ja atbilstoši Regulas Nr. 2454/93379. panta 2. punktam atbildīgajam principālam iepriekš ir norādīts, ka tam ir trīs mēnešu termiņš, lai iesniegtu pierādījumus par faktisko nodarījuma vai pārkāpuma vietu, un ja šie pierādījumi nav iesniegti šajā termiņā.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — holandiešu.