CELEX: 61992TJ0019
Szelektív forgalmazási rendszer
Kozmetikai luxustermékek

A jogvita alapját képező tényállás

Bevezetés
A
kozmetikai termékek kategóriája az áruk széles választékát foglalja
magában, különösen az alkoholtartalmú illatszereket, a bőr- és
szépségápolási termékeket, valamint a hajápolási és tisztálkodási
termékeket. Ezen a kategórián belül külön szegmenset alkotnak a
luxustermékek: kiváló minőségű áruk, viszonylag magas áron, amelyeket
nagy presztízsű márkanév alatt forgalmaznak. Ezeket a kozmetikai
luxustermékeket általában csak egy hasonló feltételek által szabályozott
szelektív forgalmazási hálózaton keresztül értékesítik. Ezek a
hálózatok főképpen szakosodott parfümériákból vagy a nagyáruházak
területén található parfümosztályokból állnak.
Az
Yves Saint Laurent SA (a továbbiakban: Yves Saint Laurent) kozmetikai
luxustermékeket gyártó cég. Az Yves Saint Laurent csoport tagja,
amelynek tevékenységi körébe tartozik a luxustermékek gyártása és
forgalmazása. Az Yves Saint Laurent 1992-ben a luxusillatszerek
közösségi piacán közel 9%-os részesedéssel rendelkezett.
Az
eljárás során az Yves Saint Laurent által benyújtott, termékskála
szerinti lebontásból az tűnik ki, hogy a luxusillatszerek értékesítése
1990-ben és 1991-ben a szelektív forgalmazás során végrehajtott összes
értékesítés 75–100%-át tette ki, az adott tagállamtól függően, a
fennmaradó hányadot pedig a bőr- és szépségápolási luxustermékek
alkották. Ezeket a termékeket közel 7500 szerződéses árusítóhelyen,
valamint vámmentes üzletekben értékesítik, amelyekben jelentős az
értékesítés aránya számos tagállamban.
1989.
július 7-én Yves Saint Laurent bejelentette a Bizottságnak az
alkoholtartalmú illatszereinek, bőr- és szépségápolási termékeinek a
Közösségben történő forgalmazására vonatkozó szelektív forgalmazási
szerződések rendszerét, elsődlegesen nemleges megállapítást kérve az
EGK-Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962.
február 6-i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o., a továbbiakban:
17. rendelet) 2. cikkének értelmében, és másodlagosan mentesítést kérve
a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének értelmében.
1990.
december 20-án, a 17. rendelet 19. cikke (3) bekezdésének megfelelően a
Bizottság közleményt (HL 1990. C 320., 11. o.) tett közzé, amelyben
jelezte, hogy a benyújtott szerződéseknek az észrevételeit követően
módosított változata tekintetében kedvező határozatot kíván elfogadni,
és felkérte az érdekelt harmadik személyeket, hogy esetleges
észrevételeiket 30 napos határidőn belül nyújtsák be.
Erre
a közleményre válaszul a felperes Groupement d’achat Édouard Leclerc (a
továbbiakban: Galec) 1991. január 17-én észrevételeket nyújtott be. A
Galec szövetkezet formájában működő beszerzési csoport, amely
Franciaországban a Centres Distributeurs Leclerc-nek (a továbbiakban:
Leclerc-központok) nevezett kiskereskedelmi árusítóhelyek hálózatát
látja el, amelyek többsége hipermarket és szupermarket. Észrevételeiben a
Galec tiltakozott a tervezett határozat ellen, különösen azzal az
indokkal, hogy amennyiben a határozatot elfogadják, az egyes
luxuskozmetikumok értékesítését végző Leclerc-központok e tevékenységből
kiszorulnak.
A
Galec hasonlóképpen részt vett a Parfums Givenchy ügyben lefolytatott
közigazgatási eljárásban, amelynek keretében a Bizottság 1992. július
24-én elfogadta az EGK-Szerződés 85. cikke alkalmazására vonatkozó
eljárásban (IV/33.542 – A Parfums Givenchy szelektív forgalmazási
rendszere) hozott 92/428/EGK határozatot (HL 1992. L 236., 11. o.), és
amely az Elsőfokú Bíróság előtt párhuzamosan benyújtott kereset tárgyát
képezi (T-88/92. sz., Galec kontra Bizottság ügy).
1991.
december 16-án a Bizottság elfogadta az EGK-Szerződés 85. cikke
alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.242 – Yves Saint Laurent
Parfums) hozott 92/33/EGK határozatot (HL 1992. L 12., 14. o., a
továbbiakban: határozat). Ez a jelen ítélet tárgya.

Az Yves Saint Laurent szerződés
A
„szerződéses kiskereskedői szerződés” (a továbbiakban: szerződés) és az
ahhoz csatolt általános szerződési feltételek 1991. július 11-i
változatából – amelyre a határozat vonatkozik – kiderül, hogy az Yves
Saint Laurent forgalmazási hálózat egy zárt hálózat, amely megtiltja,
hogy tagjai az Yves Saint Laurent márkanevet viselő termékeket a
hálózaton kívül értékesítsék vagy szerezzék be. Az Yves Saint Laurent a
maga részéről pedig vállalja, hogy biztosítja a hatályos törvényeknek és
rendeleteknek megfelelő értékesítést, és hogy márkáját visszavonja
minden olyan árusítóhelyről, ahol a szelektív forgalmazási szerződés
feltételeit nem tartják be.
A
szerződésben megállapított, a szerződéses kiskereskedők kiválasztására
vonatkozó kritériumok lényegében az alkalmazottak szakképesítésére, az
árusítóhely helyére és felszerelésére, az üzlet cégnevére és egyéb olyan
meghatározott feltételekre vonatkoznak, amelyeket a kiskereskedőnek be
kell tartania; így a termékek raktározására, az éves beszerzések
minimális mértékére, a kiskereskedő azon kötelezettségére, hogy egy éven
keresztül tartózkodnia kell egy másik államban bevezetett, új termék
aktív forgalmazásától, valamint a reklám- és promóciós tevékenységben
való együttműködésre a kiskereskedő és Yves Saint Laurent között.
A szakképesítésre vonatkozólag a szerződés III. 5. pontja a következőket állapítja meg:
„5.
Szakképesítés
A
szerződéses kiskereskedő vállalja, hogy betartja a szakképesítésre
vonatkozó rendelkezéseket, amelyeket az általános szerződési feltételek
I. 3. pontja állapít meg, valamint, hogy az eladószemélyzet részt vesz a
kizárólagos forgalmazó által szervezett képzéseken.”
Az általános szerződési feltételek I. 2. és I. 3. pontja a következőket állapítja meg:
„2.
Eladószemélyzet
A
szerződéses kiskereskedő megfelelő számú eladót alkalmaz, az
árusítóhely területével és a fogyasztóknak szánt értékesítésre
rendelkezésre álló termékek számával arányosan. Az eladóknak képeseknek
kell lenniük a fogyasztóknak minőségi tanácsadást nyújtani és
termékbemutatót tartani.
3.
Szakképesítés
A
szerződéses kiskereskedőnek és alkalmazottainak rendelkezniük kell az
illatszerek (kozmetikumok és bőrápolási termékek) területén szerzett
szakképesítéssel, amely lehet:
–      kozmetikus oklevél,
–      elismert
kereskedelmi és ipari kamara által kiállított, szakképesítésről szóló
bizonyítvány;
–      legalább
három év tapasztalat neves illatszerek (kozmetikumok és bőrápolási
termékek) értékesítése területén.”
Az árusítóhelyre vonatkozóan az általános szerződési feltételek I. 1. pontja megállapítja:
„a)
Az árusítóhely környezete
Az
árusítóhely közelében található üzleteknek, utcáknak és városnegyednek
mindig meg kell felelniük az Yves Saint Laurent márkanév presztízsének
és hírnevének.
b)
Egyéb figyelembe veendő szempontok
A
cégnév, az épület homlokzata, amelyben az árusítóhely található, az
árusítóhely helyét jelölő kiírások, a kirakatok, a külső világítás, a
terület, a belső világítás, a padlózat, a falak és a mennyezet, a
bútorzat, a belső dekoráció, a reklámanyagok, az árusítóhely tisztasága
és rendezettsége, a termékek és a reklámanyagok tisztasága, a polcok, a
márka azonosítása és megjelenítése, a raktározás feltételei, a bemutató
terület, az eladók megjelenése és szívélyes viselkedése.
Ezen elemeknek mindig meg kell felelniük az Yves Saint Laurent márkanév presztízsének és hírnevének.
c)
Az értékesítési terület
Az
értékesítési területnek arányban kell állnia az értékesített termékek
számával. Az értékesítési területen belül a szerződéses kiskereskedő, az
egyéb kínált márkák mellett, a termékeknek az Yves Saint Laurent
márkanév presztízsének és hírnevének megfelelő helyet biztosít.
d)
Az árusítóhelyen zajló egyéb tevékenységek
Amennyiben
egyéb tevékenységet vagy tevékenységeket is végeznek az árusítóhely
területén, a következő szempontokat kell figyelembe venni:
–      a tevékenység(ek) jelentősége;
–      a tevékenység(ek) külső és belső megjelenése;
–      a parfümériával kapcsolatos és e tevékenység(ek) elkülönítése;
–      az
eladó személyzet megosztása a parfümériával kapcsolatos tevékenységek
és e tevékenység(ek) között;
–      az egyes tevékenységeket ellátó eladó személyzet hozzáértése;
–      az egyes tevékenységeket ellátó eladó személyzet megjelenése és öltözete;
[…]”
Hasonlóképpen a szerződés III. 3. és III. 4. pontja megállapítja:
„3.
Az árusítóhelyen értékesített termékek jellege és minősége
A
szerződéses kiskereskedő megjelöli minden egyes értékesítendő termék
jellegét és minőségét, amelyeket az árusítóhelyen értékesítenek vagy
értékesíteni fognak. A szerződéses kiskereskedő megtagadja azon termékek
értékesítését az árusítóhelyen, amelyek közelsége károsíthatja az Yves
Saint Laurent márkanévről kialakított képet.”
„4.
Az árusítóhely színvonala és karbantartása
A
szerződéses kiskereskedő a termékeket kifogástalan állapotban és
tisztaságban raktározza és mutatja be az árusítóhelyen. Az árusítóhely
berendezése, bútorai és dekorációja, vagy az árusítóhelyen belül
illatszereket kínáló osztály megfelel az Yves Saint Laurent márkanévhez
társított színvonalnak és minőségnek.”
A
kiskereskedő cégnevére vonatkozóan az általános szerződési feltételek
I. pontjának második bekezdése megállapítja:
„A
parfüméria cégneve, vagy az üzlet cégneve, ahol az illatszerosztály
található, vagy a helyiség cégneve, ahol a parfüméria vagy az
illatszerosztály található minden esetben meg kell, hogy feleljen az
Yves Saint Laurent márkanév presztízsének. Következésképpen a cégnévnek
meg kell felelnie a termékek, a luxustermékek és kiváló minőségű
termékek forgalmazását szabályzó elveknek. Nem ez az eset áll fenn azon
cégnevek tekintetében, amelyekről alkotott kép a végfelhasználóknak
szóló tanácsadás, a színvonal vagy a megfelelő dekoráció hiányához vagy
korlátozott voltához társítható.”
A
hálózatba való felvételi eljárást illetően minden számlanyitási kérelem
a megjelölt árusítóhely értékelésével jár, amelyet Yves Saint Laurent
vagy pedig kizárólagos meghatalmazottja végez – átlagosan 3 hónapig, de
legfeljebb 5 hónapig tartó eljárás keretében – értékelő jelentés útján,
amelynek másolatát (a beavatkozási beadvány 16. melléklete, a
továbbiakban: értékelő jelentés) Yves Saint Laurent benyújtotta az
eljárás során. Ebben az értékelő jelentésben az árusítóhely külső
megjelenésére, belső megjelenésére és a szakmai hozzáértésre vonatkozó
kritériumokat 33 különböző rovatot magában foglaló táblázat szerint
minősítik, vagy 37 rovatot magában foglaló táblázat szerint olyan
árusítóhely esetén, ahol az illatszerek értékesítése mellett egy vagy
több fő tevékenységet folytatnak. Minden rovatot, az esettől függően,
kettő és tíz, illetve kettő és hét pont között értékeltek.
A
szerződéses kiskereskedőként  való elismeréshez, az elért összes
pontnak meg kell haladnia a 231-et (33 rovat x 7), vagy a 259-et (37
rovat x 7), az esettől függően. Három darab „2” pont elérése az
árusítóhely elhelyezkedésének, a környezet, a homlokzat, a világítás, a
padlózat, a falak, a bútorok, az árusítóhelyen árusított egyéb termékek,
vagy a szakmai hozzáértés kategóriájában kizáró oknak minősül. A
nagyáruházakra nézve az Yves Saint Laurent 1992-ig az értékelő jelentés
módosított változatát alkalmazta, azonban ezt a változatot új értékelő
jelentés fogja felváltani, amely valamennyi nem szakosodott üzletre
vonatkozik. Eközben a nem szakosodott üzleteket illetően a jelenlegi, az
üzlet belső megjelenésére és az eladó személyzetre vonatkozó értékelő
jelentés kategóriáit az Yves Saint Laurent szerint kizárólag az
„illatszerrészlegre” alkalmazták (az Elsőfokú Bíróság kérdéseire 1996.
január 16-án adott válasz, 3. és 4. o.).
Az
értékelés eredményeitől függően a kérelmet indokolással elutasítják,
vagy tájékoztatják a kérelmezőt a kritériumoknak való megfeleléshez
szükséges intézkedésekről. Ez utóbbi esetben legfeljebb hat hónapig
terjedő határidőt biztosítanak számára, hogy teljesítse a kritériumokat,
amelyet újabb értékelés követ. Kedvező válasz esetén a számlát az
értékelés időpontjától számított kilenc hónapon belül megnyitják.

A Bizottság határozata
A
Bizottság a határozat II.A.4. pontjában megállapítja, hogy a Szerződés
85. cikkének (1) bekezdése nem vonatkozik az olyan szelektív
forgalmazási rendszerre, amely megfelel a következő három kritériumnak:
egyrészt a kérdéses termékek tulajdonságai teszik szükségessé az ilyen
rendszer létesítését a minőségük megőrzése és a helyes használat
érdekében; másrészt a viszonteladót objektív és a minőségre vonatkozó
kritériumok alapján választják ki, amelyek a viszonteladó és személyzete
szakképesítését és az üzlethelyiséget érintik; harmadrészt ezeket a
kritériumokat egységesen, minden lehetséges viszonteladóra vonatkozóan
rögzítik, és azokat nem alkalmazzák hátrányosan megkülönböztető módon
(lásd a Bíróság 26/76. sz. Metro kontra Bizottság ügyben 1977. október
25-én hozott ítéletének [EBHT 1977., 1875. o., a továbbiakban: Metro I.
ítélet] 20. pontját, 31/80. sz. L’Oréal-ügyben 1980. december 11-én
hozott ítéletének [EBHT 1980., 3375. o.] 16. pontját, valamint 107/82.
sz. AEG-Telefunken kontra Bizottság ügyben 1983. október 25-én hozott
ítéletének [EBHT 1983., 3151. o., a továbbiakban: AEG‑ítélet] 33.
pontját).
E tekintetben a Bizottság a határozat II.A.5. pontjának második bekezdésében megállapítja:
„A
kérdéses termékek speciális kutatás eredményeként született kiváló
minőségű áruk, ami megmutatkozik megalkotásuk eredetiségében, a
forgalmazott termékskála kifinomultságában, valamint a felhasznált
anyagok minőségi színvonalában, beleértve a csomagolást is. E termékek
luxusjellege eredendően abból az exkluzivitásból és presztízsből fakad,
amely hátrányosan megkülönbözteti őket az olyan hasonló termékektől,
amelyek a piac egy másik szegmenséhez tartoznak, és a fogyasztó más
igényeit elégítik ki. Ez a tulajdonság szorosan kapcsolódik egyfelől a
gyártónak ahhoz a képességéhez, hogy kialakította és megtartotta egy
nagy népszerűségnek örvendő márka képét, másfelől függ a megfelelő
bemutatástól, amely az egyes termékek vagy terméksorozat esztétikai vagy
funkcionális sajátosságát képes hangsúlyozni […]”
A
Bizottság úgy találta, hogy Yves Saint Laurent-nak a szakképesítésre,
az árusítóhely elhelyezkedésére és berendezésre, a kiskereskedő
cégnevére vonatkozó kiválasztási kritériumaira nem vonatkozik a
Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy
„az árusítóhelyen a speciális szaktanácsadás jogos követelmény,
amennyiben a különlegesen elvárt ismeretek ahhoz szükségesek, hogy a
fogyasztót segítsék az ízlésének és igényeinek legmegfelelőbb termék
kiválasztásában, és hogy a legjobb tájékoztatást nyújtsák a termék
használatára, valamint tárolására vonatkozólag” (a II.A.5. pont harmadik
bekezdése); és „mivel egy nagy presztízsű márkáról kialakított kép
megőrzése a kozmetikai luxustermékek piacán a verseny lényeges
tényezője, egy gyártó sem tudná megőrizni helyét a piacon folyamatos
promóciós tevékenység nélkül. Márpedig világos, hogy az erre irányuló
erőfeszítések hiábavalók lennének, amennyiben a kiskereskedelmi szinten
az Yves Saint Laurent termékeket oly módon forgalmaznák, hogy az a
fogyasztók benyomását megváltoztatná. Következésképpen az árusítóhely
elhelyezkedésére, és esztétikai vagy funkcionális minőségére vonatkozó
kritériumok a gyártó jogos elvárásának minősülnek, mivel ezek célja,
hogy a fogyasztók számára olyan keretet biztosítsanak, amely összhangban
áll a kérdéses termékek luxus- és exkluzív jellegével, valamint
megjelenésük megfelel az Yves Saint Laurent márkáról kialakított képnek.
Továbbá a cégnévre vonatkozó kritériumok célja, hogy azon parfüméria,
üzlet vagy helyiség cégneve, ahol az illatszerosztály vagy parfüméria
található, összhangban legyen a kérdéses termékek forgalmazását
szabályzó elvekkel, és hogy így kizárjon egy olyan képet, amely a
vevőszolgálat, a színvonal hiányához vagy korlátozott voltához, vagy a
dekorációra fordított figyelem hiányához társul. E tekintetben
hangsúlyozni kell, hogy az árusítóhely vagy cégnév presztízscsökkentő
jellege nem köthető a forgalmazó szokásos árpolitikájához.” (a II.A.5.
pont negyedik bekezdése)
A Bizottság a II.A.5. pont ötödik és hatodik bekezdésében így folytatja:
„Az
olyan áruk értékesítésének megtiltása, amelyek közelségükkel
károsíthatják az Yves Saint Laurent márkáról kialakított képet, azt a
célt szolgálja, hogy a közfelfogásban a kérdéses termékek presztízsét és
exkluzív jellegét megőrizze, és megakadályozza a rosszabb minőségű
termékekkel való azonosítást. Továbbá hasonló célt követnek azok a
kiválasztási kritériumok, amelyek célja annak biztosítása, hogy az olyan
árusítóhelyen, ahol több tevékenység is zajlik, olyan helyet tartsanak
fenn az illatszerek értékesítése céljából, amely arányos az egyéb
termékek értékesítésére kijelölt hellyel, és attól elégségesen
elkülönül. Ebben a tekintetben hangsúlyozni kell, hogy mivel az Yves
Saint Laurent Parfums szelektív forgalmazási rendszere nyitott minden
olyan üzlet számára, amely erre szakosodott osztállyal rendelkezik, és
figyelembe véve azokat a forgalmazási formákat, amelyeket az Yves Saint
Laurent Parfums engedélyezett közösségi szinten, ezek a kritériumok
önmagukban nem zárnak ki olyan modern értékesítési formákat, mint a
nagyáruházak.
A szerződéses forgalmazó azon
kötelezettsége, hogy az Yves Saint Laurent Parfums termékei számára az
egyéb képviselt márkák mellett olyan helyet tartson fenn, amely megfelel
az Yves Saint Laurent márka színvonalának, és lehetővé teszi a
fogyasztónak, hogy könnyen azonosítsa azt, arra irányul, hogy
biztosítsák a szerződés szerinti termékek értéknövelő értékesítését. (…)
ilyen kiválasztási kritériumnak önmagában nem az a célja, hogy
korlátozza a forgalmazó szabadságát a versenyző márkák értékesítése és
promóciója vonatkozásában, vagy hogy gátolja újabb forgalmazási formák
elterjedését.”
A
szerződéses kiskereskedő által teljesítendő egyéb kötelezettségeket és
feltételeket illetően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy azok, amelyek a
hálózathoz való csatlakozási eljárásra, az éves beszerzések minimális
mennyiségére, a reklám- és promóciós tevékenységgel kapcsolatos
együttműködésre, a termékek raktározására és az új termékek bevezetésére
vonatkoznak, a 85. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartoznak (lásd a
határozat II.A.6. pontját), és hogy a verseny ezen akadályai érezhetően
korlátozzák a Közösségen belüli kereskedelmet (II.A.8. pont).
Mindazonáltal
a Bizottság megállapítja a határozat II.B.1. pontjában, hogy az Yves
Saint Laurent forgalmazási rendszerét alkotó szerződések megfelelnek a
Szerződés 85. cikkének (3) bekezdésében előírt négy feltételnek.
25.   Azon
kérdést illetően, hogy a szóban forgó követelmények hozzájárulnak-e a
termelésnek és a forgalmazásnak a Szerződés 85. cikkének (3) bekezdése
értelmében vett javításához, a Bizottság a következőket állapította meg
(II.B.2 bekezdés):
„A kozmetikai
luxustermékek abban különböznek a hasonló termékektől, hogy a fogyasztók
más igényeit elégítik ki, többek között azon exkluzivitás és presztízs
képzetével, ami a fogyasztók felfogásában azzal a márkanévvel párosul,
amely név alatt ezeket a termékeket árulják. A gyártó azon képessége,
hogy a márkanév eredeti és nagy presztízsű képét tudja megalkotni és
fenntartani, meghatározó tényező a versenyben. Ebből az következik, hogy
kozmetikai luxusmárkát csak kizárólagos alapon lehet forgalmazni. A
tapasztalat ugyanis azt mutatja, hogy kozmetikai luxustermék
általánosított forgalmazása befolyásolhatja a fogyasztó arról alkotott
felfogását, és hosszú távon a termék iránti kereslet csökkenését
okozhatja.”
Ennek
megfelelően a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a 85. cikk (1) bekezdésének
hatálya alá tartozó szerződéses követelmények (lásd a 23. pontot)
„olyan hatással járnak, amely biztosítja, hogy az Yves Saint Laurent
termékeket csak olyan körülmények között forgalmazzák, amelyek mellett
megőrizhető az a kiváló minőséget és exkluzivitást tükröző kép, amely
kozmetikai luxustermék mivoltukhoz társul” (II.B.2. pont, hetedik
bekezdés vége).
Arra
vonatkozólag, hogy vajon lehetővé teszik-e a fogyasztóknak a Szerződés
85. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „méltányos részesedését
a[z]…előnyből”, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy „a bejelentett
forgalmazási rendszer segít megőrizni a szerződés szerinti termékek
exkluzív jellegét, ami a fogyasztók választásának legfontosabb
motivációja” (a II.B.3. pont második bekezdése), valamint, hogy „abban
az esetben, ha a fogyasztók másodlagosnak tekintik a forgalmazási
rendszeren belül a márkáról kialakított képet, vagy az ahhoz kapcsolódó
értékesítési szolgáltatásokat, megvan a lehetőségük olyan hasonló
termékeket választani, amelyek egy szomszédos piachoz tartoznak, és
amelyeket nem szelektív forgalmazási rendszerben forgalmaznak,
ilyenformán büntetve a gyártó által követett kereskedelmi stratégiát” (a
II.B.3. pont harmadik albekezdése).
Végül
a Bizottság a határozat II.B.4. pontjában úgy ítéli meg, hogy Yves
Saint Laurent forgalmazási rendszere semmilyen olyan versenykorlátozó
kötelezettséget nem tartalmaz, amely nem nélkülözhetetlen a Szerződés
85. cikke (3) bekezdésének a) pontja értelmében véve a kitűzött célok
eléréséhez, valamint a II.B.5. pontban megállapítja, hogy a kérdéses
szerződések nem teszik lehetővé az érintett vállalkozások számára, hogy a
Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének b) pontja értelmében véve a
kérdéses áruk jelentős része tekintetében megszüntessék a versenyt. A
Bizottság hozzáteszi különösen azt, hogy „nem tudta megállapítani azt,
hogy a szelektív forgalmazási rendszerek elterjedése a kozmetikai
luxustermékek területén eleve kizárná a forgalmazás egyes modern
formáit, így a nagyáruházakat. Az Yves Saint Laurent Parfums által
alkalmazott kritériumok nem olyanok, hogy azokat egyéb forgalmazási
formák által ne lehetne teljesíteni, még akkor sem, ha ez egyéni
értékesítési módszereik megváltoztatását teszi szükségessé” (a II.B.5.
pont negyedik bekezdése).
A határozat 1. cikke a következőket mondja ki:
„Az
EGK-Szerződés 85. cikke (1) bekezdése rendelkezéseinek alkalmazásától
el lehet tekinteni a 85. cikk (3) bekezdésének megfelelően a következők
vonatkozásában:
–      a
szerződéses forgalmazói mintaszerződés, amely az Yves Saint Laurent
Parfums és a Franciaországban letelepedett szakosodott kiskereskedői
között jött létre, valamint az ahhoz csatolt általános szerződési
feltételek,
és
–      a
szerződéses forgalmazói mintaszerződés, amely az Yves Saint Laurent
Parfums és annak Franciaországon kívül, az Európai Gazdasági Közösség
valamely tagállamában letelepedett szakosodott kiskereskedők között jött
létre, valamint az ahhoz csatolt általános szerződési feltételek.
Ezt a határozatot 1991. június 1-jétől 1997. május 31-ig kell alkalmazni.”

Az eljárás és a felek kérelmei
Az
Elsőfokú Bíróság Hivatalához 1992. március 9-én benyújtott
keresetlevelével a felperes megindította a jelen keresetet. Az 1992.
október 12-i végzéssel Yves Saint Laurent, a Comité de liaison des
sydicats européens de l’industrie de la parfumerie et des cosmétiques (a
Kozmetikai és Illatszergyártás Európai Szakszervezeteinek Összekötő
Bizottsága, a továbbiakban: Colipa), a Fédération des industries de la
parfumerie (az Illatszergyártók Szövetsége, a továbbiakban: FIP), és a
Fédération européenne des parfumeurs détaillants (a Kiskereskedelmi
Illatszerárusok Európai Szövetsége, a továbbiakban: FEPD) engedélyt
kaptak a beavatkozásra az alperes kérelmeinek támogatása céljából.
Az
előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy
megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát előzetes bizonyításfelvétel
nélkül. Mindazonáltal az eljárási szabályzat 64. cikkében előírt
pervezető intézkedések keretében felkérte Yves Saint Laurent-t, az
alperest és az FEPD-t néhány kérdés írásbeli megválaszolására és a
tárgyalás előtt egyes dokumentumok bemutatására. A felek 1996. január
16. és 24. között nyújtották be válaszaikat.
A
felek szóbeli előterjesztéseit és a Bíróság kérdéseire adott válaszait
az 1996. február 28-i és 29-i tárgyaláson hallgatták meg.
A felperes a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:
–        a határozat egészének megsemmisítése;
–        a Bizottság kötelezése az eljárás valamennyi költségének viselésére.
Az alperes a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:
–        a kereset elutasítása;
–        a felperes kötelezése a jelen eljárás költségek viselésére.
Beavatkozóként az Yves Saint Laurent a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:
–        annak megállapítása, hogy a felperes keresete nem elfogadható
–        másodlagosan a kereset elutasítása, mivel az megalapozatlan;
–        a
felperes kötelezése a költségek viselésére, beleértve az Yves Saint
Laurent beavatkozásának költségeit is.
Beavatkozóként a FIP a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:
–        határozat a kereset elfogadhatóságáról;
–        a kereset elutasítása, mivel az nem megalapozott;
–        a
felperes kötelezése a költségek viselésére, beleértve a FIP
beavatkozásának költségeit is.
Beavatkozóként a Colipa a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:
–        a keresetet elutasítása;
–        a
felperes kötelezése a költségek viselésére, beleértve a Colipa
beavatkozásának költségeit is.
Beavatkozóként a FEDP a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:
–        a kereset elutasítása;
–        a
felperes kötelezése a költségek viselésére, beleértve a FEDP
beavatkozásának költségeit is.
A
beavatkozó felek beadványaira vonatkozó észrevételeiben a felperes a
következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:
–        a kereset elfogadhatónak nyilvánítása;
–        a beavatkozó felek kötelezése költségeik viselésére.

Az elfogadhatóságról

A felek érveinek rövid ismertetése
Yves
Saint Laurent azt állítja, hogy a kereset azon az alapon nem
elfogadható, hogy egyrészt a határozat nem egyéníti a Galec-et, másrészt
pedig a határozat nem érinti közvetlenül a Galec-et és annak nem
fűződik érdeke az eljáráshoz.
Először
is egyrészt a határozat nem jelöli meg sem közvetlenül, sem közvetetten
a Galec-et vagy a Leclerc-központokat, és ezenkívül az a tény, hogy ez
utóbbi a forgalmazási piacon működik, sem egyes rá jellemző sajátos
tulajdonságok, sem olyan helyzet folytán nem egyéníti őt, amely a piacon
jelenlévő más szereplőktől megkülönböztetné (lásd különösen a Bíróság
25/62. sz., Plaumann kontra Bizottság ügyben 1963. július 15-én [EBHT
1963., 197. o.] hozott ítéletét, valamint 10/68. és 18/68. sz., Eridania
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1969. december 10-én
hozott ítéletét [EBHT 1969., 459. o.]).
Egyébként
a Galec eljárási cselekményei rendkívül korlátozottak. A közigazgatási
eljárás során a Bizottságnak benyújtott észrevételein kívül a Galec soha
nem kérelmezte a szerződéses státust az Yves Saint Laurent-tól. Továbbá
nem tett panaszt az Yves Saint Laurent szerződései ellen sem. A Bíróság
a Metro I. ítéletben, a 75/84. sz., Metro kontra Bizottság ügyben 1986.
október 22-én hozott ítéletben (EBHT 1986., 3021. o., a továbbiakban:
Metro II. ítélet), valamint a 169/84. sz., Cofaz kontra Bizottság ügyben
1986. január 28-án hozott ítéletben harmadik személy keresetét
kizárólag az egyénítettség szigorúbb feltételei alapján fogadta el.
Másodsorban
alapszabálya szerint a Galec közvetítőként működik tagjai, a
Leclerc-központok, és azok szállítói között, és kizárólag a tagok
nevében jár el. Ilyenformán nem tekinthető forgalmazónak, még kevésbé az
Yves Saint Laurent szerződéses kiskereskedőjének. Következésképpen a
határozat a Galec-et közvetlenül nem érinti, és nem sérti (lásd a
Bíróság 135/81. sz., Groupement des agences de voyage kontra Bizottság
ügyben 1982. október 28-án hozott ítéletét [EBHT 1982., 3799. o.]).
Ilyenformán a határozat nem érinti közvetlenül, és a vitatott jogi aktus
megsemmisítéséhez nem fűződik létrejött és fennálló érdeke.
Végül,
még ha a Galec tagjai érdekében is nyújtotta volna be a keresetet,
alapszabálya nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely felhatalmazza, hogy
bírósági eljárás során fellépjen tagjai nevében. Azon elv
alkalmazásával, mely szerint „senki nem perelhet más nevében”, a Galec
keresete elfogadhatatlan (lásd Rozès főtanácsnok indítványát a fent
hivatkozott, Groupement des agences de voyage kontra Bizottság ítélet
kapcsán, 3811. o.).
A
felperes hangsúlyozza, hogy a közigazgatási eljárás során a 17.
rendelet 19. cikke (3) bekezdésének értelmében észrevételeket nyújtott
be, amely – célja alapján – egyenértékű volt egy panasszal, és a
Bizottság figyelembe vette érveit a határozatban, különösen az I.D.
pontban és a II.B.5. pont végén.
Egyébként
nem vitatható komolyan a Galec eljáráshoz fűződő közvetlen és személyes
érdeke. Egy gazdasági csoport beszerzési központjaként a Galec
közvetlen szereplőként működik az illatszerek és kozmetikai termékek
piacán, kiválasztja a gyártókat, és letárgyalja a termékskálát és az
árakat, a pénzügyi feltételeket, valamint a szállítási és beszerzési
feltételeket. A Galec hozzáteszi, hogy a határozat hiányában, valamilyen
módon rendesen hozzájuthatott volna az Yves Saint Laurent termékekhez,
ellenben a határozat elfogadása megfosztja minden, e piacra jutáshoz
való jogosultságától.
Az
alperes – különösen a Metro II. ítéletre hivatkozva – azon az
állásponton van, hogy a Galec keresete elfogadható.
A
Galec ugyanis világosan kifejezte azt a szándékát, hogy
luxusillatszereket szeretne forgalmazni, mind a közigazgatási eljárás
során benyújtott észrevételeiben, mind pedig azáltal, hogy egyes
Leclerc-központok több ízben is megpróbáltak luxusillatszereket
forgalmazni, és ez a nemzeti bíróságok előtt igen nagy számú jogvitához
vezetett.
A
Galec alapszabályából kitűnik továbbá, hogy célja összegyűjteni a tagok
megrendeléseit és ezeket a szállítóknak továbbítani (2. cikk), valamint
folytathat közvetlen beszerzési tevékenységet saját nevében (30A.
cikk). Következésképpen, ha a Galec egyes tagjait felvennék az Yves
Saint Laurent hálózatba, a Galec a kérdéses termékeket az ő nevükben
szerezhetné be. Továbbá nem vitatható, hogy a Galec tagjainak különösen
érdekében állhat bekerülni az Yves Saint Laurent forgalmazási hálózatba.
Ilyenformán a fent hivatkozott Groupement des agences de voyage kontra
Bizottság ítéletben tárgyalt helyzet alapvetően különbözik ettől az
ügytől.

Az Elsőfokú Bíróság értékelése
Az
alperes nem kérte a kereset elfogadhatatlanságának megállapítását.
Ilyen körülmények között az Yves Saint Laurent-nak nem jogosult
elfogadhatatlansági kifogást emelni, és ezért az Elsőfokú Bíróságnak nem
kell megvizsgálnia azon jogalapokat, amelyekre hivatkozik (a Bíróság
C-313/90. sz., CIRFS és társai kontra Bizottság ügyben 1993. március
24-én hozott ítéletének [EBHT 1993., I-1125. o.] 20–22. pontja).
Helyénvaló
ugyanakkor hivatalból megvizsgálni a kereset elfogadhatóságát az
eljárási szabályzat 113. cikkének értelmében (lásd a fent hivatkozott
CIRFS és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 23. pontját).
A
Szerződés 173. cikke szerint természetes vagy jogi személy nem nyújthat
be keresetet egy másik személyhez címzett határozat ellen, csak abban
az esetben, ha a határozat őt közvetlenül és személyében érinti. Mivel a
határozat címzettje az Yves Saint Laurent, meg kell megvizsgálni, hogy e
két feltétel teljesül-e a Galec esetében.
Ami
azt a kérdést illeti, hogy vajon a határozat „személyében” érinti-e a
Galec-et, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azok a jogalanyok,
akik nem címzettjei egy határozatnak, csak akkor állíthatják, hogy
személyükben érintettek, ha ez a határozat sajátos jellemzőik vagy egy
őket minden más személytől megkülönböztető ténybeli helyzet folytán
vonatkozik rájuk, és ezáltal a címzetthez hasonló módon egyéníti őket
(lásd a fent hivatkozott, Plaumann kontra Bizottság ítéletet, 223.o.,
valamint az Elsőfokú Bíróság T-447/93., T-448/93. és T-449/93. sz.,
AITEC és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1995. július 6-án
hozott ítéletének [EBHT 1995., II-1971.o.] 34.pontját).
Az
Elsőfokú Bíróság e tekintetben megállapítja, hogy a Galec olyan változó
tőkéjű szövetkezet, amelynek tagjai az É. Leclerc cégnév alatt működő
kereskedők, és amelyet az 1972. július 11-i 72-652 sz. francia törvény
alapján hoztak létre. E törvény 1. cikke úgy rendelkezik, hogy az ilyen
jellegű szövetkezetek célja tagjai közös erőfeszítése révén javítani
tagjai kereskedelmi tevékenysége folytatásának feltételeit. Ilyenformán a
tagok számára biztosítani tudják a kereskedelmi tevékenységük
gyakorlásához szükséges áruk, termékek vagy szolgáltatások, felszerelés
és anyagok egy részét vagy összességét. A Galec alapszabálya 2. cikkének
(2) bekezdése megállapítja, hogy a tagoknak felajánlott szolgáltatások
nem korlátozottak sem jellegük, sem mennyiségük szempontjából, és
kapcsolódhatnak bármilyen olyan kereskedelmi tevékenységhez és
ügylethez, amely a tagok tevékenységével összefüggésben áll. A Galec
alapszabályának 30A. cikke szerint a Galec kizárólag tagjai számlájára
végez tevékenységet, annak érdekében, hogy csökkentse a beszerzési
költségeiket és a saját tagjai és/vagy fogyasztói számára történő
forgalmazás költségeit. Különösen beszerzési tevékenységet folytathat
saját nevében, a tagok javára.
A
Galec állításai szerint – amelyeket a tárgyalás során nem vitattak – a
határozat elfogadása előtt számos illatszergyártót megkeresett,
beleértve Yves Saint Laurent-t is, azzal a kéréssel, hogy legalább
néhány tagját vegyék fel a hálózatba szerződéses kiskereskedőként. Ezt
követően 1990. augusztus 22-i levelében a Galec egyik tagja, a Rocadis,
amely a Poitiers-ban található Leclerc-központot vezeti, kérelmezte
felvételét az Yves Saint Laurent hálózatba.
Ezt
a kérelmet az Yves Saint Laurent 1990. szeptember 28-i levelében
elutasította, azzal az indokkal, hogy az Yves Saint Laurent és a Rocadis
között az Yves Saint Laurent termékek Rocadis általi hálózaton kívüli
értékesítésével kapcsolatban a francia bíróságok előtt még folyamatban
van egy eljárás.
Az
is megállapításra került, hogy számos egyéb Leclerc-központ is
kifejezte azt a szándékát, hogy Yves Saint Laurent termékeket szeretne
forgalmazni, ahogyan ez kitűnik a nemzeti jog szerinti eljárásból is,
amelyeket a Galec említ beadványaiban.
Egyébként
a Galec részt vett a Bizottság előtti közigazgatási eljárásban, és a
17. rendelet 19. cikkének (3) bekezdésében (lásd a fenti 6. pontot)
meghatározott közzétételt követően benyújtotta részletes észrevételeit.
Észrevételeiben a Galec kifejtette, hogy a határozat kizárná tagjait az
Yves Saint Laurent termékek értékesítéséből, és felkérte a Bizottságot,
hogy tájékozódjon a luxustermékek forgalmazásának körülményeiről azon
Leclerc-központokban, amelyek luxusillatszerek forgalmazására kívánnak
szerződni.
A
Bizottság 1991. február 12-i levelében megerősítette, hogy a Galec
észrevételeit figyelmesen megvizsgálják. A tárgyaláson a Bizottság
kijelentette, hogy a fenti észrevételeket figyelembe vette a határozat
elfogadása során. Mindazonáltal nem vitás, hogy a Bizottság lényegében
jóváhagyja az Yves Saint Laurent forgalmazási rendszerének sajátos
jellemzőit, amelyet a Galec a közigazgatási eljárás során kifogásolt.
Ilyen
körülmények között az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kérdéses
helyzet eredendően nem tér el a Metro II. ítélet (21. és 23. pont)
alapjául szolgáló heylzettől, amelyben a Bíróság úgy döntött, hogy az
olyan szereplő, akit nem vettek fel a hálózatba szerződéses
forgalmazóként, és aki a 17. rendelet 19. cikkének (3) bekezdése
értelmében benyújtotta észrevételeit, közvetlenül és személyében
érintett a Bizottság azon határozata által, amely fenntartja a
közigazgatási eljárás során általa kifogásolt kritériumokat.
Hozzá
kell tenni, hogy a határozat sérti a Galec érdekeit abban a
tekintetben, hogy annak alapszabálya szerint célja a Leclerc-központok
beszerzési szerződésének megtárgyalása. Ilyenformán a Galec-et
beszerzési szerződéseket tárgyaló fél minőségében személyében érinti a
határozat (lásd analóg helyzetre a Bíróság 67/85., 68/85. és 70/85. sz.,
Van der Kooy és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1988.
február 2-án hozott ítéletének [EBHT 1988., 219. o.] 20–25. pontját,
valamint a fent hivatkozott CIRFS és társai kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 30. pontját].
Egyébként
a Galec alapszabályából, és különösen annak 2. cikkéből kitűnik, hogy a
közigazgatási eljárás során hallgatólagosan felhatalmazást kapott
nemcsak saját, hanem azon tagjai álláspontjának kifejtésére is, amelyek
csatlakozni kívánnak az Yves Saint Laurent hálózathoz. Mivel ezek a
tagok az Yves Saint Laurent szerződéses kiskereskedőinek potenciális
versenytársai, ezért ők maguk is a 17. rendelet 19. cikkének (3)
bekezdése értelmében vett „érdekelt harmadik személy”-nek számítanak.
Következésképpen a Galec-et is személyében érinti a határozat,
amennyiben tagjainak képviselőjeként vett részt a közigazgatási
eljárásban (lásd analóg helyzetre az AITEC és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 60–62. pontját).
Azt
a kérdést illetően, hogy vajon a Galec közvetlenül érintett-e, elég
annyit megállapítani, hogy a határozat érintetlenül hagyta az Yves Saint
Laurent hálózat valamennyi hatását, ilyenformán lehetővé téve Yves
Saint Laurent-nak, hogy közvetlenül érvényesítse azokat a kiválasztási
kritériumokat a Galec-kel és tagjaival szemben, amelyek jogszerűségét a
közigazgatási eljárás során a Galec kétségbe vonta.
Továbbá,
még ha a Galec maga nem is szándékozik Yves Saint Laurent szerződéses
kiskereskedőjévé válni, az Yves Saint Laurent termékek általa történő
beszerzésének meg kell felelnie azon kiválasztási kritériumoknak,
amelyek jogszerűségét a határozat megállapította. Ilyenformán a
Galec-nek létrejött és fennálló érdeke fűződik a határozat
megalapozottságának kétségbevonásához.
Következésképpen a kereset elfogadható.

Az ügy érdeméről
A
Galec fő kifogása az, hogy a határozat által jóváhagyott kiválasztási
kritériumok összeadódó hatása az É. Leclerc cégnév alatt működő egyes
hipermarketeket eleve kizár az Yves Saint Laurent hálózatból, attól
függetlenül, hogy alkalmasak lennének-e luxusillatszerek értékesítésére
megfelelő, és a termékek értékét növelő módon. A fő kifogás mellett a
Galec keresetében három csoportba sorolja jogalapjait, amelyeket a
hiányos indokolásra, a ténybeli és a jogi hibákra alapít. Ezek a
jogalapok fedik egymást, és lényegében a következő négy fő állítást
tartalmazzák: a) a határozat hiányos indokolást és/vagy nyilvánvaló
ténybeli hibákat tartalmaz, amennyiben a hipermarketekben és
szupermarketekben (a továbbiakban: nagyáruházak) alkalmazott értéknövelő
módszereket a határozat nem találja alkalmasnak luxusillatszerek
forgalmazására; b) a határozat hiányos indokolást és/vagy nyilvánvaló
ténybeli hibákat tartalmaz a fogyasztók igényei és elvárásai
tekintetében; c) a határozat jogi hibát és/vagy hiányos indokolást
tartalmaz abból adódóan, hogy a Bizottság úgy határozott, hogy a II.A.5.
pontban összefoglalt kritériumok nem tartoznak a Szerződés 85. cikke
(1) bekezdésének hatálya alá; d) a határozat jogi és/vagy nyilvánvaló
ténybeli hibákat és/vagy hiányos indokolást tartalmaz a Szerződés 85.
cikke (3) bekezdésének alkalmazásával összefüggésben.
Ezért
meg kell vizsgálni elsősorban a határozat megalapozottságát a Szerződés
85. cikkének (1) bekezdése szempontjából, a felek összes erre vonatkozó
jogalapját és érvét összegyűjtve, másodsorban a határozat
megalapozottságát a Szerződés 85. cikkének (3) bekezdése szempontjából.
I –
A határozatnak a Szerződés 85. cikke (1) bekezdése szempontjából való megalapozottságáról

A felek érveinek rövid ismertetése
A Galec érvei
A
Galec először is kifejtette, hogy az É. Leclerc cégnév alatt működő
tagjai révén nagy számban értékesít luxustermékeket (hifi
berendezéseket, minőségi borokat, ékszereket, órákat, fényképezőgépeket,
luxus textíliákat, stb.) tökéletesen megfelelő körülmények között, és
elfogadja, hogy szükség van egy „luxus kiválasztáson” alapuló rendszerre
ahhoz, hogy a luxustermékek presztízsét megőrizzék, és a fogyasztók
elvárásainak megfeleljenek. Továbbá elismerte, hogy nem minden É.
Leclerc cégnév alatt működő üzlet alkalmas ilyen jellegű forgalmazásra.
Azonban egyes É. Leclerc cégnév alatt működő hipermarketek vagy
szupermarketek jelenleg is alkalmazzák a luxus kiválasztás módszerét,
olyan különleges eszközök révén, mint az e célból kijelölt hely
létesítése az üzleten belül, vagy az értékesítési területen külön
osztály létrehozása, adott esetben másik név alatt (pl.: „Éole”). Ezek
az üzletek alkalmasak, vagy alkalmassá tehetők kozmetikai luxustermékek
értékesítésére, ahogyan a keresethez csatolt fényképek is mutatják,
amelyek egyes Leclerc-központok „szépség-egészség” osztályáról
készültek.
A
nagyáruházakat azonban automatikusan kizárná az Yves Saint Laurent
hálózatból a határozat által jóváhagyott kiválasztási kritériumok
összeadódó hatása: különösen a közvetlen környezetre vonatkozó
kritériumok révén, vagyis a „negyed”, „utca” vagy a „közelben található
üzletek” (szerződési feltételek I.1.a. pont), továbbá a „homlokzat” és a
„kirakatok”, a „dekoráció”, az egész értékesítési terület elrendezése
és egyéb feltételek, amelyeket az értékesítési feltételek I.1.b. pontja
tartalmaz; valamint az egyéb olyan termékek, amelyek „közelségükkel
károsíthatják az Yves Saint Laurent márkanévről kialakított képet”;
továbbá az árusítóhelyen az illatszer-árusításon kívüli tevékenységek,
amelyek az értékesítési feltételek I.1.d. pontja szerint jelentőségük,
külső megjelenésük, az illatszerekkel kapcsolatos tevékenységektől való
elkülönülésük, és az egyes tevékenységekhez rendelt személyzet
megjelenése alapján ítélnek meg.
A
Galec szerint a legönkényesebb, és a gyártó akaratának leginkább teret
engedő kritérium a cégnév. Az É. Leclerc cégnév az árusítóhelyek széles
skáláját foglalja magában, és noha e cégnév alatt működő árusítóhelyek
nem mindegyike értékesíthet luxustermékeket, a Bizottság nem vette
figyelembe azt a lehetőséget, hogy némelyik megfelelhet az ilyen
termékek értékesítésére vonatkozó objektív kritériumoknak.
Ebből
az következik, hogy a fent hivatkozott Metro I., Metro II., L’Oréal
ítéletekben, valamint a 99/79. sz., Lancôme kontra Etos ügyben 1980.
július 10-én hozott ítéletben (EBHT 1980., 2511. o.) a Bíróság által
alkalmazott elvekkel ellentétben a kérdéses szelektív forgalmazási
rendszer kizárja az új értékesítési formákat olyan kritériumok
alkalmazásával, amelyek nem objektívek, nem egységesek, és amelyeket nem
hátrányos megkülönböztetéstől mentesen és nem a szükséges mértékben
alkalmaznak. Ezenkívül a határozatban foglalt kritériumok kizárják a
„kereskedelem sajátos formáját”, megsértve a Bíróságnak a Metro I. (20.
és 50. pont), Metro II. (34. pont) és AEG (36. és 73. pont) ítéletben
kialakított ítélkezési gyakorlatát.
A
felperes szerint ugyanis vagy a határozatból következik, hogy csak a
nagyáruházak egyes formái – például az olyan üzletházak, mint a „Le
Printemps” vagy a „Galeries Lafayette” – csatlakozhatnak a hálózathoz,
amit Weber professzornak a határozat I.B. pontjában említett jelentése,
valamint az Yves Saint Laurent beavatkozási beadványában előterjesztett
érvek is megerősítenének, vagy a Bizottság által jóváhagyott kritériumok
követelnek meg jóval többet a nagyáruházaktól, mint értékesítési
módszereik részleges módosítása. Ahhoz, hogy az olyan kritériumoknak meg
lehessen felelni, mint amilyen az, hogy olyan utcában legyen az üzlet,
ahol az üzletek megfelelnek a márkanév presztízsének, az illatszerrel
kapcsolatos tevékenységen kívüli tevékenységek tényleges elkülönítése,
az értékesítési területen a személyzet megfelelő öltözete, valamint hogy
ne legyen túl sok „nem luxus” tevékenység, és az üzletekben a kirakat
megléte, a nagyáruházaknak teljes mértékben fel kellene hagyniuk
értékesítési módszereikkel.
A
határozat indokolását illetően a felperes úgy véli, hogy ilyen jellegű,
elvi kérdéseket eldöntő határozatban az indokolásnak különösen
alaposnak kell lenni. Márpedig a Bizottság nem indokolta kellőképpen
azon kijelentését, amely szerint a bejelentett kritériumok – amelyek a
felperes szerint kizárják a szakosodott kiskereskedelmen kívüli
valamennyi kereskedelmi formát – nem korlátozzák a piaci versenyt a
Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése értelmében. A Bizottság, utalva a
fent hivatkozott Metro I., AEG-, Lancôme- és L’Oréal-ítéletekre, olyan
kritériumokat alkalmazott a luxustermékek márkája által kialakított kép
védelmére, amelyeket eddig csak „technikai” kiválasztásként alkalmaztak,
anélkül azonban, hogy határozatát a fenti ítéletek által megkívánt
módon indokolta volna.
Továbbá
a L’Oréal-, a Lancôme- és a Metro-ítélet a Bizottságot arra kötelezi,
hogy gazdasági összefüggésben vizsgálja a megállapodások korlátozó
jellegét. Mivel a Bizottság tudja, hogy minden „márkásillatszer-árusító”
ugyanazt a kizárólagos forgalmazási módszert alkalmazza, ezért az
indokolásban a hálózat összeadódó hatásait is figyelembe kellett volna
vennie, annál is inkább, mivel elvben jóváhagyta a szóban forgó termékek
kereskedelme e formájának abszolút és általános kizárását.
Ezenkívül
a Bizottság nem indokolta megfelelően határozatában azt, hogy miért nem
vette figyelembe a közigazgatási eljárás során a Galec által benyújtott
észrevételeket, amelyek szerint a luxustermékeket manapság számos
nagyáruház forgalmazza tökéletesen megfelelő feltételek mellett. Az
elmúlt évtized során a nagyáruházak nagymértékben megváltoztatták
értékesítési módszereiket, és ebből adódóan nem csak a nagyfokú
szakjelleggel rendelkező vagy luxustermékek márkanevéről kialakított
képet sikerült megőrizniük, de versenyképességüket is a fenti
termékekről kialakított kép tekintetében.
Továbbá
a Bizottság nem indokolta meg a fogyasztóknak a nagyáruházak cégnevével
kapcsolatos elvárásaira vonatkozó álláspontját. A mai fogyasztók a
luxustermékek széles választékát várják el, és spontán reagálnak a
rendelkezésükre bocsátott ilyen választékra. A Bizottság eme igazolható
megállapítás ellen csak olyan megalapozatlan állításokat sorakoztathat
fel, hogy egyes cégnevek jellegükből adódóan – és minden esetben –
értékcsökkentő hatásúak (a határozat II.A.5. pontjának negyedik
bekezdése), vagy hogy a fogyasztók „az exkluzivitás és a presztízs
képzete” iránti igényüket a szakosodott kiskereskedők általi kizárólagos
forgalmazáshoz kapcsolják (a II.B.2. pont első bekezdése). A fenti
állításokat semmilyen felmérés, közvélemény-kutatás vagy statisztikai
tanulmány nem támasztja alá, így a Bizottság nem tette lehetővé az
Elsőfokú Bíróság számára, hogy ezen átlagos fogyasztóról alkotott kép
helytállóságát ellenőrizhesse.
A
határozat ténybeli hibái vonatkozásában a felperes megállapította, hogy
a fenti okoknál fogva a Bizottság nem vette figyelembe, hogy a
nagyáruházak kielégítő feltételek mellett alkalmasak luxusillatszerek
forgalmazására. Ezenkívül a Bizottság rosszul ítélte meg a vevőkör
motivációját, amikor azt állítja a határozat II.B.3. pontjának második
bekezdésében, hogy „a bejelentett forgalmazási rendszer lehetővé teszi a
szerződés szerinti termékek exkluzív jellegének megőrzését, ami a
fogyasztó választásában lényeges tényező”. A felperes szerint ebben az
esetben „ódivatú” motivációról van szó, amelyet a legcsekélyebb
bizonyíték nélkül tulajdonítanak a fogyasztónak.
Amennyiben
egy nagyáruház luxusillatszerek forgalmazásába kezd, a valóságban a
fogyasztók nagyarányú spontán keresletével találja szemben magát, akik a
luxust és az álomból való részesedést keresik, de nem feltétlenül zárt
rendszerben előírt árakat. Létezik a fogyasztóknak egy csoportja –
gyakran viszonylag fiatalok, tehetősek, városban élnek és kedvelik az
újdonságokat és márkás termékeket –, akik inkább nagyáruházakban
vásárolják a „magas kategóriájú” árukat, és akik létezését a Bizottság
tagadja.
Továbbá
az értékesítésben bekövetkezett változások alapvetően megváltoztatták a
fogyasztók felfogásában a forgalmazók cégnevéről kialakított képét.
Ilyenformán helytelen azt feltételezni, hogy a fogyasztók
nagyáruházakról kialakított képe mindig egyforma és értékcsökkentő
jellegű, vagy hogy a nagyáruház általi értékesítés a luxustermékeket
mindennapos termékké változtatja a szemükben. A Bizottság teljes
mértékben tisztában volt ezzel a fejlődéssel, mégsem vette azt
figyelembe, ami nyilvánvaló értékelési hibát jelent (AEG-ítélet, 74. és
75. pont).
A
Bizottság által elkövetett jogi hibákat illetően a felperes azt
állítja, hogy a Bizottság megsértette a közösségi jogot, amikor úgy
határozott, hogy a határozat II.A.5. pontjában összefoglalt kritériumok,
különösen a képesített személyzet megléte, az elhelyezkedés, az
árusítóhely esztétikai minősége és a cégnév, az üzletben folytatott
egyéb tevékenységek, és az Yves Saint Laurent márkának a többi versengő
márkához viszonyított jelentősége nem tartozik a Szerződés 85. cikkének
(1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá.
Annak
megállapításával, hogy a fenti kritériumok – amelyek a felperes szerint
néhány potenciális viszonteladót eleve kizárnak – jogszerűek, a
Bizottság megsérti azt az elvet, amely szerint a termékek forgalmazására
vonatkozó korlátozásoknak arányosaknak kell lenniük, és azt az elvet,
mely szerint a mennyiségi korlátozások eleve jogellenesek (lásd a fent
hivatkozott Metro I. és Metro II., L’Oréal- és AEG-ítéleteket). A
korlátozások ugyanis túllépik a szükségesség határait a kérdéses
termékek jellemzői, minőségük megőrzésének szükségessége és helyes
használatuk tekintetében.
A
Bizottság továbbá megsértette a közösségi jogot azzal, hogy az Yves
Saint Laurent hálózatból eredő nyilvánvaló korlátozásokat nem
összefüggéseiben értelmezte (lásd a Metro II. ítélet 40. pontját). E
tekintetben a felperes kiemeli, hogy a Bizottság védekezésében azt
állította, hogy az érintett piac a „kozmetikai termékek piaca”, noha
mind határozatában, mind védekezésének egyéb pontjaiban azt állította,
hogy a luxusillatszerek piaca sajátos és önálló piac. A Bizottság
állításaival ellentétben semmilyen kétség nem fér ahhoz, hogy a hasonló
hálózatok együttes hatása a nagyáruházak kirekesztése a luxusillatszerek
piacáról, amely ebben az esetben az érintett piac.
A Bizottság érvei
Az
alperes azt állítja, hogy határozatában nem arról határozott, hogy
vajon egyes Leclerc-központok megfelelnek-e az Yves Saint Laurent által
támasztott kritériumoknak, hanem e kritériumok tartalmát, hatásait és
jogszerűségét vizsgálta a közösségi jog alapján. Mindemellett a
határozat nem zár ki eleve egyetlen kereskedelmi formát sem. A határozat
kimondja először is, hogy a kritériumok „önmagukban nem zárnak ki olyan
modern forgalmazási formákat, mint a nagyáruházak” (a II.A.5. pont
ötödik bekezdésének utolsó mondata), másodszor egyes modern forgalmazási
formák megfelelhetnek a kiválasztási kritériumoknak, értékesítési
módszereik módosításával (a II.B.5. pont negyedik albekezdése). A
tárgyaláson a Bizottság képviselője megerősítette, hogy a határozat nem
zár ki eleve egyetlen „szupermarket típusú” forgalmazási formát sem a
luxus kozmetikai ágazatból, és hogy a határozat II.A.5. pontjának ötödik
bekezdésében és II.B.5. pontjának negyedik bekezdésében szereplő
„nagyáruházak” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az vonatkozik a
hipermarketekre is.
Helytelen
a felperes azon állítása, amely szerint az elvárt kritériumoknak csak a
belvárosban található erre szakosodott kiskereskedők felelnek meg;
mivel léteznek a város egyéb negyedeiben vagy a külvárosokban is az erre
szakosodott kiskereskedőkön kívül üzletek. Továbbá a márkanév
presztízsének és hírnevének való megfelelésre vonatkozó előírás sem
szükségszerűen alkalmazhatatlan a nagykereskedőkre, mivel a felperes
által bemutatott fényképek szerint a felperes egyes üzletei képesek
olyan belső dekoráció kialakítására, amely alkalmas nagy presztízsű
márkák forgalmazására.
Ami
a cégnévre vonatkozó kritériumot illeti, annak szükségessége különösen
egyértelmű, figyelembe véve, hogy az elősegíti egyes nyilvánvalóan
értékcsökkentő cégnevek kizárását. Egyébként a Leclerc-központok által
alkalmazott értéknövelő módszerek egyike, hogy a luxustermékek
értékesítéséhez külön helyiséget biztosít más elnevezéssel, mint például
az „Éole”. A határozat kimondja továbbá, hogy a cégnév értékcsökkentő
jellegére nem lehet a forgalmazó általában követett árpolitikájából
következtetni (a II.A.5. pont negyedik bekezdésének utolsó mondata).
A
Galec azon érve, amely szerint a nagykereskedések csak akkor
felelhetnek meg a vitatott kritériumoknak, ha radikálisan
megváltoztatják értékesítési módszereiket, egyáltalán nincs összhangban a
Bizottság álláspontjával. A fenti kritériumok csak a forgalmazás egyes
modern formái különleges értékesítési módszereinek részleges
megváltoztatását írják elő, a változtatás mértéke esetről esetre történő
felméréstől függ.
Ami
a határozat indokolását illeti, az világos és teljes, különösen a
II.A.5. pontban. A fent hivatkozott Lancôme- és L’Oréal-ítéletből,
valamint az EGK-Szerződés 85. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban
(IV/30.665 - Villeroy et Bosch) hozott, 1985. december 16-i 85/616/EGK
bizottsági határozatból (HL L 376., 15. o.) világosan kitűnik, hogy nem
volt új az a felfogás, hogy egy termékről alkotott kép presztízsének
megőrzése indokolhat olyan minőségi kritériumokat, amelyek a
viszonteladó szakképesítésére és helyiségeire vonatkoznak. A Bizottság
továbbá figyelembe vette a szelektív forgalmazási rendszer összeadódó
hatását, amint az világosan kitűnik a határozat II.A.8. pontjából.
Az
alperes fenntartja, hogy a luxustermékek fogyasztóit, noha rövid távon
vonzhatják az alacsonyabb árak, alapvetően az motiválja, hogy a vásárolt
termék ne legyen tömegtermék azáltal, hogy a róla alkotott kép elveszti
különlegességét, és hogy csökken a kreatív értéke, ami hosszú távon az
alacsonyabb árakból következik. A határozat I.D. pontjából továbbá
kitűnik, hogy a fogyasztói szövetségek észrevételeikben – amelyeket a
Bizottság is figyelembe vett – megjelölik a fogyasztók azon igényét,
hogy a luxusillatszereket szeretnék kiváló minőségű árusítóhelyen
vásárolni, magasan képzett személyzettől.
Arra
vonatkozóan, hogy a nagykereskedések alkalmasak-e az Yves Saint Laurent
termékek forgalmazására, az alperes tagadja, hogy a legcsekélyebb
mértékben is minősítette volna a kérdést. Amennyiben az egyes üzletek
képesek megfelelni a luxusillatszerek szelektív forgalmazása által
megkövetelt kritériumoknak, akkor ezt konkrétan, estenként kell
ellenőrizni, elsősorban az Yves Saint Laurent és nem a Bizottság
részéről. A határozat nem tartalmazza azt az állítást, hogy a
luxustermékek közönségessé válnak azáltal, hogy nagykereskedők
értékesítik őket.
Végül,
a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését illetően, az alperes úgy ítélte
meg, hogy a határozat II.A.5. pontjában figyelembe vett kritériumok
egyértelműen objektív, és a Metro I. ítéletben leírtakhoz hasonlóan
minőségi jellegű kritériumok, egységes és hátrányos megkülönböztetéstől
mentes jelleggel fogalmazták meg őket, mivel egyetlen forgalmazót sem
zárnak ki, aki képes azokat teljesíteni. A Bizottság hangsúlyozta
továbbá, hogy a fenti kritériumokat hátrányosan nem megkülönböztető
módon kell alkalmazni, ami a gyakorlattól függ, és nem az egyes
kritériumok, mint olyanok megítélésétől. Az elfogadott kritériumok nem
sértik az arányosság elvét, mivel szükségesek a kérdéses termékek
exkluzív jellegének és presztízsének fenntartásához más, hasonló
termékekkel szemben, valamint egy nagy presztízsű márkanévről
kialakított kép megőrzéséhez.
A
Metro II. ítélet 40. pontja nem vonatkozik erre az esetre, mivel az
ítélet olyan helyzetre vonatkozik, ahol a szelektív hálózatokon kívül
egyéb forgalmazási formák nem léteznek, és ahol az árak rugalmatlanságát
nem ellensúlyozza a márkák közötti tényleges verseny. Ez nem vonatkozik
a kozmetikai termékek piacára, ahol a gyártók és forgalmazók széles
köre működik, és ahol a szerződéses forgalmazói hálózatok által
forgalmazott kozmetikai termékek aránya 22,4% (Egyesült Királyság) és
36,2% (Olaszország) között változik. A fogyasztók következésképpen egyéb
illatszereket vásárolhatnak alacsonyabb áron a szelektív forgalmazási
hálózaton kívül, és tényleges verseny áll fenn a luxusillatszerek
versengő márkái és az ugyanazzal a márkanévvel ellátott luxustermékek
között.
A beavatkozók érvei
A
beavatkozók a Bizottságéhoz hasonló érveiket hosszasan fejtegették,
ezek közül a következő elemeket szükséges felidézni.
Az
Yves Saint Laurent szerint a kereset téves feltevésen alapul. A
Bizottság se nem érvényesítette egy kereskedelmi forma eleve kizárását,
se nem hagyta jóvá, hogy a városközpontban működő szakosodott
kiskereskedők kizárólagosságot élvezzenek. A Bizottság, éppen
ellenkezőleg, a határozatban kifejtette, hogy saját feladatának tekinti,
hogy ellenőrizze, hogy a forgalmazási rendszer nyitott-e minden
forgalmazási forma iránt és hogy egyiket sem zárja ki eleve (II.B.5.
pont).
Az
Yves Saint Laurent hálózat ténylegesen a szakosodott
illatszer-üzleteken kívül magában foglalja a nagyáruház-láncokat
(Németország, Franciaország, Olaszország, Egyesült Királyság,
Görögország, Spanyolország, Belgium), és valamennyi tagállamban a több
termékre szakosodott árusítóhelyeket, nevezetesen parfüméria-drogéria
üzleteket (Egyesült Királyság, Hollandia, Németország, Dánia),
parfüméria-gyógyszertárakat (Franciaország, Olaszország, Spanyolország,
Portugália), és parfüméria-ruházati üzleteket (Spanyolország,
Portugália), a több termékre szakosodott „Boots” láncolatot az Egyesült
Királyságban, és a modern illatszer-árusító nagyáruház-láncokat
különösen Németországban, Belgiumban, Hollandiában, Olaszországban és
Franciaországban. Az Egyesült Királyságban az értékesítés 99,6%-a, és
Dániában a 75%-a a nem szakosodott árusítóhelyeken történik.
Franciaországban, Spanyolországban és Hollandiában ez az arány 20% és
40% között váltakozik. Az Yves Saint Laurent által bemutatott térkép
megjelöl továbbá városközpontokon kívüli árusítóhelyeket is.
Ami
a fogyasztók indíttatására és elvárásaira vonatkozó elemzést illeti, a
Bizottság értékelését megerősítik az Yves Saint Laurent beavatkozási
beadványához csatolt tanulmányok is, nevezetesen Glais professzor, az
amerikai
Mademoiselle
magazin és Thoenig professzor tanulmányai,
amelyekből az derül ki, hogy a fogyasztók a termék márkanevének nagy
jelentőséget tulajdonítanak, és a luxustermék megvásárlásában leginkább a
termék presztízse vezérli őket, ezért előnyben részesítik az olyan
forgalmazási rendszert, amely védelmezi a termékről kialakított nagy
presztízsű képet. A Galec állítása ezzel szemben az, hogy a Bizottság
elemzése a fogyasztók indíttatásáról különösen elavult és divatjamúlt
képet mutat, amelyet egyetlen tanulmány vagy közvélemény-kutatás sem
támaszt alá.
Ami
szelektív forgalmazási rendszer szükségességét illeti, az Yves Saint
Laurent hangsúlyozta, hogy a Bizottság nemcsak az Yves Saint Laurent
márkanév presztízsét és hírnevét tartotta fontosnak, de figyelembe vette
a termékek jellegzetességeit is, különösen a felhasznált nyersanyagok
minőségét, a kutatási és fejlesztési eljárásokat és a csomagolóanyagokat
(II.A.5. pont). Közel három év szükséges például egy új termék
kifejlesztésétől az ipari gyártásig, és az Yves Saint Laurent állandó
kutatási és fejlesztési központja minden évben különböző összetételeket
vizsgál. Több mint 5000 nyersanyagot használnak fel, amelyek közül sok
igen ritka, finom és drága, és számos kísérletre van szükség. A fenti
termékek eredetisége, finomsága és kiváló minősége, összevetve az őket
jelölő márkanév presztízsével és hírnevével igazolja a szelektív
forgalmazás szükségességét, nehogy a Coty illatszerek sorsára jussanak,
amelyek azért tűntek el a piacról, mert nem volt összhangban a termék
minősége és a forgalmazás módja, amely utóbbi nem felelt meg a
fogyasztók elvárásainak.
Ami
a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését illeti, a szakképesítés
kritériumára azért van szükség, hogy a fogyasztók elvárásainak meg
tudjanak felelni, és mivel a termékek szaktudást kívánnak, valamint
jelentős kutatás áll mögöttük. Az árusítóhely külső környezete szintén
objektív kritérium, amely ahhoz szükséges, hogy mind az árusítóhely,
mind a megvásárolt termék értékét növeljék, azonban nem zár ki egyetlen
forgalmazási formát sem. Az árusítóhely minősége, kialakítása és
kirakata a termék „ékszerdoboza”, ezért azoknak összhangban kell állniuk
a termékről alkotott képpel. A cégnév szintén objektív kiválasztási
kritériumnak minősül, mivel pozitív, negatív vagy semleges képet
alakíthat ki az alkalmazottak képesítéséről, a kiszolgálásról és a
segítőkészségről, amely az értékesített termékben is tükröződik. Végül a
kozmetikai osztályok és a hétköznapi fogyasztási cikkeket kínáló
osztályok fizikai elkülönítése az árusítóhelyen belül nem korlátozza a
piaci versenyt, és nem akadályozza meg a hálózathoz való csatlakozást
egyetlen nem szakosodott kereskedelmi forma számára sem. Ez a kritérium a
gyártó és a fogyasztó konkrét elvárásának felel meg, nevezetesen annak a
követelménynek, hogy a luxustermékek vásárlását nem szabad
összetéveszteni az olyan hétköznapi fogyasztási cikkek vásárlásával,
mint az élelmiszerek.
Végül
az árusítóhelyek értékeléséről szóló jelentés (16. pont) igazolja, hogy
a hálózathoz való csatlakozási eljárás objektív és egységes kritériumok
alapján zajlik. A jelölt kiskereskedő megismerheti az értékelés
tartalmát, és kérelmezhet egy második értékelést. Az esetleges vitákkal a
nemzeti bíróságokhoz lehet fordulni. Annak meghatározásában, hogy egy
cégnév értékcsökkentő-e vagy sem, az Yves Saint Laurent független
szervezetek által a fogyasztók körében készített felmérésekre
támaszkodik. Az Yves Saint Laurent beavatkozási beadványához csatoltan a
felmérésekben szereplő kérdésekről listát nyújtott be, és kifejtette,
hogy az eredményeket elküldik az érintett vállalkozásnak, aki azt
szabadon kifogásolhatja.
A
Colipa elsőként arra hívta fel a figyelmet, hogy a határozat említést
tesz Weber professzor jelentéséről, amelyről úgy ítéli meg, hogy
összhangban áll a Colipa saját, a piacról alkotott ismeretével. E
jelentésből kitűnik, hogy a kozmetikai termékek piaca a Közösségben
szegmentált, és ehhez a szegmentációhoz az egyes ágazatokban alkalmazott
forgalmazási formák különbségei társulnak. A jelentés összhangban áll a
Bizottság azon következtetéseivel – különösen a II.B.3. pontban –, hogy
noha a piac más-más szegmenséhez tartozó kozmetikai luxustermékek és
hasonló termékek bizonyos mértékig egymás helyettesítői a fogyasztók
felfogása szerint, egyes fogyasztók, akik számára egy szelektív
forgalmazási rendszeren belül a márkanév és az értékesítéssel összefüggő
szolgáltatások másodlagos jelentőségűek, olyan szomszédos piacon is
megvásárolhatják ezeket az árukat, ahol nem alkalmaznak ilyen
rendszereket.
Weber
professzor jelentése másfelől megerősítette, hogy számos gyártó és
forgalmazó működik a kozmetikai luxustermékek piacán, dinamikus és
magasan versenyképes feltételek mellett, és egyre több új belépő jelenik
meg a piacon. Ezenkívül a gyártóknak állandóan új termékeket kell
kutatniuk és fejleszteniük, és olyan értékesítési politikát kell
kialakítaniuk, amely összhangban áll a nagy presztízsű márkanévről
kialakított képpel. A Bizottság ilyenformán a versennyel kapcsolatos
háttér szempontjából helyesen ítélte meg a határozatában a bejelentett
szerződéseket. A felperes azon állítását, amely szerint a fenti
szerződések kizárják a nagyáruházakat, egyetlen gazdasági elemzés vagy
egyéb bizonyíték sem támasztja alá.
A
Colipa ezt követően felhívta a figyelmet a szelektív forgalmazásra
vonatkozó jogelvekre, amelyeket különösen a Bíróság ítélkezési
gyakorlatának elemzéséből, valamint az amerikai jog „free rider”
(potyautas) és a német jog „Immanenz-Theorie” elvekből vezetett le;
ennek alapján a Colipa úgy ítélte meg, hogy ez a fajta forgalmazási
forma tökéletesen indokolt a kozmetikai luxustermékek esetén, ahogyan
azt a Bíróság a fent hivatkozott L’Oréal- és Lancôme-ítéletben, valamint
Reischl főtanácsnok a Bíróság 253/78., 1/79., 2/79. és 3/79. sz.,
Guerlain és társai egyesített ügyekben 1980. július 10-én hozott
ítéletével kapcsolatos indítványában elismerte (EBHT 1980., 2327., 2377.
o.).
A
józan mérlegelés szabályán alapuló ezen gazdasági megközelítés ugyanis
elismeri, hogy nemcsak az áron, hanem egyéb tényezőkön is alapuló
versenynek megvannak az előnyei, különös tekintettel a szükséges
jelentős beruházásokra, és annak szükségességére, hogy kiiktassák az
olyan „parazita” kiskereskedőket, akik azok költségein élnek, akik
elfogadják a gyártó kereskedelempolitikájából fakadó gazdasági
kényszereket. Továbbá a verseny sem szűnik meg a kérdéses piacon, mivel a
szóban forgó szelektív forgalmazás egyéb formák mellett működik,
amelyek jelen esetben az európai illatszeripari termékek több, mint
50%-át jelenítik meg.
Egyéb,
párhuzamos szelektív forgalmazási hálózatok megléte csak annyiban lenne
releváns, amennyiben akadályozná a piacra lépést (lásd a Bíróság
C-234/89. sz., Delimitis kontra Henninger Braeu ügyben 1991. február
28-án hozott ítéletét [EBHT 1991., I-935. o.]), vagy ha semmilyen más
forgalmazási formának nem hagy helyet egy másfajta versenypolitika
mentén, vagy az árstruktúra olyan rugalmatlanságát eredményezi, amelyet
nem ellensúlyoz más versenytényező (Metro II. ítélet), ami ebben az
esetben nem áll fenn. Éppen ellenkezőleg, egyetlen modern forgalmazási
forma sincs eleve kizárva a hálózathoz való csatlakozásból, és a
Galec-nek, hogy csatlakozhasson, elég lett volna kérelmeznie a
szerződéses státust, és megfelelnie a kiválasztásra vonatkozó
kritériumoknak.
A
tárgyaláson a Colipa szintén támaszkodott a Monopolies and Mergers
Commission „Fragrances – A report on the supply in the UK for retail
sale of fine fragrances” című jelentésére (Cm 2380, 1993. november),
amely szerint a luxuskozmetikumok ágazatában a szelektív forgalmazás nem
ellentétes a közérdekkel az Egyesült Királyság Fair Trading Act 1973
értelmében. A Colipa kiemelte továbbá, hogy számos tagállamban a
kozmetikai luxustermékeket szelektív forgalmazási hálózaton keresztül
árulják „nem szakosodott” vagy „több termékre szakosodott” üzletekben,
mint például a Boots az Egyesült Királyságban, a Matas Dániában, a
Sephora Franciaországban, a Müller Németországban, stb.
A
FIP kifejtette, hogy bármely luxustermék esetében alapvető fontosságúak
a nem kézzel fogható tényezők, és a nagy presztízsű szolgáltatások
esetében az ezek körül kialakított légkör elsődleges fontosságú, mivel a
márkanév népszerűsége és következésképpen sorsa a viszonteladók kezében
van, ők jelentik a fogyasztók szemében a kirakatot. Ebben a tekintetben
a szerződéses kiskereskedő a fogyasztók számára számos garanciát
biztosít: azt, hogy rendelkezésre áll a teljes skála vagy a megfelelő
választék, köztük a márkanévvel jelzett új termékeké, hogy a gyártó
által kiképzett hozzáértő személyzet ad tanácsot, hogy garanciális és
vevőszolgálati szolgáltatásokat nyújtanak, és hogy az értékesítési
környezet a vásárlást az öröm emlékezetes pillanatává teszi.
Mindazonáltal azok a jelképes erők, amelyek a luxus hatását keltik vagy
rontják, kárba veszhetnek, ha a nagy presztízsű termékeket nem megfelelő
feltételek mellett forgalmazzák, vagy olyan termékkörnyezetben (pl.:
élelmiszerek vagy tisztítószerek), amelyek a kérdéses márkanév
presztízséről kialakított képet rontják, ami a Coty illatszerek
eltűnéséhez is vezetett, amikor márkaneve hétköznapivá vált. A
fogyasztók szemében különösen fontos fenntartani a márkanévről
kialakított képet, mivel a nyersanyag tényleges költségéhez képest, a
gyártó jelentős összegeket ruház be új termékek kifejlesztésére,
minőségellenőrzésre és reklámozásra, ami elérheti akár a márka
forgalmának 30%-át.
Ebben
a tekintetben a FIP azon az állásponton volt, hogy a kérdéses,
minőségre vonatkozó kötelezettségek, így a cégnévre vonatkozóak,
nélkülözhetetlenek a gyártó márkanevéről kialakított kép fenntartásához,
és a fogyasztók számára a jobb tanácsadás biztosításához, még ha e
követelmények miatt el is utasítják egyes kiskereskedők felvételét a
hálózatba. Ebben az esetben a Bizottság szigorúan tiszteletben tartotta a
Bíróság ítélkezési gyakorlatát, és semmilyen formában sem fogadta el
egyes sajátos forgalmazási formák eleve kizárását.
Az
FEPD először is kifejtette, hogy a szelektív forgalmazás haszna –
amelyet a gyártók, kiskereskedők és fogyasztók elismernek, és amelyet a
Bíróság ítélkezési gyakorlata is megerősít – annak céljaiból is kitűnik,
ami nem más, mint a luxus és kiváló minőségű termékeket forgalmazó
hálózat koherenciájának, és az arról kialakított képnek a megőrzése
annak érdekében, hogy a fogyasztók számára jobb szolgáltatásokat
biztosítsanak és egyes sajátos igényeket elégítsenek ki. Amikor a
fogyasztók kiváló minőségű terméket vásárolnak, megfelelő tanácsadást
várnak el olyan környezetben, amely elősegíti a termék kiválasztását.
Ebben az esetben a szerződések Bizottság által biztosított módosításai
olyan küszöböt határoznak meg, amely alatt nem lehetséges a
luxusillatszerek szelektív forgalmazása, hiszen ha az előírások kevésbé
szigorúak lennének – a FEPD véleménye szerint – bármely forgalmazó meg
tudna felelni ezeknek.
Ebben
az összefüggésben, a szakosodott kereskedelmet bonyolító vállalkozások
megtennék a szükséges erőfeszítéseket és megteremtenék azokat a
feltételeket, amelyek a fogyasztók igényeinek kielégítéséhez
szükségesek, különösen a felépítésükre, szakosodásukra, helyiségeikre és
földrajzi elterjedésükre nézve. Többségében szerényebb méretű
vállalkozásokról van szó, rugalmas döntéshozatallal, amelyek
rendelkeznek a kérdéses termékek értékesítése szempontjából szükséges
ismeretekkel és helyiségekkel, ami szükséges a hűséges vevőkör
kialakításához. Az árusítóhelyek nem korlátozódnak a városközpontban
található szakosodott kiskereskedésekre, hanem ugyanúgy megtalálhatóak a
városközpontban, mint a város peremkerületeiben, vagy a külvárosban,
ide értve a hipermarketeket és bevásárlóközpontokat. Ezeket az érveket
Glais professzor jelentése is alátámasztja, amelyből különösen az derül
ki, hogy a szakosodott üzletekben igénybe vehető tanácsadás komoly
értéknövelő tényezőnek minősül.
A
Galec keresetének célja az, hogy csökkentsék az előírt kritériumok
szelektivitásának szintjét a Leclerc-központok üzlethelyiségeinek
jelenlegi szintjére, ami pedig a szakosodott kereskedők kiszorításához
és a fogyasztók elégedetlenségéhez vezetne, és a gyártókat arra
kényszerítené, hogy olyan mértékben csökkentsék a kutatást és
fejlesztést, valamint innovációs és közönségszolgálati tevékenységeiket,
hogy végül termékeik elveszítenék luxus jellegüket. Egyedül a felperes
felelős azért a kirekesztésért, amelynek állítólagos elszenvedője azzal,
hogy nem hajlandó megfelelni a belépés koherens és helyénvaló
kritériumainak. A felperes ugyanis nincs eleve kizárva a hálózatból,
azonban módszerein változtatnia kell ahhoz, hogy megfeleljen a kérdéses
termékek jellegének, ez pedig nem kívánna gyökeres változtatásokat a
Leclerc-központok értékesítési módszereiben.

Az Elsőfokú Bíróság értékelése
A
határozat megalapozottságának értékelése, amennyiben az a Szerződés 85.
cikkének (1) bekezdését alkalmazza, négy fő kérdést vet fel: A)
megfelel-e a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének a minőségi
szempontokon alapuló szelektív forgalmazás a kozmetikai luxustermékek
ágazatában; B) az Yves Saint Laurent-nak a határozat II.A.5. pontjában
említett kiválasztási kritériumai megfelelnek-e az előírt feltételeknek
ahhoz, hogy a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése értelmében
jogszerűnek lehessen azokat tekinteni; C) megalapozottak-e a felperes
jogalapjai és érvei arra nézve, hogy tagjait kizárják az Yves Saint
Laurent hálózatból, valamint a fogyasztók magatartására nézve e
tekintetben; és D) a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése az érintett
ágazatban meglévő párhuzamos hálózatok miatt alkalmazható-e?
A –
A
kozmetikai luxustermékek ágazatában minőségi szempontokon alapuló
szelektív forgalmazási rendszernek a Szerződés 85. cikke (1)
bekezdésével való elvi összeegyeztethetőségéről
Noha
a felperes a „luxus szelektivitás” elve alapján elismerte, hogy a
kérdéses rendszer szükséges ahhoz, hogy meg lehessen őrizni a
luxustermékek presztízsét, és meg lehessen felelni a fogyasztók
elvárásainak, ugyanakkor vitatta az Yves Saint Laurent által fenntartott
kiválasztási kritériumok jogszerűségét a Szerződés 85. cikke (1)
bekezdésének tekintetében. E körülmények között elsősorban azokat az
alapvető jogi elveket szükséges megvizsgálni, amelyek a Szerződés 85.
cikke (1) bekezdésének alkalmazását szabályozzák a kozmetikai
luxustermékek ágazatában.
A
Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a szelektív
forgalmazási rendszerek akkor képeznek a Szerződés 85. cikke (1)
bekezdésével összeegyeztethető versenytényezőt, ha a következő négy
feltétel teljesül: először, hogy a kérdéses termék jellemzői szükségessé
teszik a szelektív forgalmazási rendszert – abban az értelemben, hogy
az ilyen rendszer jogszerű követelménynek minősül a kérdéses termékek
jellegéből adódóan, különösen kiváló minőségük vagy nagyfokú
szakjellegük miatt – annak érdekében, hogy meg lehessen őrizni a
termékek minőségét és biztosítani lehessen a megfelelő használatukat
(lásd a fent hivatkozott L'Oréal-ítélet 16. pontját, a Metro I. ítélet
20. és 21. pontjának, az AEG-ítélet 33. pontjának, valamint az Elsőfokú
Bíróság T-19/91 sz., Vichy kontra Bizottság ügyben 1992. február 27-én
hozott ítélete [EBHT 1992., II-415. o.] 69–71. pontjának fényében
értelmezve), másodszor, hogy a viszonteladókat a minőségre vonatkozó
olyan objektív kritériumok alapján választják ki, amelyek minden
lehetséges viszonteladóra egyformán vonatkoznak és amelyeket hátrányos
megkülönböztetéstől mentesen alkalmaznak (lásd például a fent
hivatkozott Metro I. ítélet 20. pontját, a L'Oréal-ítélet 15. pontját és
az AEG-ítélet 35. pontját), harmadszor, hogy a kérdéses rendszer célja
olyan eredmény elérése, amely javítja a versenyt, és így ellensúlyozza a
szelektív forgalmazási rendszerből adódó – különösen az ár tekintetében
fennálló – versenykorlátozást (lásd a Metro I. ítélet 20–22. pontját,
az AEG-ítélet 33., 34. és 73. pontját, valamint a Metro II. ítélet 45.
pontját), és negyedszer, hogy az előírt kritériumok nem lépik túl a
szükséges mértéket (lásd a fent hivatkozott L'Oréal-ítélet 16. pontját,
és a Vichy-ítélet 69–71. pontját). A feltételek teljesülésének kérdését
objektív módon kell értékelni, figyelembe véve a fogyasztó érdekeit
(lásd a Metro I. ítélet 21. pontját és a Vichy-ítélet 69–71. pontját).
Bár
igaz, hogy a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az ilyen minőségi
szempontokon alapuló szelektív forgalmazási rendszerek elfogadhatóak a
kiváló minőségű és nagyfokú szakjelleggel rendelkező tartós fogyasztási
cikkeket gyártó ágazatban anélkül, hogy megsértenék a Szerződés 85.
cikkének (1) bekezdését, különösen annak érdekében, hogy fenn lehessen
tartani a szakosodott kereskedelmet, amely képes az e termékekkel
kapcsolatos különleges szolgáltatásokat biztosítani (lásd a Metro I.
ítélet 20. pontját, az AEG-ítélet 33. pontját és a Metro II. ítélet 54.
pontját, valamint a Bíróság 31/85. sz. ETA-ügyben 1985. december 10-én
hozott ítéletének [EBHT 1985., 3933. o.] 16. pontját), a Bíróság
ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy a termékek sajátos jellege
vagy azok forgalmazására meghatározott követelmények által indokolt
szelektív forgalmazási rendszereket egyéb gazdasági ágazatokban is meg
lehet valósítani anélkül, hogy megsértenék a Szerződés 85. cikkének (1)
bekezdését (lásd a Bíróság 243/83. sz. Binon-ügyben 1985. július 3-án
hozott ítéletének [EBHT 1985., 2015. o.] 31. és 32. pontját, valamint a
126/80. sz. Salonia-ügyben 1981. június 16-án hozott ítéletet [EBHT
1981. 1563. o.]). Hasonlóképpen, a Bíróság a Metro I. ítéletben (20.
pont) úgy ítélte meg, hogy a Szerződés céljainak megvalósításához
szükséges hatékony verseny („workable competition”) jellege és
intenzitása különbözhet a kérdéses termékek vagy szolgáltatások, és az
érintett piaci ágazatok gazdasági struktúrája szerint, anélkül, hogy a
Szerződés 3. és 85. cikkében megfogalmazott torzulástól mentes verseny
elve sérülne.
A
kérdéses termékek nagy részét alkotó kozmetikai luxustermékekről, és
különösképpen a luxusillatszerekről először is köztudomású, hogy ezek
kifinomult és kiváló minőségű termékek, különleges kutatás eredményei,
kiváló minőségű anyagok felhasználásával készülnek, különösen
megjelenítésük és csomagolásuk tekintetében, másodszor: ezek a termékek
„luxusképzet” keltenek, amely megkülönbözteti őket egyéb, ilyen képzetet
nem keltő hasonló termékektől, harmadszor: ez a luxusképzet nagy
jelentőségű azon fogyasztók szemében, akik nagyra értékelik a kozmetikai
luxustermékek, és kiváltképpen a luxusillatszerek megvásárolásának
lehetőségét. E fogyasztók számára csak igen alacsony mértékű a
helyettesíthetőség a kozmetikai luxustermékek és az egyéb olyan termékek
között, amelyek az ágazat egyéb szegmenseihez tartoznak (lásd a
határozat II.A.8. pontját).
E
körülmények között az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kozmetikai
luxustermékek „jellemzőin”, a fent hivatkozott L'Oréal ítélet
értelmében, nemcsak anyagi jellemzőik értendőek, hanem a fogyasztók
ezekről alkotott sajátos felfogása és a termékek által sugárzott
„luxusérzet” is. Jelen ügyben következésképpen olyan termékekről van
szó, amelyek egyrészt kiváló minőséget képviselnek, másrészt
természetükből fakadóan luxusjelleggel bírnak.
Azt
a kérdést illetően, hogy vajon a szelektív forgalmazás jogszerű
követelmény-e az ilyen jellemzőkkel bíró termékek esetében, az Elsőfokú
Bíróság megállapítja, hogy a határozat indokolása ebben a kérdésben
(II.A. pont) nem egy szakosodott kereskedelem elképzelésén alapul, amely
különleges szolgáltatásokat képes biztosítani a nagyfokú szakjelleggel
bíró termékekhez, ahogyan ezt a Metro I., a Metro II. és az AEG-ítéletek
is említik, hanem inkább két másik lényeges megfontolásra épül: a) az
Yves Saint Laurent mint kozmetikai luxustermékek gyártójának azon
érdeke, hogy megőrizze a nagypresztízsű márkájáról alkotott képet és
promóciós tevékenységeinek eredményeit (lásd a határozat II.A.5.
pontjának második és negyedik albekezdését, továbbá ugyanebben az
értelemben a II.B.2. pontot), valamint b) azon igény, hogy a fogyasztók
felfogásában meg lehessen őrizni a kérdéses termékek „exkluzivitást és
presztízst sugalló jellegét”, kiváltképpen biztosítva a termékek
„sajátos esztétikai és funkcionális minőségét hangsúlyozó értékesítését”
(a II.A.5. pont második albekezdése) olyan „környezetben, amely
összhangban áll a kérdéses termékek luxusjellegével és exkluzivitásával,
és olyan értékesítéssel, amely a márkanévről alkotott képet tükrözi”
(lásd II.A.5. pont negyedik albekezdését, továbbá II.A.5. pont ötödik és
hatodik albekezdését).
E
tekintetben pontosítani kell, hogy bár a gyártó szabadon választhatja
meg értékesítési politikáját, a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését
figyelembe kell venni, amennyiben a fenti politika végrehajtása olyan
megállapodásokat eredményez, amelyek egyéb független gazdasági
szereplőre olyan mértékben rónak versenyszabadságukat korlátozó
kötelezettségeket, amely jelentősen érinti a Közösségen belüli
kereskedelmet. Ilyen körülmények között pusztán az a tény, hogy egy
gyártó jelentős erőfeszítéseket tett termékeinek promóciója érdekében,
önmagában nem jelent olyan objektív igazolást, amely alapján el lehetne
tekinteni a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének alkalmazásától egy
olyan forgalmazási rendszer esetében, amely a résztvevő vállalkozások és
a harmadik személyek versenyszabadságát korlátozza. Ha ez nem így
lenne, akkor bármely gyártó a szelektív forgalmazási rendszer
bevezetését saját promóciós tevékenységével igazolhatná, és bármely
korlátozó kiválasztási kritériumot igazolni lehetne azzal, hogy az
szükséges volt a gyártó által megkívánt értékesítési politika védelmében
(lásd a fent hivatkozott Vichy kontra Bizottság ítélet 71. pontját).
Az
Elsőfokú Bíróság tehát úgy ítéli meg, hogy egy szelektív forgalmazási
rendszer csak akkor nem tartozik a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének
hatálya alá, ha objektív módon igazolt, figyelembe véve a fogyasztók
érdekeit is (lásd a fenti 112. pont utolsó fordulatát).
E
tekintetben az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kozmetikai
luxustermékeket vásárolni kívánó fogyasztók érdekében áll, hogy az ilyen
termékeket a megfelelő feltételek mellett értékesítsék az
árusítóhelyeken. Mivel kiváló minőségű termékekről van szó, amelyek
esetében a fogyasztók értékelik az általuk keltett luxus képzetét is, a
verseny javulását eredményezik a luxusképzet megőrzésén keresztül az
olyan kritériumok, amelyek kizárólagos célja a termékek értéknövelő
értékesítése, ellensúlyozva így a szelektív forgalmazási rendszerből
adódó versenykorlátozó tényezőket. Az ilyen kritériumok következésképpen
jogszerű követelményeket jelentenek a fent hivatkozott ítélkezési
gyakorlat értelmében (lásd a Metro I. ítélet 37. pontját).
Az
Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kozmetikai luxustermékeket
vásárolni kívánó fogyasztók érdekében áll, hogy a fenti termékekről
alkotott luxus képzete ne homályosuljon el, hiszen ennek hiányában már
nem tekinthetnék azokat luxustermékeknek. A kozmetikai termékek
ágazatának jelenlegi felosztása luxus- és nem luxustermékekre a
fogyasztók eltérő igényeit tükrözi, és ilyenformán nem támadható
gazdasági szempontból sem. Noha a kozmetikai luxustermékek „luxus”
jellege többek között a kiváló minőségüknek, magasabb áruknak és a
gyártók reklámkampányainak is köszönhető, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli
meg, hogy az a tény, hogy olyan szelektív forgalmazási rendszerben
kerülnek értékesítésre, amelynek célja, hogy biztosítsa e termékek
értéknövelő értékesítését az árusítóhelyen, szintén hozzájárul a luxus
képzetéhez, és így azon főbb jellemzők megőrzéséhez, amelyeket a
fogyasztók a termékekben keresnek. Az érintett termékek széleskörű
értékesítése, amely révén az Yves Saint Laurent-nak nem lenne lehetősége
biztosítana termékei megfelelő feltételek melletti értékesítését, azzal
a kockázattal járna, hogy az árusítóhelyen a termékértékesítés
színvonala romlana, ami károsítaná a termékekről kialakított
„luxusképzetet”, és ezzel együtt a termékek jellemzőit is. Ezért azon
kritériumok, amelyek célja biztosítani a termékek árusítóhelyen történő
értékesítésének és luxusjellegüknek az összhangját, olyan jogszerű
követelményeket jelentenek, amelyek a fent hivatkozott ítélkezési
gyakorlat értelmében javítják a versenyt a fogyasztók érdekében.
Ezt
a következtetést nem cáfolja az eljárás során megállapított azon tény
sem, hogy egyes tagállamokban – különösen Hollandiában, de az Egyesült
Királyságban és Franciaországban is – az értékesítés kisebb-nagyobb
hányadát olyan nem szerződéses kiskereskedők végzik, akik termékeiket a
párhuzamos piacokon szerzik be. Nem lehet azt sem kizárni, hogy a
fogyasztók érdeke az ilyen értékesítésekben részben a luxusképzetből
adódik, amelynek megőrzése legalább részben a szelektív forgalmazásnak
köszönhető. Ebből tehát nem lehet arra következtetni, hogy a luxusképzet
érintetlen maradna szelektív forgalmazás nélkül is.
Mindazonáltal
ugyan a fogyasztók érdekében áll, hogy olyan kozmetikai luxustermékeket
szerezhessenek be, amelyeket megfelelő értékesítési feltételek mellett
árusítanak, és hogy így biztosítva legyen a róluk kialakított
luxusképzet fenntartása, az is érdekükben áll, hogy az e megfontoláson
alapuló forgalmazási rendszereket ne alkalmazzák túlzottan korlátozó
módon, és kiváltképpen, hogy a termékek hozzáférhetőségét ne korlátozzák
indokolatlanul, ahogyan azt a pert megelőző eljárásá során a négy
fogyasztói szövetség állította (lásd az alábbi 175. pontot).
Hasonlóképpen a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kiderül, hogy
csak akkor lehet úgy tekinteni, hogy az Yves Saint Laurent rendszer
olyan jogos célt követ, mely ellensúlyozza a rendszerből adódó
versenykorlátozó elemeket, ha nyitott minden olyan lehetséges
viszonteladó felé, amely képes biztosítani, hogy a termékeket megfelelő
környezetben értékesítsék a fogyasztóknak, és képes megőrizni az
érintett termékekről kialakított luxusképzetet (lásd a fenti 112.
pontot). Ugyanis egy szelektív forgalmazási rendszer, amely olyan
értékesítési formák kizárását eredményezi, amelyek képesek a termékeket
értéknövelő feltételek – mint például az e célra kialakított hely vagy
terület – mellett értékesíteni, egész egyszerűen csak a létező
kereskedelmi formákat védené meg az új szereplők versenyétől, és
ilyenformán összeegyeztethetetlen lenne a Szerződés 85. cikkének (1)
bekezdésével (lásd AEG-ítélet 74. és 75. pontját).
Ebből
az következik, hogy főszabály szerint nem vonatkozik a Szerződés 85.
cikkének (1) bekezdése a luxuskozmetikai ágazatban a kiskereskedők
kiválasztására vonatkozó azon minőségi kritériumokra, amelyek nem lépik
túl azt a mértéket, amely a termékek megfelelő értékesítési feltételek
melletti értékesítésének biztosításához szükséges, amennyiben e
kritériumok objektívek, azokat minden lehetséges viszonteladóra
egységesen állapítják meg, és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen
alkalmazzák.
B –
Arról
a kérdésről, hogy az Yves Saint Laurent-nak a határozat II.A.5.
pontjában említett kiválasztási kritériumai megfelelnek-e azon
feltételeknek, amelyek alapján a 85. cikk (1) bekezdése szerint azokat
jogszerűnek lehet tekinteni
1.     Egyrészt
az Elsőfokú Bíróság, másrészt a hatáskörrel rendelkező nemzeti
bíróságok, illetve hatóságok szerepéről
A
Galec úgy véli, hogy az Yves Saint Laurent által előírt egyes
kiválasztási kritériumok az Yves Saint Laurent számára túlzott és
ellenőrizhetetlen mérlegelést engednek meg, és ilyenformán nem
objektívek a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében. A Bizottság és a
beavatkozók azon az állásponton vannak, hogy ezek a kritériumok a gyártó
esetenkénti értékelését eredményezik, amely megfelel a
megkülönböztetés-mentesség elvének, és amelyet a hatáskörrel rendelkező
bíróságok felülvizsgálhatnak.
Ezen
érvekre való tekintettel meg kell határozni egyrészt az Elsőfokú
Bíróság, másrészt a nemzeti bíróságok, illetve hatóságok szerepét.
Ami
azt a kérdést illeti, hogy az Yves Saint Laurent-nak a határozat
II.A.5. pontjában említett kiválasztási kritériumai megfelelnek-e azon
feltételeknek, amelyek alapján a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése
szerint azokat jogszerűnek lehet tekinteni, vagyis hogy a minőségre
vonatkoznak-e, objektívek-e, nem hátrányosan megkülönböztető
jellegűek-e, és nem aránytalanok-e, az Elsőfokú Bíróság bírósági
felülvizsgálata a Szerződés 173. cikke alapján annak ellenőrzésére
korlátozódik, hogy a Bizottságnak a határozat II.A.5. pontjában foglalt
megállapításait nem kíséri-e a hiányos indokolás, nyilvánvaló ténybeli
vagy jogi hiba, nyilvánvaló értékelési hiba, vagy hatáskörrel való
visszaélés. Az nem az Elsőfokú Bíróság feladata, hogy állást foglaljon a
fenti kritériumok konkrét esetekben való alkalmazásáról.
Mindazonáltal,
ahogyan a Bizottság és az Yves Saint Laurent jogosan mutatott rá, a
fenti kritériumok konkrét esetekben való alkalmazása nem tartozik a
gyártó teljes mérlegelésének körébe, hanem a kritériumokat objektív
módon kell meghatározni. Ebből következik, hogy a fenti kritériumok
konkrét esetekben való alkalmazása független és eredményes vizsgálatának
lehetősége egyben fontos elem ahhoz, hogy az Yves Saint Laurent
hálózatot a 85. cikk (1) bekezdése alapján jogszerűnek lehessen
tekinteni (lásd a határozat II.A.6. a) pontját, és II.B.4. pontjának
negyedik albekezdését).
Márpedig
az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok
rendelkeznek hatáskörrel a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének
alkalmazására, annak közvetlen hatálya miatt (lásd a Bíróság által a
127/73. sz. BRT-ügyben 1974. január 30-án hozott ítélet [EBHT 1974., 51.
o.] 15. és 16. pontját). Ebből következik, hogy az a jelölt, akinek a
hálózatba való felvételét elutasították, és aki úgy ítéli meg, hogy a
kérdéses kritériumokat esetében a Szerződés 85. cikkének (1)
bekezdésével összeegyeztethetetlenül alkalmazták, és különösen
hátrányosan megkülönböztető és aránytalan módon, keresetet indíthat a
nemzeti bíróságok előtt. Ugyancsak be lehet nyújtani ilyen keresetet
adott esetben a 85. cikk (1) bekezdésének alkalmazására hatáskörrel
rendelkező nemzeti hatóságokhoz.
Ilyenformán
azoknak a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságoknak vagy hatóságoknak
a feladata, akikhez a keresetet benyújtották, hogy – adott esetben a
Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának fényében –
eldöntsék, hogy egy konkrét esetben az Yves Saint Laurent kiválasztási
kritériumait hátrányosan megkülönböztető vagy aránytalan módon
alkalmazták-e, megsértve ezzel a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését.
Ezek a nemzeti bíróságok vagy hatóságok felelősek különösen azért, hogy a
kérdéses kritériumokat ne úgy alkalmazzák, hogy a hálózatba való
felvételből kizárják az olyan új szereplőket, akik képesek a kérdéses
termékeket értékcsökkentő hatás nélküli feltételek mellett értékesíteni.
Másfelől
annak a jelöltnek, akinek a hálózatba való felvételét megtagadták,
megvan a lehetősége arra, hogy – az Elsőfokú Bíróság T-24/90. sz.,
Automec kontra Bizottság ügyben 1992. szeptember 18-án hozott ítéletében
(EBHT 1992., II-2223. o.) meghatározott elvekre is figyelemmel – a 17.
rendelet 3. cikke értelmében panaszt nyújtson be a Bizottsághoz,
különösen, ha a felvételi feltételeket rendszeresen a közösségi joggal
össze nem egyeztethető módon alkalmazták (lásd az AEG-ítélet 44–46., 67.
és azt követő pontjait).
2.     A kérdéses kritériumoknak a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése szerinti elvi jogszerűségéről
a)     A szakképesítésre vonatkozó kritériumok
Beadványaiban
a Galec nem vitatta az alkalmazottak szakképesítésére vonatkozó
kritériumokat és a tanácsadási és bemutató szolgáltatásokat, amelyeket
az általános szerződési feltételek I.2. és I.3. pontja említ (lásd a
beavatkozási beadványokra adott észrevételeinek 25. pontját), a
tárgyalás során azt állította azonban, hogy a fenti kritériumok
aránytalanok voltak a kérdéses termékek megfelelő feltételek mellett
történő értékesítésével kapcsolatos igényekre vonatkozólag.
Az
Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy olyan személy jelenléte az
árusítóhelyen, aki képes a fogyasztókat megfelelő tanácsokkal vagy
felvilágosítással ellátni, jogszerű követelménynek tekinthető a
kozmetikai luxustermékek értékesítésének esetében, és e termékek
megfelelő értékesítésének szerves része.
Egyebekben
a felperes nem mutatott fel olyan bizonyítékot, amely alapján az
Elsőfokú Bíróság eldönthette volna, hogy az érintett termékek jellegére
nézve aránytalan-e az általános szerződési feltételek I.3. pontja által
előírt képesítés, nevezetesen a kozmetikusi oklevél, vagy azzal
egyenértékű szakképesítés, vagy legalább három év tapasztalat a
presztízzsel rendelkező illatszerek értékesítésé területén.
Mindenesetre
a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok vagy hatóságok feladata,
hogy biztosítsák, hogy a szerződésnek a szakképesítésre vonatkozó
rendelkezéseit ne hátrányosan megkülönböztető vagy aránytalan módon
alkalmazzák konkrét esetekben.
b)     Az árusítóhely elhelyezkedésére és berendezésére vonatkozó kritériumok
A
Galec különösen azokat a kritériumokat kifogásolja, amelyek az
árusítóhely „környezetére”, külső megjelenésére, különösen a
kirakatokra, és az ott értékesített egyéb árukra vonatkoznak. A Galec
szerint a kritériumok túl szubjektívek, aránytalanok és saját tagjaira
nézve hátrányosan megkülönböztető jellegűek.
–       Az árusítóhely „környezete” és elhelyezkedése
Az
általános szerződési feltételek I.1.a) pontja kiköti, hogy a „negyed,
az utcák és az árusítóhely közelében lévő üzletek mindig meg kell, hogy
feleljenek az Yves Saint Laurent márkanév presztízsének és hírnevének”.
Az értékelő jelentés 1. és 2. rovatából az tűnik ki, hogy egy olyan
üzletet, amely „jó közlekedésű bevásárlónegyedben található”, vagy
„központban található bevásárlónegyedben”, valamint olyan utcában
található, ahol „értéknövelő vagy luxus” üzletek vannak, „jó állapotú”
vagy „igen értéknövelő jellegű” épületekben, azt az Yves Saint Laurent
értékelés jobban minősíti, mint egy olyan üzletet, amelyik más negyedben
vagy utcában található. Ez a két rovat az értékelő jelentésben 30
pontot jelent, és ilyenformán viszonylag nagy súllyal bír.
Az
Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kozmetikai luxustermékeket
értékesítő árusítóhely környezetével kapcsolatos kritériumra önmagában
nem vonatkozik a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése, amennyiben ennek
célja biztosítani, hogy ezeket a termékeket ne teljesen alkalmatlan
helyeken értékesítsék. Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a
hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok vagy hatóságok feladata
biztosítani, hogy ezeket a kritériumokat ne hátrányosan megkülönböztető
vagy aránytalan módon alkalmazzák a konkrét esetekben.
–       Az árusítóhely külső megjelenése
A
Galec az általános értékesítési feltételek I.1.b) pontja ellen emelt
kifogást, amely a homlokzatra és a kirakatokra vonatkozik, valamint a
szerződés III.4. pontjának rendelkezései ellen, amelyek szerint az
árusítóhely „dekorációjának” tükröznie kell az Yves Saint Laurent
márkanévről kialakított kép színvonalát és minőségét. Az értékelő
jelentés 3. és 4. rovata, amely az árusítóhely külső megjelenésére és a
kirakatokra vonatkozik, összesen 80 pontot jelent, közel 25%-át az
összesen elérhető pontszámnak.
Az
Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy ezek a rendelkezések – különösen a
kirakatokra vonatkozóak – alkalmasak arra, hogy hátrányosan
megkülönböztető módon alkalmazzák azokat olyan árusítóhellyel – például
hipermarkettel – szemben, amely nem rendelkezik olyan – különösen
kirakatokkal rendelkező – homlokzattal, mint egy hagyományos üzlet,
azonban ettől eltekintve az üzleten belül megfelelő módon helyiséget
vagy területet alakított ki a kozmetikai luxustermékek értékesítésére.
Ezenkívül a külső kirakatok nem tűnnek szükségesnek a termékek megfelelő
értékesítéséhez több terméket árusító üzlet elkülönített helyiségében
vagy területén.
Mindazonáltal
nem zárható ki, hogy a kirakatokra vonatkozó kritériumokat nem külső
kirakatként, hanem olyan terület „kirakataként” lehessen értelmezni,
amelyet az árusítóhelyen belül alakítottak ki.
E
feltételek mellett elég megállapítani, hogy a hatáskörrel rendelkező
nemzeti bíróságok vagy hatóságok feladata, hogy biztosítsák, hogy az
árusítóhely külső megjelenítésére – beleértve a kirakatokra is –
vonatkozó kritériumokat ne hátrányosan megkülönböztető vagy aránytalan
módon alkalmazzák.
–       Az
Yves Saint Laurent márkanévről kialakított képet károsító egyéb
termékek értékesítése
Az
árusítóhely belső kialakításával kapcsolatban a Galec nem kifogásolt
mást az Elsőfokú Bíróság előtt, mint az egyéb áruk értékesítésének
korlátozására vonatkozó kritériumokat. Ebben a tekintetben a Galec a
szerződés III.3. pontjának jogszerűségét vitatta, amely szerint „a
szerződéses kiskereskedő megtagadja azon termékek értékesítését […],
amelyek közelsége károsíthatja az Yves Saint Laurent márkanévről
kialakított képet”, valamint kifogásolta az általános szerződési
feltételek I.1.d) pontját, amely szerint „amennyiben egyéb
tevékenységeket is folytatnak az árusítóhely területén, figyelembe kell
venni e tevékenység jelentőségét, a tevékenység külső és belső
kivitelezését, a parfümériával kapcsolatos és e tevékenység
elkülönítését, az eladó személyzet megosztását a parfümériával
kapcsolatos és e tevékenység között, az egyes tevékenységeket ellátó
eladó személyzet hozzáértését, és az egyes tevékenységeket ellátó eladó
személyzet öltözetét”.
Meg
kell állapítani, hogy sem a szerződés, sem az értékelő jelentés nem
sorolja fel azon termékeket, amelyek azonos helyen való értékesítése
károsíthatja az Yves Saint Laurent márkanévről kialakított képet. A
Bizottság határozatában csupán azt állapítja meg, hogy e rendelkezés
célja, hogy a közfelfogásban megőrizze a kérdéses termékekről
kialakított, exkluzivitást és presztízst sugárzó képet, és „egyben
elkerülje az egyéb, kevésbé színvonalas termékekkel való
összehasonlítást” (II.A.5. pont ötödik albekezdése).
Ilyenformán
a szerződés III.3. pontja nem eléggé pontos és világos, valamint
alkalmas arra, hogy azt szubjektív vagy esetleg hátrányosan
megkülönböztető módon alkalmazzák. Hasonlóképpen az általános szerződési
feltételek I.1.d) pontja igen széles körű mérlegelési jogkört biztosít
az Yves Saint Laurent-nak, különösen mivel nemcsak az egyéb értékesített
termékek jelentőségét és megjelenést értékelheti, hanem az e termékek
értékesítésével megbízott személyzet létszámát, hozzáértését és
öltözetét is.
Mindazonáltal
az Elsőfokú Bíróság felhívja a figyelmet arra, hogy a Bizottság
álláspontja szerint a hipermarketeket nem lehet csak azért kizárni a
hálózatból, mert egyéb árukat is értékesítenek (lásd a határozat II.A.5.
pontjának ötödik bekezdését, valamint az alábbi 164. és azt követő
pontokat). Ezenkívül a beavatkozók nem határozták meg azokat a
termékeket, amelyek értékesítése a termékekről kialakított „képet”
károsan befolyásolná, kivéve az élelmiszereket és tisztítószereket.
E
körülmények között az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a
határozatot úgy kell értelmezni, hogy a hipermarketekben jellemzően
megtalálható egyéb áruk értékesítése önmagában nem károsítja a kérdéses
termékekről kialakított „luxusképzetet”, amennyiben a kozmetikai
luxustermékeknek szánt helyiséget vagy területet úgy alakítják ki, hogy a
termékeket értéknövelő feltételek mellett lehessen értékesíteni. Ez
megkövetelheti, hogy egyéb olyan termékeket, mint élelmiszerek vagy
tisztítószerek, ne árusítsanak a kozmetikai luxustermékek
„közelségében”, vagy hogy megfelelő módon különítsék el a kozmetikai
luxustermékek értékesítését az egyéb, alacsonyabb minőségű termékek
értékesítésétől (lásd a határozat II.A.5. pontjának ötödik bekezdését).
A
fenti pontosítások fényében az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy az a
felülvizsgálat, amelyet probléma esetén a hatáskörrel rendelkező
nemzeti bíróságok vagy hatóságok végeznek, ellensúlyozza a fenti
kritérium egyértelműségének hiányosságait. Ez utóbbiak feladata, hogy
biztosítsák azt, hogy e rendelkezést ne hátrányosan megkülönböztető vagy
aránytalan módon alkalmazzák.
–       Az árusítóhelyen végzett többi tevékenység jelentősége
Ami
az üzletben végzett többi tevékenységre vonatkozó kritériumokat illeti,
a Galec keresetében kifogásolta még azt a tényt, hogy ha az
árusítóhelyen egyéb tevékenység is zajlik, a szerződéses státusz iránti
kérelem elbírálásakor e tevékenység jelentőségét is figyelembe veszik
(lásd az általános szerződési feltételek 1.1.d) pontját). Márpedig az
Yves Saint Laurent értékelő jelentésének 8. rovatából az tűnik ki – ez
20 pontot jelent –, hogy ha az egyéb termékek az értékesítési terület, a
polcok vagy kirakatok több mint 40%-át foglalják el, akkor a kérdéses
jelölt 2 pontot kap, vagyis kedvezőtlen pontszámot, amely kizárásához
vezethet.
Igaz,
hogy a határozat nem említi ezt a rovatot. Mindazonáltal az kiderül a
határozatból (a II.A.5. pont ötödik bekezdése), hogy a Bizottság úgy
határozott, hogy az Yves Saint Laurent által az árusítóhelyen folytatott
többi tevékenység jelentőségére vonatkozóan támasztott kritérium nem
tartozik a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének hatálya alá. Mivel a
határozat által említett hálózatba való felvételi eljárásnak az értékelő
jelentés szerves része – ahogyan azt az Yves Saint Laurent is
kifejtette –, ezért a határozatot úgy kell értelmezni, hogy a 85. cikk
(1) bekezdése nem vonatkozik olyan kritériumra, mint a 8. rovatban
foglalt.
Noha
az értékelő jelentés szerint a jelöltet csak akkor zárják ki, ha
háromszor 2 pontot szerez a 11 konkrét kategóriában (a fenti 17. pont), a
jelentés 8. rovata mindazonáltal hozzájárul az olyan „több termékre
szakosodott” üzletek kizárásához, amelyek esetében az illatszerekkel
kapcsolatos tevékenység kevesebb, mint 60%-át teszi ki az összes
tevékenységnek, még ha fenn is tartanak egy elkülönített területet a
kérdéses termékek számára.
E
körülmények között az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy az értékelő
jelentés 8. rovatát aránytalannak kell tekinteni, amennyiben az a tény,
hogy egy üzletben a parfümériához kapcsolódó tevékenység az összes
tevékenységének kevesebb, mint 60%-át teszi ki, önmagában nincs
összefüggésben a kérdéses termékekhez fűződő luxusképzet megőrzésére
vonatkozó jogszerű követelménnyel.
Másfelől
az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy ez a rovat hátrányosan
megkülönböztető jellegű abban az értelemben, hogy a szakosodott
parfüméria kérelmének előnyben részesítésére irányul az olyan „több
termékre szakosodott” üzlettel szemben, amely olyan külön helyiséget
tart fenn, amelyet a kozmetikai luxustermékek értékesítésének megfelelő
minőségi kritériumok szerint alakítottak ki.
Következésképpen
ez a rovat jellegénél fogva alkalmas a piaci verseny korlátozására vagy
torzítására a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése értelmében, mivel
annak alapján ítél meg hátrányosabban egy jelöltet, hogy a parfümériához
kapcsolódó tevékenysége arányaiban kisebb az üzlet egyéb
tevékenységeihez képest.
Noha
az értékelő jelentés a hálózatba való felvételi eljárás szerves részét
képezi, a határozat II.A.5. pontja nem tartalmaz indokolást a fenti
rovat igazolása tekintetében. A határozat indokolása ezért e tekintetben
hiányos.
A
határozatot tehát meg kell semmisíteni azon részében, amelyben azt a
döntést tartalmazza, hogy a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése nem
vonatkozik olyan rendelkezésre, amely megengedi Yves Saint Laurent
számára, hogy kedvezőtlenebbül ítélje meg egyes kiskereskedők
jelentkezését mindössze azon körülmény miatt, hogy a parfümériához
kapcsolódó tevékenységük arányaiban kisebb a többi tevékenységhez
képest.
c)     Az üzlet cégnevére vonatkozó követelmény
A
Galec az általános szerződési feltételek I. pontjának második
bekezdését, amely az üzlet cégnevére vonatkozik, szubjektívnak,
hátrányosan megkülönböztető jellegűnek és aránytalannak tartja. A
Bizottság és a beavatkozók úgy vélik, hogy ez a rendelkezés szükséges a
termékek luxusjellegének és az Yves Saint Laurent márkanévről
kialakított luxusképzetnek a megőrzéséhez (lásd a határozat II.A.5.
pontjának negyedik bekezdését).
Az általános szerződési feltételek I. pontjának második bekezdése a következőket rendeli el:
„A
parfüméria cégneve, vagy az üzlet cégneve, ahol az illatszerosztály
található, vagy a helyiség cégneve, ahol a parfüméria vagy az
illatszerosztály található minden esetben meg kell, hogy feleljen az
Yves Saint Laurent márkanév presztízsének. Következésképpen a cégnévnek
meg kell felelnie a termékek, a luxustermékek és kiváló minőségű
termékek forgalmazását szabályzó elveknek. Nem ez az eset áll fenn azzal
a cégnévvel kapcsolatban, amelyről alkotott kép a végfelhasználóknak
szóló tanácsadás, a színvonal vagy a megfelelő dekoráció hiányához vagy
korlátozott voltához társítható.”
Az
Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy olyan kritérium, amelynek egyetlen
célja az, hogy a kiskereskedő cégneve ne károsítsa a kozmetikai
luxustermékekről kialakított luxusképzetet, elvben jogszerű követelmény
az ilyen termékek forgalmazására nézve, és ezért nem tartozik
feltétlenül a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének hatálya alá. Félő
ugyanis, hogy ilyen kritérium hiányában a kozmetikai luxustermékekről
kialakított luxusképzet, és ezzel a termék lényege sérülne az olyan
üzletekben történő értékesítés miatt, ahol a cégnév nyilvánvalóan
értékcsökkentő a fogyasztók szemében.
Mindazonáltal
figyelembe véve azt a tényt, hogy az egyéb, az árusítóhelyre vonatkozó
materiális szempontokkal ellentétben a cégnévre vonatkozó kritériumot
nem lehet fényképes jelentéssel vagy szemlével igazolni, a hatáskörrel
rendelkező nemzeti bíróságok vagy hatóságok feladata annak biztosítása,
hogy e kritériumot ne indokolatlanul vagy aránytalanul alkalmazzák.
Ugyanis
először is a fenti kritérium csak a fogyasztóknak a cégnévről alkotott
jelenlegi felfogására vonatkozhat. Ebből az következik, hogy az
általános szerződési feltételek I. pontjának második bekezdését nem
lehet úgy értelmezni, hogy olyan modern kereskedelmi formákat zár ki,
amelyek kezdetben csak korlátozott mennyiségű dekorációval és
szolgáltatásokkal rendelkeztek, de időközben új, értéknövelő módszereket
fejlesztettek ki a luxustermékek értékesítésére, olyannyira, hogy
cégnevüket már nem lehet értékcsökkentőnek tekinteni.
Másodszor
az Elsőfokú Bíróság fentiekben megállapított elvei szerint (lásd a
fenti 127. és azt követő pontokat) a kérdéses cégnévről kialakított
felfogás kérdése nemcsak a gyártó mérlegelésére van bízva, hanem azt a
lehető legobjektívebb módon kell meghatározni. Ebben az ügyben az Yves
Saint Laurent saját, e célból végzett közvélemény-kutatásaira és piaci
tanulmányaira támaszkodott. Vita esetén a hatáskörrel rendelkező nemzeti
bíróságokhoz vagy hatóságokhoz olyan objektív bizonyítékokat kell
benyújtani, mint közvélemény-kutatások és piaci tanulmányok.
Harmadsorban,
ahogyan arra az alperes maga is rámutatott, a határozat II.A.5. pontja
kifejti, hogy „a kereskedő hagyományos árpolitikájából” fakadó képet nem
lehet értékcsökkentőnek tekinteni. Az üzlet cégnevére vonatkozó
kritériumot nem lehet csupán arra a célra felhasználni, hogy kizárják az
olyan üzleteket, amelyek alacsonyabb áron tudják kínálni a termékeket,
de értéknövelő feltételek mellett.
Végül
az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy az üzlet cégnevére vonatkozó
kritériumot különösen körültekintő módon kell alkalmazni, amennyiben
semmilyen kétség nem fér ahhoz, hogy a kiskereskedő megvalósította
mindazon beruházásokat, amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen az
értékesítés minden tárgyi feltételének (berendezés, a többi termék
elkülönítése, képzett alkalmazottak, stb.), és vállalja a raktározásra,
az éves minimális beszerzési mennyiségre és a reklámtevékenységekkel
kapcsolatos együttműködésre, stb. vonatkozó kötelezettségeket. Ebben az
esetben a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok vagy hatóságok
feladata, hogy ellenőrizzék, hogy az üzlet cégnevére vonatkozó
kritériumot nem csupán arra a célra használják fel, hogy kizárjanak az
említett termékek értékesítésére alkalmas árusítóhelyeket a hálózatból,
holott semmilyen valós kockázata nem áll fenn annak, hogy a termékekről
kialakított kép sérüljön.
C –
A
felperes azon jogalapjairól és érveiről, amelyek tagjainak az Yves
Saint Laurent hálózatból eleve fennálló kizártságára és a fogyasztók
ezzel kapcsolatos magatartására vonatkoznak
A
fentiek fényében az indokolás e szakaszában szükséges megvizsgálni a
Galec azon jogalapjait és érveit, amelyek tagjainak az Yves Saint
Laurent hálózatból a kiválasztási kritériumok összeadódásából adóan
eleve fennálló kizártságára és a fogyasztók magatartására vonatkoznak.
Az
Elsőfokú Bíróság először is emlékeztet arra, hogy a Bizottság az ügy
során több alkalommal is kiemelte, hogy a határozatnak nem célja a
modern kereskedelmi formák, mint például a Leclerc-központok által
működtetett hipermarketek eleve kizárása (lásd például a fenti 83. és
86. pontot). Az Yves Saint Laurent a maga részéről hangsúlyozta, hogy a
határozat megállapítja, hogy az általa működtetett rendszer nyitott
minden fogalmazási formára, és egyet sem zár ki eleve (lásd a fenti 93.
pontot). A másik három beavatkozó szintén kifejtette, hogy a határozat
önmagában egyetlen olyan forgalmazási formát sem zár ki, amilyenekben a
Galec tagjai működnek, sem más modern forgalmazási formákat. Sőt, az
Yves Saint Laurent és a többi beavatkozó kifejtették, hogy számos
tagállamban léteznek „több termékre szakosodott” szerződéses
forgalmazók, ezzel is alátámasztva az Yves Saint Laurent hálózat nem
korlátozó jellegét.
Ebből
az következik, hogy egyetlen fél sem hivatkozott az Elsőfokú Bíróság
előtt arra, hogy hipermarketek vagy egyéb, „több termékre szakosodott”
forgalmazási formák eleve alkalmatlanok lennének kozmetikai
luxustermékek értékesítésére. A Bizottság és a beavatkozók elismerték,
hogy a határozat is tartalmazza ezt a lehetőséget, feltéve, hogy az
ilyen árusítóhelyeket megfelelő módon berendezik, és ugyanazokat a
kötelezettségeket vállalják, mint a szerződéses forgalmazók. Az Elsőfokú
Bíróság úgy ítéli meg másfelől, hogy ellenkező esetben az Yves Saint
Laurent megsértené a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy
eleve kizárja a lehetséges viszonteladók egy kategóriáját a rendszerből
(lásd a fenti 122. pontot).
Noha
a határozat II.A.5. pontjának ötödik bekezdésében, és II.B.5. pontjának
negyedik bekezdésében a Bizottság némileg kétértelműen ugyan, de a
„nagyáruházak” kifejezést alkalmazta, amely alatt általában hagyományos
kereskedelmi formát kell érteni, és hangsúlyozta, hogy „nem tudta
megállapítani”, hogy a kozmetikai luxustermékek területén a szelektív
forgalmazási rendszerek elterjedése „elvileg” háttérbe szorítana egyes
modern forgalmazási formákat, az eljárás során kijelentette, hogy a
határozat elfogadásával nem állt szándékában az olyan kereskedelmi
formákat kizárni, mint a Galec-tagok hipermarketjei, és hogy a
„nagyáruházak” kifejezés a határozatban magába foglalja mindezen
kereskedelmi formákat is (lásd a fenti 83. pontot).
Másfelől
az Elsőfokú Bíróság a jelen ítéletben hangsúlyozta, hogy a hatáskörrel
rendelkező nemzeti bíróságok vagy hatóságok feladata annak biztosítása,
hogy a kérdéses kritériumokat hátrányos megkülönböztetéstől mentesen és
arányos módon alkalmazzák (lásd a fenti 124. és azt követő pontokat).
Ebből
az következik, hogy a felperes bizonyította megfelelően azon állítását,
hogy a kozmetikai luxustermékek forgalmazásában a nagykereskedők
belépését jelenleg számos akadály nehezíti, noha árusítóhelyeiket az
ilyen termékek értékesítésére alkalmas módon rendezték be.
A
Galec vagy tagjai feladata ugyanis, hogy benyújtsák jelentkezési
kérelmüket, és adott esetben a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok
vagy hatóságok feladata, hogy konkrét esetben eldöntsék, hogy a belépés
elutasítása a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának
fényében összeegyeztethető-e a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdésével.
Másfelől a Bizottság feladata annak biztosítása – különösen a határozat
meghosszabbítására vonatkozó kérelem esetében –, hogy a modern
forgalmazási formák ne szoruljanak ki indokolatlanul az Yves Saint
Laurent hálózatból vagy a hasonló hálózatokból.
Az
Elsőfokú Bíróság tehát elutasítja a Galec azon állítását, hogy tagjai
az Yves Saint Laurent hálózatból eleve ki vannak zárva.
Hasonlóképpen
el kell utasítani a Galec azon jogalapjait és/vagy érveit, amelyek
szerint a Bizottság nem indokolta meg azon állítását, hogy a
nagykereskedelem értéknövelő eljárásai nem alkalmasak a luxustermékek
értékesítésére. A határozatot ugyanis nem lehet úgy értelmezni, hogy ezt
az állítást tartalmazná.
Ugyanazon
okoknál fogva, az Elsőfokú Bíróság elutasítja a Galec azon állítását,
amely szerint a Bizottság nyilvánvaló ténybeli hibát vétett a
nagykereskedőknek a kérdéses termékek forgalmazásából való állítólagos
kizárásával kapcsolatban.
Szintén
ugyanezen okoknál fogva az Elsőfokú Bíróság elutasítja a Galec által a
Bizottsággal szemben felvetett azon két kifogást is, amelyek szerint a
Bizottság nem igazolta állításait a fogyasztói késztetésére vonatkozóan,
és egyértelmű ténybeli hibát vétett e kérdésben.
E
tekintetben igaz, hogy a Bizottság nem egy független szakértői
véleményre alapozta a fogyasztók késztetésére vonatkozó állításait,
különösen a határozat II.B.2. pontjában. Szintén igaz – ahogyan a Galec
megjegyezte a tárgyalás során –, hogy a négy francia fogyasztói
szövetség, amely az igazgatási eljárás során benyújtotta észrevételeit,
nevezetesen a l’Union féminine civique et sociale (Nők Polgári és
Társadalmi Uniója, a továbbiakban: UCS), a l’Institut national de la
consommation (Nemzeti Fogyasztói Intézet, a továbbiakban: INC), a
Confédération syndicale du cadre de vie (Szakszervezetek Szövetsége az
Életminőségért, a továbbiakban: CSCV) és a Confédération des familles
(Családok Szövetsége, a továbbiakban: CSF) nem támogatták fenntartások
nélkül a Bizottság álláspontját. A CSF és az INC kifejtették
tiltakozásukat a tervezett határozattal kapcsolatban, különösen azon az
alapon, hogy annak hatására túlzottan magasak maradnának az árak, és így
a lakosság jelentős hányada nem engedhetné meg magának e termékek
megvásárlását. Az UCS kifejtette, hogy az érintett rendelkezések közül
néhány a korábbiakhoz képest megnehezíti az új forgalmazási formák
piacra lépését, és hogy ezek a rendelkezések „nem az egységes piac
megnyitása és a hatékonyabb verseny irányába mutatnak, és nem szolgálják
a fogyasztói érdekeket sem”. A CSCV a maga részéről azzal zárta
észrevételeit, hogy felhívta a figyelmet arra, hogy „az SA Yves Saint
Laurent termékei szakjellegének és a márkanév presztízsének ürügye alatt
hátrányosan megkülönböztető kiválasztási követelményeivel korlátozza a
versenyt, és mesterségesen tartja fenn termékeinek magas árát”.
Mindazonáltal
meg kell állapítani, hogy a felperes nem jelentette ki, hogy a
Bizottság fogyasztók elvárásaival kapcsolatban egyértelmű ténybeli hibát
vétett volna, vagy hiányos indokolást adott volna. A határozatból
ugyanis az következik, hogy azoknak fogyasztóknak, akik inkább egy
hipermarketben található, megfelelően berendezett árusítóhelyen
vásárolnak kozmetikai luxustermékeket, biztosítani kell ennek
lehetőségét, míg a Glais professzor jelentésében említett fogyasztóknak,
akik szakosodott parfümériában, vagy hagyományos nagyáruházban
szeretnek vásárolni, szintén biztosítani kell a lehetőséget, hogy
továbbra is ezekre a helyekre járjanak.
Ebből
az következik, hogy el kell utasítani a felperes valamennyi arra
vonatkozó jogalapját és érvét, amely tagjainak a kozmetikai
luxustermékek értékesítéséből eleve ki vannak zárva, valamint azon
kapcsolódó és jogalapjait és érveit, amelyek a fogyasztói elvárásokra
vonatkoznak.
D –
Azon
kérdésről, hogy alkalmazható-e a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésében
előírt tilalom azon az alapon, hogy párhuzamos hálózatok léteznek az
érintett ágazatban
A
Galec állítása szerint a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését a jelen
esetben mindenképpen megsértették, mivel az Yves Saint Laurent
hálózathoz hasonló hálózatok léteznek az érintett ágazat egészében,
ilyenformán nincs helye egyéb forgalmazási formáknak és nincs a
Metro II. ítélet 40., 41. és 42. pontja értelmében vett hatékony
verseny az érintett piacon, vagyis a „luxusillatszerek” piacán. A
Bizottság és a beavatkozók úgy vélik, hogy az Yves Saint Laurent-éval
párhuzamos hálózatok létezése ellenére az érintett piacon – vagyis a
„kozmetikai luxustermékek” piacán – hatékony verseny áll fenn, így a
Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését nem lehet alkalmazni.
Az
Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a Metro II. ítélet 40. pontjában
a Bíróság kimondta, hogy noha egyes „egyszerű” szelektív forgalmazási
rendszerek (nevezetesen a kizárólag minőségi szempontokon alapuló
rendszerek) alkalmasak arra, hogy a Szerződés 85. cikkének (1)
bekezdésével összeegyeztethető versenytényezőt képezzenek, mindazonáltal
fennáll annak lehetősége, hogy a versenyt korlátozzák vagy megszüntetik
abban az esetben, ha bizonyos számú ilyen rendszer létezése nem hagy
helyet egyéb olyan forgalmazási formáknak, amelyek ettől eltérő módon
vesznek részt a versenyben, vagy pedig az árstruktúra rugalmatlanságához
vezetnek, amelyet semmilyen egyéb, az azonos márkájú termékek közötti
versenytényező vagy a különböző márkák közötti hatékony verseny nem
ellensúlyoz. Mindazonáltal ugyanezen ítélet 41. és 42. pontja szerint
egy adott termékre nézve a nagy számú szelektív forgalmazási rendszerek
létezéséből önmagában nem lehet arra következtetni, hogy a verseny
korlátozott vagy torzul a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése
értelmében. Abban az esetben ugyanis, ha az „egyszerű” szelektív
forgalmazási rendszerek elszaporodnak, a Szerződés 85. cikkének (1)
bekezdése csak akkor alkalmazható, ha az érintett piac annyira merev és
strukturált, hogy az árra nézve nincs hatékony verseny (lásd még ezen
ítélet 44. és 45. pontját).
A
Metro II. ítélet alapjául szolgáló üggyel ellentétben, ahol az érintett
szórakoztatóelektronikai termékek nem mindig a szelektív forgalmazási
hálózatban kerültek értékesítésre, ebben az ügyben nem kétséges, hogy a
kozmetikai luxustermékek ágazatában majdnem minden gyártó az Yves Saint
Laurent-hoz hasonló forgalmazási rendszert alkalmaz.
Mindazonáltal
az Elsőfokú Bíróság már megállapította, hogy a kozmetikai luxustermékek
szelektív forgalmazása a fogyasztó érdekében javítja a versenyt,
különösen azzal, hogy segít megőrizni a termékekről kialakított
„luxusképzetet” a többi, hasonló termékkel szemben, amelyekhez nem
társul ilyen képzet, ilyenformán a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése
nem vonatkozik az e célt szolgáló minőségi szempontokra (a fenti 114. és
azt követő pontok).
Ilyen
körülmények között az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Metro II.
ítéletben említett tény, amely szerint a versenyt megszünteti „ha
meghatározott számú ilyen rendszer létezése nem hagy helyet egyéb,
eltérő versenypolitikát követő forgalmazási formának”, nem jelenti azt,
hogy a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését automatikusan alkalmazni
lehetne annál a ténynél fogva, hogy a kozmetikai luxustermékek
ágazatában minden gyártó ugyanazt a forgalmazási módszert választotta. A
jelen esetben a Metro II. ítélet 40–46. pontját oly módon kell
értelmezni, hogy ha az Yves Saint Laurent kiválasztási kritériumai
egyenként nem tartoznak a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének hatálya
alá, az egyéb hálózatok létezésének összeadódó hatása sem befolyásolja e
következtetést, kivéve, ha egyrészt bizonyítást nyer, hogy a kérdéses
termékek értékesítésére képes új versenytársak piacra lépése előtt
akadályok állnak, mivel a kérdéses szelektív forgalmazási rendszerek a
már meglévő egyes csatornák javára korlátozzák a fogalmazást (lásd a
fent hivatkozott Delimitis-ítélet 15. és azt követő pontjait), vagy
másrészt, ha a kérdéses termékek jellegét figyelembe véve nincs hatékony
verseny, különösen az ár tekintetében.
Ami
azt a kérdést illeti, hogy léteznek-e akadályok a kérdéses termékek
értékesítésére alkalmas, új versenytársak piacra lépése előtt, az
Elsőfokú Bíróság már megállapította, hogy a felperes tagjainak
hipermarketeire nézve ezt nem bizonyították (lásd 164. és azt követő
pontokat).
A
kérdést általánosabban vizsgálva, a hatékony piaci verseny meglétének
vizsgálata érdekében először is meg kell határozni az érintett piacot.
Noha a Bizottság a határozatban megalapozottan vette figyelembe a
kozmetikai luxustermékek ágazatának egészét azon az alapon, hogy a
luxusillatszerek, szépség- és bőrápolási termékek ugyanazt a
luxusképzetet képviselik, és gyakran együtt, ugyanazon márkanév alatt
értékesítik azokat, azt a kérdést, hogy létezik-e hatékony piaci
verseny, csak olyan piac keretében lehet eldönteni, amelyen megjelennek
mindazon termékek, amelyek jellemzőik tekintetében különösen alkalmasak
az azonos igények kielégítésére, és csak kis mértékben helyettesíthetőek
egyéb termékekkel (lásd a fent hivatkozott L’Oréal-ítélet 25. pontját).
Márpedig
ahhoz nem fér kétség, hogy a jelen esetben az illatszerek, jellemzőik
szempontjából vagy használatukat tekintve nem helyettesíthetőek
szépségápolási termékkel (például arcfestékekkel), vagy bőrápolási
termékekkel (például éjszakai krémekkel). Az sem vitás, hogy jelenleg az
Yves Saint Laurent összes értékesítésének 80%-át luxusillatszerek
teszik ki. Figyelembe véve ezen elkülönült ágazat jelentőségét,
szükséges megvizsgálni azt, hogy hatékony-e a verseny a luxusillatszerek
piacán a kiskereskedelem szintjén, annak ellenére, hogy mindig
szelektív forgalmazás révén értékesítik azokat.
E
tekintetben el kell utasítani a Bizottságnak és a beavatkozóknak a
határozat II.B.3. pontjának harmadik bekezdésére alapozott érvelését,
amely szerint „abban az esetben, ha a fogyasztók másodlagosnak ítélik
meg a szelektív forgalmazási rendszeresen belüli értékesítéshez
társítható márkanévről vagy szolgáltatásokról kialakított képet, hasonló
árukat választhatnak egy szomszédos piacról, ahol a szelektív
forgalmazást nem alkalmazzák, ezzel büntetve a gyártó által követett
kereskedelmi stratégiát”. A Bizottság a határozatban maga is kifejtette,
hogy a kozmetikai luxustermékek helyettesíthetősége más piaci
szegmensekhez tartozó hasonló termékekkel „általában csekély” (I.B. pont
első bekezdése) valamint, hogy „tekintettel a fogyasztói közfelfogásban
is létező, a kozmetikai luxustermékek és az ágazat egyéb szegmenseiből
származó, hasonló termékek közötti kis mértékű helyettesíthetőségre, az
érintett piac a luxusillatszerek piaca” (II.A.8. pont). Másfelől a
határozat I.B. és II.A.8. pontjaiból az derül ki, hogy a Bizottság
figyelembe vette az Yves Saint Laurent piaci részesedését a
luxusillatszerek piacán, amikor megvizsgálta, hogy a kérdéses
korlátozások érzékelhetően érintik-e a Közösségen belüli kereskedelmet.
Ebből
következik, hogy annak megállapításához, hogy a luxusillatszerek piacán
hatékony-e a verseny, nem lehet figyelembe venni a nem luxus jellegű
illatszerek állítólagos versenyét.
Ugyancsak
el kell utasítani a Bizottság és a beavatkozók által előadott azon
érvelést, amely szerint a hatékony piaci versenyt befolyásolhatja az a
tény, hogy – a határozat Weber professzor jelentésén alapuló I.B.
pontjának harmadik bekezdése szerint – a szerződéses forgalmazói
hálózatok révén a forgalmazott termékek „1987-ben az összes értékesített
kozmetikai termék 24,7%-át jelentették a Németországi Szövetségi
Köztársaságban, 30,3%-át Franciaországban, 36,2%-át Olaszországban és
22,4%-át az Egyesült Királyságban”. Ezek a számadatok Weber professzor
jelentésének 22. táblázatában szerepelnek és a szelektív forgalmazással
megvalósított értékesítés százalékos arányát mutatják be az összes
lehetséges kozmetikai kategória – vagyis az illatszerek, szépség- és
bőrápolási termékek, hajápolási termékek (különösen samponok) és
tisztálkodási szerek (fogkrémek, szappanok, dezodorok, stb.) – teljes
összevont értékesítéshez viszonyítva. Ezen kívül a jelentésből kiderül
(89. o.), hogy Olaszországban a szelektív forgalmazással értékesített
illatszerek aránya 81%, Franciaországban 65% volt. A FIP által
bemutatott számadatok alapján a szelektív forgalmazással értékesített
illatszerek aránya Franciaországban 73% volt (lásd a beavatkozási
beadvány I. mellékletét, 17. o.). A határozat I.B. pontjának harmadik
albekezdésében idézett számadatok ilyenformán nem segítik a verseny
hatékonyságának megítélését egy olyan sajátos ágazatban, mint a
luxusillatszereké.
Mindazonáltal
a Bizottság és a beavatkozók kifejtették, hogy még a kozmetikai
luxustermékek piacán, mint olyanon is létezik hatékony piaci verseny
egyrészt a gyártók között (inter brand), másrészt az Yves Saint Laurent
szerződéses forgalmazói között (intra brand).
E
tekintetben az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a Bizottság és a
beavatkozók álláspontját nem támasztja alá Weber professzor jelentése,
amelynek különösen 71., 89–96., 105. és 110. oldalán az derül ki, hogy
1987-ben csak igen korlátozott mértékű verseny folyt a luxusillatszerek
forgalmazói és az egyéb forgalmazási formák között. Mindazonáltal meg
kell jegyezni, hogy a Bizottság, mielőtt elfogadta volna a határozatot,
az Yves Saint Laurent-tól a szerződések számos módosítását követelte,
úgy mint a kizárólag mennyiségi kiválasztási kritériumok eltörlését,
azon kikötések eltörlését, amelyek korlátozzák a forgalmazók szabadságát
a termékeknek a hálózat más tagjai számára történő viszonteladásában,
azon kikötések eltörlését, amelyek a viszonteladó szabadságát
korlátozzák egyéb márkák értékesítésében, valamint a viszonteladó azon
szabadságának kifejezett elismerését, hogy az árakat függetlenül szabja
meg. Ezen kívül az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a határozat
előírja annak lehetőségét, hogy azok az új kereskedelmi formák, amelyek
alkalmasak a kérdéses termékek értékesítésére, csatlakozhatnak az Yves
Saint Laurent hálózathoz.
E
körülmények között a Galec-nek kellett elegendő bizonyítékkal
alátámasztani azt, hogy a határozat következtében a piac olyan merevvé
és strukturálttá vált, hogy nincs hatékony verseny a luxusillatszereket
értékesítő szerződéses forgalmazók között, különösen az ár tekintetétben
(lásd Metro II. ítélet 42. és 44. pontját). Mivel a Galec egyetlen
konkrét bizonyítékot sem mutatott fel e tekintetben, az Elsőfokú
Bíróság megállapítja, hogy ilyen jellegű bizonyíték nem áll
rendelkezésre ebben az ügyben.
A
fentiek összességéből az következik, hogy a felperesnek a Szerződés 85.
cikke (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó jogalapjait és érveit,
valamint a kapcsolódó jogalapjait és érveit el kell utasítani, a fenti
155. pontban említett rendelkezést kivéve.
II –
A határozat megalapozottságáról a Szerződés 85. cikkének (3) bekezdése tekintetében

A felek érveinek rövid ismertetése
A
megadott mentességet illetően a Galec öt fő érvet hozott fel annak
alátámasztására, hogy a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének feltételei
nem teljesültek. Elsősorban: a Bizottság csak az exkluzivitás keretében
értelmezi a luxusillatszerek gyártásának és forgalmazásának javítását
(lásd a határozat II.B.2. pontjának első albekezdését), noha a határozat
II.B.2. pontjának második–hatodik albekezdésében előírt
követelményeknek a nagykereskedők is megfelelnek. Másodsorban: a
fogyasztók számára biztosított előnyök tekintetében a Bizottság elavult
nézőpontot vallott a fogyasztók magatartását és elvárásait illetően.
Harmadsorban: a Bizottság jogszerűvé tette a márkán belüli árverseny
teljes hiányát, miközben az árversenyt a nagykereskedők biztosíthatták
volna. Negyedsorban: a Bizottság az arányosság elvét megsértve nem
hasonlította össze a szakosodott kiskereskedők révén történő szelektív
forgalmazást az egyéb kereskedelmi formák által végzett szelektív
forgalmazással, ilyenformán figyelmen kívül hagyta azt a tényt is, hogy a
nagykereskedők ugyanazon kötelezettségeket és terheket viselik, mint
bármely más szerződéses forgalmazó (lásd különösen a határozat II.B.4.
pontja második bekezdésének utolsó mondatát). Ötödször pedig: a
határozat azzal, hogy egyéb forgalmazási formákat „különleges
értékesítési módszereik részleges módosítására” kényszerít, a
nagyáruházak szűk rétege kivételével megszünteti e forgalmazási formák
versenyét.
Válaszul
az alperes kifejtette, hogy a mentesség megadása csak a felvételi
eljárásra, az éves minimális beszerzések számára, a raktározásra, a
reklám- és promóciós tevékenységekben való együttműködésre, a még be nem
vezetett termékek értékesítésének megtiltására, az Yves Saint Laurent
számlaellenőrzésére, és annak ellenőrzésére vonatkozik, ha a vásárló
maga is forgalmazó, hogy a hivatalos forgalmazói hálózathoz tartozik-e.
Ezeket a kötelezettségeket a felperes nem kifogásolta a Szerződés 85.
cikkének (1) bekezdésére tekintettel.
Másfelől
a felperes kifogásai nem helytállóak. A Bíróság a Metro II. ítélet 45.
pontjában hangsúlyozta, hogy figyelembe kell venni a hálózatban működő
forgalmazót a szerződéses kötelezettségei alapján terhelő költségeket.
Ami a verseny megszüntetését illeti, a határozat kifejezetten kimondja,
hogy egyes modern forgalmazási formák nincsenek eleve kizárva, és
megállapítja, hogy létezik verseny mind a márkák, mind a szerződéses
forgalmazók között.
A beavatkozók érvei a Bizottság álláspontját támasztják alá.

Az Elsőfokú Bíróság értékelése
Ahogyan
a Bizottság jogosan megállapította, a határozat II.B. pontjának
indokolása a szerződésnek csak azon szempontjait érinti, amelyekről a
Bizottság úgy vélte, hogy azok a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének
hatálya alá tartoznak, vagyis különösen a hálózatba való felvételi
eljárást, a raktározást, az éves minimális beszerzések összegét, az új
termékek bevezetését, valamint a reklám- és promóciós tevékenységekben
való együttműködést. Márpedig keresetében a Galec nem kifogásolta a
szerződés e szempontjait.
A
Galec első érvét illetően, amely szerint a Bizottság csak az
„exkluzivitás” keretében értelmezi a luxusillatszerek gyártásának és
forgalmazásának javítását, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a
Bizottságnak a határozat II.B.2. pontja első bekezdésében szereplő
megállapítása, amely szerint „luxus kozmetikai márkát csak
exkluzivitására is figyelemmel lehet forgalmazni”, a Bizottság azon
törekvésével kapcsolatos, hogy a kérdéses termékek exkluzív és
luxusjellegét megőrizze (lásd II.B.3. pont második bekezdését). Ezt a
mondatot tehát nem lehet úgy értelmezni, hogy a nagykereskedőket eleve
kizárják a kérdéses termékek értékesítéséből, és hogy ezeket a
termékeket kizárólag olyan hagyományos csatornákon keresztül lehet
értékesíteni, mint a szó szoros értelmében vett parfümériák és
nagyáruházak.
Mivel
az Elsőfokú Bíróság már megállapította, hogy a Bizottságnak nem áll
szándékában kizárni a nagykereskedőket a kérdéses termékek
értékesítéséből (lásd a fenti 164. és azt követő pontokat), ezért el
kell utasítani a Galec azon érvét, amely szerint a Bizottság a
nagykereskedők kizárásával képzeli el a luxusillatszerek gyártásának és
forgalmazásának javítását a Szerződés 85. cikkének (3) bekezdése
értelmében.
A
Galec második érvét illetően, amely szerint a Bizottság elavult
nézőpontot vall a fogyasztók elvárásait illetően, az Elsőfokú Bíróság
emlékeztet arra, hogy a fenti 174. és azt követő pontokban már
elutasította a fogyasztók késztetéseivel kapcsolatos érveket.
A
Galec harmadik érvét illetően, amely szerint a Bizottság jogszerűvé
tette a márkán belüli árverseny teljes hiányát, az Elsőfokú Bíróság már
megállapította, hogy a Galec nem mutatott fel semmilyen olyan
bizonyítékot, ami ezt igazolta volna (lásd a fenti 191. pontot).
Ami
a Galec negyedik érvét illeti, amely szerint a Bizottság a szakosodott
kiskereskedők révén történő szelektív forgalmazást az általános
forgalmazáshoz hasonlította, ilyenformán figyelmen kívül hagyva az egyéb
kereskedelmi formákon keresztül történő szelektív forgalmazás
lehetőségét, az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság nem tett
ilyen összehasonlítást.
A
Galec ötödik érvét illetően, amely szerint azzal, hogy a
nagykereskedőket „különleges értékesítési módszereik részleges
módosítására” kényszerítik, kiszorítják őket a kozmetikai luxustermékek
ágazatából, az eljárás folyamán megállapítást nyert, hogy a határozatnak
nem célja a nagykereskedőket a kozmetikai luxustermékek ágazatából
kiszorítani. A „különleges értékesítési módszerek részleges
módosítására” vonatkozó előírást oly módon kell értelmezni, hogy ez az
üzlet belső berendezésére, és nem az üzlet, így szupermarket vagy
hipermarket mivoltának gyökeres átalakítására vonatkozik. Noha kívánatos
lett volna, hogy a határozat pontosabban fogalmazzon ebben a kérdésben,
az a tény, hogy a Bizottság nem határozta meg még általános értelemben
sem, hogy melyek ezek a szükséges változtatások, önmagában nem elég
ahhoz, hogy a határozatot jogszerűtlenséggel vádolják, hiszen a konkrét
eseteket adott esetben ellenőrizhetik a hatáskörrel rendelkező nemzeti
bíróságok vagy hatóságok.
Következésképpen
a felperesnek a Szerződés 85. cikke (3) bekezdése megsértésére
vonatkozó jogalapjait és érveit el kell utasítani.
A
fentiek összességéből következően a felperes keresetét el kell
utasítani, kivéve a határozat fenti 155. pontjában kifejtett részeinek
vonatkozásában.

A költségekről
Az
eljárási szabályzat 87. cikke 2. §‑ának első bekezdése
alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek
viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat
87. cikke 4. §‑ának utolsó bekezdése alapján az Elsőfokú
Bíróság elrendelheti, hogy a tagállamokon és intézményeken kívüli
beavatkozók maguk viseljék saját költségeiket.
Mivel
a felperes kereseti kérelmeinek lényegét tekintve pervesztes lett,
kötelezni kell a saját költségei, valamint a Bizottság, az Yves Saint
Laurent mint beavatkozó, a határozat címzettje költségeinek viselésére.
A
FIP, a Colipa és a FEPD mint beavatkozók vonatkozásában az Elsőfokú
Bíróság úgy véli, hogy e három szövetségnek kevésbé közvetlen érdeke
fűződött a jogvita kimeneteléhez, mint az Yves Saint Laurent-nak. Olyan
ügyről lévén szó, amelynek során e három másik beavatkozó általános
álláspontot fejtett ki tagjai érdekében, anélkül, hogy a Bizottság
érveihez döntő elemekkel hozzájárult volna, az Elsőfokú Bíróság úgy
ítéli meg, hogy az eljárási szabályzat 87. cikkének 4. §‑a
alapján jogosan kötelezi őket saját költségeik viselésére.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített második tanács)
1)
Megsemmisíti
az EGK‑Szerződés 85. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban
(IV/33.242 – Yves Saint Laurent Parfums) hozott,
1991. december 16‑i 92/33/EGK bizottsági határozatot
annyiban, amennyiben azt a döntést tartalmazza, hogy a Szerződés
85. cikkének (1) bekezdése nem vonatkozik olyan rendelkezésre,
amely megengedi Yves Saint Laurent számára, hogy kedvezőtlenebbül
ítélje meg egyes kiskereskedők jelentkezését mindössze azon körülmény
miatt, hogy a parfümériához kapcsolódó tevékenységük arányaiban kisebb a
többi tevékenységhez képest.
2)
Az Elsőfokú Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A felperes viseli a Bizottság, az Yves Saint Laurent Parfums SA mint beavatkozó, valamint saját költségeit.
4)
A
többi beavatkozó: a Fédération des industries de la parfumerie, a
Comité de liaison des syndicats européens de l'industrie de la
parfumerie et des cosmétiques, valamint a Fédération européenne des
parfumeurs détaillants maga viseli saját költségeit.
Kirschner
Vesterdorf
Bellamy
Kalogeropoulos

Potocki
Kihirdetve Luxembourgban, az 1996. december 12‑i nyilvános ülésen.
H. Jung

H. Kirschner
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia