CELEX: 61981CJ0008
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Münster
Nemecko

Uznesením
z 27. novembra 1980 doručeným Súdnemu dvoru 14. januára
1981, Finanzgericht (Finančný súd) Münster predložil Súdnemu dvoru
v zmysle článku 177 Zmluvy EHS otázku týkajúcu sa výkladu článku 13
časti B písm. d) bodu 1 Šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo
17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov
týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej
hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145,
s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), aby určil, či toto
ustanovenie možno pokladať za priamo uplatniteľné v Spolkovej
republike Nemecko od 1. januára 1979, keďže tento členský štát
opomenul prijať v stanovenej lehote opatrenia nevyhnutné na
zabezpečenie jej vykonania.

O okolnostiach predchádzajúcich sporu
Treba
pripomenúť, že šiesta smernica, ktorá bola prijatá 17. mája 1977,
v článku 1 ukladá členským štátom prijať najneskôr do
1. januára 1978 zákony, nariadenia a administratívne opatrenia
nevyhnutné na prispôsobenie svojich právnych úprav o dani
z pridanej hodnoty požiadavkám smernice. Keďže viaceré členské
štáty, medzi nimi aj Spolková republika Nemecko, neboli schopné vykonať
v predpísanej lehote nevyhnutné úpravy, Rada svojou Deviatou
smernicou 78/583 z 26. júna 1978 o zosúladení právnych
predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
(Ú. v. ES L 194, s. 16; Mim. vyd. 09/001,
s. 69) predĺžila týmto členským štátom lehotu stanovenú článkom 1
šiestej smernice do 1. januára 1979.
Spolková
republika Nemecko zabezpečila vykonanie šiestej smernice až zákonom
z 26. novembra 1979 (Bundesgesetzblatt I, s. 1953)
s účinnosťou od 1. januára 1980.
Z uznesenia
o predložení veci Súdnemu dvoru vyplýva, že žalobkyňa vo veci
samej, ktorá sprostredkúva úvery ako samostatne zárobkovo činná osoba,
vo svojich mesačných priznaniach dane z obratu za obdobie od marca
do júna 1979 žiadala o oslobodenie od dane, odvolávajúc sa na to,
že šiesta smernica, ktorej článok 13 časť B písm. d) bod 1
zaväzuje členské štáty oslobodiť od dane z pridanej hodnoty okrem
iného „poskytovanie a sprostredkovanie úverov“, je už súčasťou
vnútroštátneho práva od 1. januára 1979.
Zo
spisu vyplýva, že žalobkyňa vo veci samej informovala Finanzamt
o výške svojho obratu a o daniach zaplatených na vstupe,
pričom sa domáhala oslobodenia od dane podľa článku 13 časti B
písm. d) bodu 1 smernice. Podľa toho zakaždým vykazovala sumu „0“,
pokiaľ ide o výšku splatnej dane a odpočet svojich daní na
vstupe.
Finanzamt
neprijal jej daňové priznania a vo svojich predbežných oznamoch
o vyrubení dane za predmetné mesiace vyrubil z úradnej moci
žalobkyni vo veci samej, v súlade s ešte nezmeneným
vnútroštátnym právom, daň z obratu s odpočtom daní zaplatených
na vstupe.
Práve
proti týmto platobným výmerom podala žalobkyňa vo veci samej po
zamietnutí jej sťažnosti žalobu na Finanzgericht, odvolávajúc sa na
citované ustanovenie smernice.
Finanzamt
sa pred Finanzgericht odvolával na to, že v danom období
v Spolkovej republike Nemecko šiesta smernica ešte nebola
implementovaná. Navyše vysvetlil, že podľa koncepcie, ktorú vraj
zdieľajú všetky členské štáty, článok 13 časť B nemožno považovať za
priamo uplatniteľné právo, keďže toto ustanovenie vyhradzuje diskrečnú
právomoc členským štátom.
V snahe
vyriešiť tento spor predložil Finanzgericht Súdnemu dvoru nasledujúcu
otázku:
„Je ustanovenie týkajúce sa
oslobodenia od dane z obratu pri sprostredkovávaní úverov, uvedené
v hlave X, článku 13 časti B písm. d) bode 1 Šiestej smernice
Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych
predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu – spoločný
systém daní z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia,
priamo uplatniteľné v Spolkovej republike Nemecko od
1. januára 1979?“
Žalobkyňa
vo veci samej sa nedala zastupovať v procese pred Súdnym dvorom.
Jej stanovisko podporovala Komisia, ktorá predložila Súdnemu dvoru
argumentáciu určenú na preukázanie toho, že jednotlivci by si mohli
uplatniť nárok na výhodu článku 13 časti B písm. d) bodu 1 šiestej
smernice.
Naopak,
žalovaný Finanzamt a vláda Spolkovej republiky Nemecko predložili
niekoľko argumentov určených na preukázanie toho, že na spornú smernicu
sa nebolo možné odvolať počas obdobia – teda v zdaňovacom období
1979 – keďže príslušné vykonávacie ustanovenia ešte nenadobudli účinnosť
v Spolkovej republike Nemecko. Rovnaký názor vyslovila aj vláda
Francúzskej republiky.

O veci samej
Žalovaný
Finanzamt, vláda Spolkovej republiky Nemecko a vláda Francúzskej
republiky nepopierajú, že na ustanovenia smerníc sa môžu jednotlivci za
istých okolností odvolať, tak ako to vyplýva z judikatúry Súdneho
dvora, ale tvrdia, že takýto účinok nemožno priznať predmetnému
ustanoveniu vo veci samej.
Podľa
francúzskej vlády smernice v daňovej oblasti smerujú
k postupnej harmonizácii rôznorodých vnútroštátnych daňových
systémov, ale nie k ich nahradeniu daňovým režimom Spoločenstva. To
je aj prípad šiestej smernice, ktorá obsahuje celý rad ustanovení,
ktorých vykonávanie bolo ponechané v širokej miere na voľnú úvahu
členským štátom. Keďže možnosti voľby poskytnuté členským štátom
v tejto smernici sú mimoriadne početné, francúzska vláda sa
domnieva, že smernica nemôže mať vo svojom celku akékoľvek účinky
v ktoromkoľvek členskom štáte pred prijatím príslušných
vnútroštátnych právnych predpisov.
V každom
prípade, a toho názoru je aj vláda Spolkovej republiky Nemecko,
nemožno priznať nijaký priamy účinok ustanoveniam článku 13 vzhľadom na
priestor na voľnú úvahu, právomoci a možnosti, ktoré tento článok
obsahuje.
Žalovaný
Finanzamt, podporovaný vládou Spolkovej republiky Nemecko, upriamil
okrem toho pozornosť na koherenciu daňového systému uvedeného
v smernici a osobitne na problémy, ktoré vyplývajú
z reťazového prepojenia daní, charakteristického pre daň
z pridanej hodnoty. Správny orgán tvrdí, že oslobodenie od dane,
ako je uvedené v článku 13 časti B písm. d) bode 1, nemožno
vytrhnúť z jeho kontextu bez toho, aby sa nenarušil celý
mechanizmus daného daňového systému.
Vzhľadom
na jestvujúce argumenty je vhodné preskúmať vzniknutý problém tak na
úrovni samotnej smernice, ako aj príslušnej daňovej právnej úpravy
v zmysle judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa účinku smerníc.

O účinku smerníc vo všeobecnosti
Podľa
znenia článku 189 ods. 3 Zmluvy „smernica je záväzná pre každý
členský štát, ktorému je určená, a to vzhľadom na výsledok, ktorý
sa má dosiahnuť, pričom sa voľba foriem a prostriedkov ponecháva
vnútroštátnym orgánom“.
Na
základe tohto ustanovenia ukladá smernica štátom, ktorým je určená,
povinnosť dosiahnuť cieľ, ktorý musí byť splnený pred uplynutím lehoty
stanovenej samotnou smernicou.
Z toho
vyplýva, že vo všetkých prípadoch, keď je smernica správne vykonávaná,
jej účinky sa týkajú jednotlivcov prostredníctvom vykonávacích opatrení
prijatých príslušným členským štátom (rozsudok zo 6. mája 1980, vo
veci Komisia/Belgicko, C‑102/79, Zb. s. 1473).
Naopak,
osobitné problémy vznikajú v prípade, keď členský štát nevykonal
smernicu správne, a osobitne v prípade, keď ustanovenia
smernice neboli vykonané v lehote predpísanej na tento účel.
Z ustálenej
judikatúry Súdneho dvora, naposledy v rozsudku
z 5. apríla 1979 (Ratti, 148/78, Zb. s. 1629) vyplýva, že
aj keď v zmysle ustanovení článku 189 sú nariadenia priamo
uplatniteľné a v dôsledku svojej povahy môžu mať priame
účinky, nevyplýva z toho, že ostatné kategórie aktov uvedené
v tomto článku nemôžu mať nikdy podobné účinky.
Bolo
by totiž nezlučiteľné so záväzným účinkom, ktorý článok 189 priznáva
smernici, zásadne vylúčiť možnosť, aby sa dotknuté osoby mohli odvolať
na povinnosť, ktorú smernica ukladá.
Osobitne
v prípadoch, keď orgány Spoločenstva uložili prostredníctvom
smernice povinnosť členským štátom, aby si osvojili stanovené správanie,
potrebný účinok takéhoto opatrenia by bol oslabený, ak by sa bránilo
osobám podliehajúcim súdnej právomoci súdne sa domáhať jeho plnenia
a vnútroštátnym súdom brať ho do úvahy ako prvok práva
Spoločenstva.
Vzhľadom
na uvedené nemôže členský štát, ktorý neprijal v predpísanej
lehote vykonávacie opatrenia požadované smernicou, namietať proti
jednotlivcom nesplnenie jeho povinností, ktoré smernica obsahuje.
Takýmto
spôsobom vo všetkých prípadoch, keď sa ustanovenia nejakej smernice
javia z hľadiska svojho obsahu ako bezpodmienečné a dostatočne
presné, možno sa na ne odvolávať, pokiaľ nejestvujú vykonávacie
opatrenia prijaté v stanovených lehotách, proti akémukoľvek
vnútroštátnemu ustanoveniu nezlučiteľnému so smernicou alebo aj
v prípadoch, keď ako také stanovujú práva, ktoré si jednotlivci
môžu uplatniť voči štátu.
V otázke,
ktorú predložil Finanzgericht, ide o to, či takýto charakter možno
priznať článku 13 časti B písm. d) bodu 1 smernice, podľa ktorého
„členské štáty oslobodia od dane nasledujúce položky za podmienok, ktoré
stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie
oslobodení od dane a na účely ochrany pred možnými daňovými únikmi,
pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:... d) nasledujúce
plnenia: 1. poskytovanie a sprostredkovanie úverov...“.

O systéme smernice a o kontexte článku 13
Toto
ustanovenie, keď ho skúmame ako také, a pokiaľ určuje tak
oslobodené plnenie, ako aj osobu oprávnenú na oslobodenie, je dostatočne
presné, aby sa jednotlivci podliehajúci súdnej právomoci mohli naň
odvolať a aby ho súd mohol uplatniť. Treba však ešte preskúmať, či
nárok na oslobodenie, ktorý priznáva, môže byť pokladaný za
bezpodmienečný vzhľadom na všeobecný systém smernice a kontext
článku 13, ako aj vzhľadom na osobitosti daňového režimu, v rámci
ktorého sa má oslobodenie uplatniť.
Pokiaľ
ide o všeobecný systém smernice, v prvom rade je vhodné
preskúmať argument vychádzajúci zo skutočnosti, že ustanovenie uvedené
vnútroštátnym súdom je neoddeliteľnou súčasťou harmonizačnej smernice,
ktorá vyhradzuje členským štátom z rôznych hľadísk priestor na
voľnú úvahu s právomocami a možnosťami.
Hoci
šiesta smernica nesporne obsahuje voľnú úvahu pre členské štáty, viac
či menej dôležitú pre vykonávanie niektorých jej ustanovení, predsa len
nemožno upierať jednotlivcom právo odvolať sa na tie ustanovenia, ktoré
vzhľadom na svoj vlastný predmet môžu byť vyčlenené z celku
a ako také môžu byť uplatniteľné. Táto minimálna záruka
v prospech osôb podliehajúcich súdnej právomoci, poškodených
nevykonaním smernice vyplýva zo záväzného charakteru povinnosti, ktorú
ukladá členským štátom článok 189 ods. 3 Zmluvy. Táto povinnosť by
bola bez akejkoľvek účinnosti, ak by členské štáty mohli svojou
nečinnosťou zrušiť dokonca tie účinky, ktoré v zmysle svojho obsahu
môžu mať niektoré ustanovenia nejakej smernice.
Nie
je možné sa teda odvolať na všeobecný charakter dotknutej smernice
alebo na voľnú úvahu, ktorú na iných miestach poskytuje členským štátom,
na popretie ktoréhokoľvek z účinkov ustanovení, na ktoré sa možno
vzhľadom na ich predmet efektívne odvolať na súde napriek skutočnosti,
že smernica nebola vykonaná vo svojom celku.
Pokiaľ
ide o kontext článku 13, žalovaný Finanzamt, podporovaný vládou
Spolkovej republiky Nemecko a francúzskou vládou, upriamuje
výraznejšie pozornosť na priestor na voľnú úvahu, ktorú členským štátom
vyhradzuje úvodné ustanovenie časti B tohto článku, kde je stanovené, že
členské štáty priznajú oslobodenie „za podmienok, ktoré stanovia na
účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie oslobodení od
dane a na účely ochrany pred možnými daňovými únikmi, pred
neplatením daní a pred ich zneužívaním“. Uvádza sa, že vzhľadom na
tieto citované ustanovenia nie je oslobodenie podľa článku 13
bezpodmienečné; nemožno sa teda na ne odvolať skôr, ako budú spomenuté
podmienky stanovené.
K tejto
otázke je vhodné poznamenať, a to v prvom rade, že uvedené
„podmienky“ sa v nijakom prípade netýkajú definície obsahu
stanoveného oslobodenia.
Na
jednej strane sú uvedené „podmienky“ určené na zabezpečenie správneho
a jednoznačného uplatnenia oslobodenia od dane. Členský štát nemôže
namietať voči daňovníkovi, ktorý je schopný preukázať, že jeho daňová
situácia skutočne podlieha niektorej z kategórií oslobodení
vymenovaných smernicou, to, že neprijal ustanovenia určené na uľahčenie
uplatnenia tohto oslobodenia.
Na
druhej strane sa „podmienky“ vzťahujú na opatrenia určené na
predchádzanie akýmkoľvek prípadným daňovým únikom, neplateniu daní
a ich zneužívaniu. Členský štát, ktorý si nesplnil povinnosť prijať
nevyhnutné opatrenia na tento účel, sa nemôže odvolávať na vlastné
opomenutie, aby daňovníkovi odmietol výhodu oslobodenia, na ktorú si
tento môže zákonne nárokovať v zmysle smernice o to viac, že
nič nebráni tomuto štátu v prípade nejestvovania osobitných
ustanovení v danej oblasti, aby využil všetky príslušné ustanovenia
svojho všeobecného daňového zákonodarstva určeného na boj proti daňovým
únikom.
Z toho
vyplýva, že argument opierajúci sa o úvodné ustanovenia článku 13
časti B sa musí zamietnuť.
Vzhľadom
na to, že sa nemožno spoliehať na dotknuté ustanovenia, žalovaný
Finanzamt, vláda Spolkovej republiky Nemecko a francúzska vláda sa
odvolávajú na časť C článku 13, ktorá znie: „Možnosť voľby. Členské
štáty môžu osobám podliehajúcim dani poskytnúť právo voľby v otázke
zdanenia v prípadoch, ak ide o:... b) plnenia zahrnuté
v bodoch B d)... Členské štáty môžu rozsah práva na voľbu
rozhodnutia obmedziť a určiť podrobnosti, kedy sa môže toto právo
uplatniť“.
Nemecká
vláda zdôrazňuje, že možnosť voľby uvedená v tomto ustanovení je
„vyhradená členským štátom“ a že Spolková republika Nemecko využila
túto možnosť len v článku 9 vykonávacieho zákona. Je neprípustné
vopred uplatniť túto zákonnú možnosť. Vzhľadom na túto možnosť vyhradenú
členským štátom a na to, že okrem iného ponúka možnosť obmedziť
rozsah práva možnosti voľby a vymedziť jeho podmienky, nemožno
ustanovenie, na ktoré sa odvolala žalobkyňa vo veci samej, považovať za
bezpodmienečné.
Táto
argumentácia spočíva na chybnom posúdení zmyslu článku 13 časti C.
V zmysle právomoci poskytnutej týmto ustanovením môžu členské štáty
umožniť osobám, ktoré sú oprávnené na oslobodenie od dane stanovené
smernicou, odmietnuť oslobodenie, a to buď vo všetkých prípadoch,
alebo v rámci istého rozsahu, alebo dokonca za istých podmienok.
Dôležité je však zdôrazniť, že podľa citovaného ustanovenia
v prípade, že členský štát využije túto právomoc, výkon možnosti
voľby poskytnutej za týchto podmienok prináleží len daňovníkovi
a nie štátu.
Z toho
vyplýva, že článok 13 časť C nijako neudeľuje členským štátom možnosť
podmieňovať alebo obmedzovať akýmkoľvek spôsobom oslobodenie stanovené
v časti B; jednoducho vyhradzuje členským štátom možnosť poskytnúť,
vo väčšej či menšej miere, osobám oprávneným na oslobodenie od dane,
aby si sami zvolili zdanenie, pokiaľ si myslia, že je to v ich
záujme.
Z uvedeného
vyplýva, že ustanovenie, na ktoré sa odvolali žalovaný Finanzamt
a nemecká vláda, aby dokázali podmienený charakter oslobodenia, nie
je relevantné pre postavenie daňovníka, ktorý prejavil vôľu využiť
oslobodenie stanovené smernicou, keďže výraz tejto vôle nevyhnutne
vylučuje vykonanie práva možnosti voľby stanoveného v článku 13
časti C.

O systéme dane z pridanej hodnoty
Žalovaný
Finanzamt, podporovaný vládou Spolkovej republiky Nemecko, detailne
predkladá rozličné argumenty proti možnosti odvolať sa na článok 13 časť
B písm. d) bod 1, vychádzajúce z osobitostí predmetného
daňového systému, konkrétne z typického reťazového prepojenia dane
z pridanej hodnoty vyplývajúceho z mechanizmu nároku na
odpočet. Podľa Finanzamt by sa porušenie tohto reťazového prepojenia
v dôsledku oslobodenia mohlo nepriaznivo odraziť na záujmoch tak
osoby oslobodenej od daní, ako aj daňovníkov, ktorí v tomto
prepojení pôsobia pred ním alebo po ňom. Navyše Finanzamt upriamuje
pozornosť na komplikácie, ktoré by pre správu daní mohlo spôsobiť
uplatnenie ustanovení smernice pred prijatím uplatniteľného
vnútroštátneho právneho predpisu.
V tomto
smere Finanzamt zdôrazňuje v prvom rade, že podľa okolností by
oslobodenie stanovené smernicou mohlo byť nevýhodné pre každú osobu,
ktorá je naň oprávnená, zakaždým, keď poskytuje plnenia iným daňovníkom,
ktorí spĺňajú podmienky odpočtu. Nevýhody by mohli takisto vyplynúť pre
osobu, ktorá využíva oslobodenie v prípade vyrovnania odpočtov
týkajúcich sa investičného majetku, ktoré možno vykonávať v zmysle
článku 20 smernice počas obdobia piatich rokov. Finanzamt sa navyše
zmieňuje o ťažkostiach, ktoré môžu vyplynúť z uplatnenia
ustanovení týkajúcich sa vystavenia faktúr, uvedených v článku 22
ods. 3 písm. b) smernice, v zmysle ktorého faktúry
týkajúce sa poskytovania zdaniteľných služieb musia osobitne uvádzať
sumu dane z pridanej hodnoty. Podľa článku 21 ods. 1
písm. c) smernice by takéto uvedenie výšky dane mohlo, pokiaľ ide
o oslobodené poskytovanie služieb, viesť k samostatnému
daňovému dlhu; dlžnú daň v zmysle tohto ustanovenia by si
v nijakom prípade nemohol podľa článku 17 ods. 2 odpočítať
odberateľ služieb ako daň na vstupe. Poskytnutie oslobodenia by teda
predstavovalo výraznú nevýhodu pre sprostredkovateľov úverov, ktorí
vystavili faktúry osobitne uvádzajúce výšku dane.
Finanzamt
osobitne poukazuje na možný zmätok vyvolaný skutočnosťou, že na
oslobodenie by bolo možné si nárokovať a
posteriori
buď na vstupe, alebo na výstupe, na úkor daňovníkov, ktorí sú v obchodnom vzťahu s osobou využívajúcou oslobodenie.
Vzhľadom
na uvedené je vhodné poznamenať, že zo systému smernice na jednej
strane vyplýva, že osoby oprávnené na oslobodenie sa tým, že toto
oslobodenie využívajú, nevyhnutne zriekajú nároku uplatniť si odpočty
daní na vstupe, a na strane druhej tým, že využili oslobodenie,
nemôžu preniesť akékoľvek náklady na výstup tak, že práva tretích osôb
nemôžu byť v zásade dotknuté.
Z uvedeného
vyplýva, že argumenty predložené žalovaným Finanzamt a nemeckou
vládou o zmätku v normálnom fungovaní prenosu ťarchy dane
z pridanej hodnoty nie sú dôvodné v prípade, keď daňovník
využil výhodu oslobodenia stanoveného smernicou a pritom znáša
dôsledky svojej voľby.
Napokon,
pokiaľ ide o argument predložený Finanzamt vyplývajúci zo zmätku
spôsobeného oslobodením, na ktoré si daňovníci nárokujú a
posteriori
v zmysle smernice, je vhodné konštatovať, že táto výhrada nie je
relevantná v prípade daňovníka, ktorý požadoval využitie
oslobodenia pri predložení svojho daňového priznania a ktorý sa
teda vzdal fakturácie dane odberateľom svojich služieb, takže práva
tretích osôb nie sú tým dotknuté.
Pokiaľ
ide o administratívne ťažkosti skôr všeobecného charakteru, ktoré
by mohli vyplynúť z uplatnenia oslobodenia stanoveného smernicou
v situácii, keď daňové zákonodarstvo a administratívna prax
ešte neboli prispôsobené novým údajom vyplývajúcim z práva
Spoločenstva, stačí poznamenať, že tieto ťažkosti, pokiaľ by mali
vzniknúť, by boli dôsledkom toho, že členský štát nerešpektoval lehotu
stanovenú na vykonanie dotknutej smernice. Dôsledky tejto situácie musí
znášať správny orgán a nemožno ich prenášať na daňovníkov, ktorí sa
odvolávajú na presne stanovenú povinnosť štátu v zmysle práva
spoločenstva od 1. januára 1979.
Z vyššie
uvedeného vyplýva, že argumentácia vychádzajúca z daňového
systému, ktorý je predmetom smernice, sa takisto musí zamietnuť.
Z týchto
dôvodov treba teda na otázku predloženú Súdnemu dvoru odpovedať, že pri
neprebratí smernice do vnútroštátneho právneho poriadku sa môže
sprostredkovateľ úverov od 1. januára 1979 dovolávať ustanovenia
týkajúceho sa oslobodenia od dane z obratu pri sprostredkovaní
úverov stanovené v článku 13 časti B písm. d) bode 1 šiestej
smernice Rady zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov
členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém
dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, ak
sprostredkovateľ nepreniesol túto daň na odberateľa, a to bez toho,
aby mu štát mohol namietať, že smernica nie je prebratá.

O trovách
Vláda
Spolkovej republiky Nemecko, vláda Francúzskej republiky, Rada
a Komisia Európskych spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov
konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré
podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má
vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter
a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu
v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázke položenej uznesením
Finanzgericht Münster z 27. novembra 1980 takto:
Pri
neprebratí smernice do vnútroštátneho právneho poriadku sa môže
sprostredkovateľ úverov od 1. januára 1979 dovolávať ustanovenia
týkajúceho sa oslobodenia od dane z obratu pri sprostredkovávaní
úverov stanovené v článku 13 časti B písm. d) bode 1 Šiestej
smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu –
spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej
stanovenia, ak sprostredkovateľ nepreniesol túto daň na odberateľa,
a to bez toho, aby mu štát mohol namietať, že smernica nie je
prebratá.
Mertens de Wilmars
Bosco
Touffait
Due
Pescatore      Mackenzie Stuart
O’Keeffe
Koopmans
Everling      Chloros
Grévisse
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 19. januára 1982.
Tajomník

Predseda
A. Van Houtte

J. Mertens de Wilmars
*
Jazyk konania: nemčina.