CELEX: 62005TJ0450
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Autojen jälleenmyynti
Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan rikkominen
Rinnakkaisviennin rajoittaminen Alankomaista
Jälleenmyyjien palkitsemista koskeva järjestelmä ja niihin kohdistetut pakotteet
Sopimus, jonka tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen
Sakot
Rikkomisen vakavuus ja kesto

Asian tausta
Automobiles Peugeot SA (jäljempänä AP) on Peugeot SA -nimisen holding-yhtiön kokonaan omistama moottoriajoneuvoja valmistava tytäryhtiö. AP kehittää, valmistaa ja jakelee Peugeot-merkkisiä ajoneuvoja.
Peugeot Nederland NV (jäljempänä PNE), joka on AP:n kokonaan omistama tytäryhtiö, vastaa Peugeot-tuotteiden ja -palveluiden jakeluverkoston organisoinnista ja toiminnasta Alankomaissa. PNE:n toiminta kattaa uusien Peugeot-merkkisten ajoneuvojen, niihin kuuluvien varaosien, lisävarusteiden ja laitteiden tuonnin, viennin ja jälleenmyynnin sekä jälkimarkkinoinnin.
Peugeot-tuotteiden ja -palveluiden jakeluverkosto Alankomaissa koostuu piirimyyjistä, jotka ovat PNE:n kanssa jälleenmyyntisopimuksen tehneitä itsenäisiä yhtiöitä, sekä niiden kanssa sopimussuhteessa olevista jälleenmyyjistä.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland (jäljempänä VPDN) on Peugeot-merkin piirimyyjien ja jälleenmyyjien yhdistys Alankomaissa.
Vuosina 1997 ja 1998 Euroopan yhteisöjen komission tietoon tuli kolmen kantelun yhteydessä tietoja, joiden mukaan AP yhdessä PNE:n kanssa (jäljempänä yhdessä kantajat) olisi soveltanut toimenpiteitä, joiden tarkoituksena oli rajoittaa ajoneuvojen rinnakkaisvientiä Alankomaista muihin jäsenvaltioihin EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisesti.
Komission 10.9.1999 ja 19.3.2003 tekemissä päätöksissä määrättiin tutkimuksista 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) 14 artiklan nojalla (EYVL 1962, 13, s. 204). Nämä tutkimukset tapahtuivat vastaavasti 22. ja 23.9.1999 sekä 2. ja 3.4.2003.
Komissio lähetti 29.4.2004 päivätyllä kirjeellä kantajille väitetiedoksiannon.
AP vastasi väitetiedoksiantoon 30.7.2004 päivätyllä kirjeellä.
Komissio lähetti 17.11.2004 päivätyillä kirjeillä Peugeot’n piirimyyjille Alankomaissa tiedonsaantipyynnöt, jotka perustuivat [EY 81] ja [EY 82] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 18 artiklaan (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) ja joissa pyrittiin selventämään tiettyjen väitetiedoksiantoon annettuun vastaukseen sisältyvien väitteiden perusteltavuus.
Komissio ilmoitti 26.5.2005 päivätyllä kirjeellä AP:lle seikat, jotka perustuivat näihin tiedonsaantipyyntöihin.
AP vastasi 27.6.2005 päivätyllä kirjeellä 26.5.2005 lähetettyyn kirjeeseen.
Komissio teki 5.10.2005 päätöksen C(2005) 3683 lopullinen [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (asiat F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP ym. vastaan Automobiles Peugeot SA; jäljempänä riidanalainen päätös), joka annettiin tiedoksi AP:lle 11.10.2005 päivätyllä kirjeellä. Riidanalaisen päätöksen tiivistelmä on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä 27.6.2006 (
EUVL L 173, s. 20
).
Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että kantajat olivat yhteisymmärryksessä Alankomaiden Peugeot-jakeluverkostoon kuuluvien piirimyyjien kanssa rikkoneet EY 81 artiklan 1 kohtaa toteuttamalla toimenpiteitä, joiden tarkoituksena oli estää autojen rinnakkaisvienti Alankomaista muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille kuluttajille (riidanalaisen päätöksen 136 perustelukappale ja 1 artikla).
Aluksi komissio totesi, että oli olemassa korvausjärjestelmä, joka oli otettu käyttöön kiertokirjeillä vuosien 1997 ja 2003 välisenä aikana, ja sen mukaan piirimyyjille, jotka lähestyivät myyntitavoitettaan tai jopa ylittivät sen, maksettiin hyvitystä jokaisesta myydystä Alankomaissa rekisteröidystä ajoneuvosta, komission mukaan, vientiin suuntautuvaa myyntiä lukuun ottamatta (riidanalaisen päätöksen 23–51 perustelukappale).
Komissio katsoi vastauksessaan AP:n väitteeseen, jonka mukaan kiertokirjeet eivät olleet enää vuoden 1997 jälkeen sisältäneet viittauksia rekisteröintiin Alankomaissa vaan ainoastaan ”keltaisiin rekisterikilpiin” tai ”harmaisiin rekisterikilpiin”, joiden oletetaan erottavan rekisteröintipaikasta riippumatta henkilöajoneuvojen rekisteröinnin hyötyajoneuvojen rekisteröinnistä, että korvausjärjestelmässä oli edelleen vuoden 1997 jälkeen suljettu vienti hyvityksen ulkopuolelle (riidanalaisen päätöksen 52–59 perustelukappale).
Tämän jälkeen komissio esitti, että kantajat eivät olleet pelkästään ottaneet käyttöön kuvattua korvausjärjestelmää vaan ne olivat myös painostaneet alankomaalaisia piirimyyjiä rajoittamaan vientiin suuntautuvaa myyntiä (riidanalaisen päätöksen 73 perustelukappale).
Tämän painostuksen osalta komissio yksilöi ensin toimenpiteet, joilla pyrittiin saamaan piirimyyjät hyväksymään tarve rajoittaa vientiä (riidanalaisen päätöksen 74–76 ja 125 perustelukappale), toiseksi tiettyihin piirimyyjiin kohdistuvan suoran painostuksen (riidanalaisen päätöksen 77 ja 78, 126 ja 127 perustelukappale), kolmanneksi uhkaukset supistaa yleisimmin vietyjen mallien toimituksia (riidanalaisen päätöksen 79–81 ja 128 perustelukappale) ja neljänneksi toimitusrajoitukset (riidanalaisen päätöksen 82–85 ja 128 perustelukappale).
Komissio nojautui rinnakkaisviennin rajoituksia moottoriajoneuvojen jälleenmyynnin alalla koskevaan yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön (riidanalaisen päätöksen 102–104 perustelukappale) ja katsoi, että kantajien toteuttamat toimenpiteet, jotka koostuivat korvausjärjestelmästä ja painostuksesta, olivat toimenpiteitä, joiden tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen (ks. vastaavasti riidanalaisen päätöksen 105–123 ja 124–129 perustelukappale).
Yhteisymmärryksen olemassaolon osalta, joka on tarpeen EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen toteamiseksi, komissio katsoi, että kyseisissä toimenpiteissä ei ollut kyse kantajien yksipuolisista menettelytavoista vaan että ne liittyivät sopimussuhteisiin piirimyyjien kanssa (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappale).
Näin ollen ensiksi korvausjärjestelmän osalta, komissio katsoi, että piirimyyjien suostumuksesta oli osoituksena se, että ne olivat jatkaneet ajoneuvojen ostoa PNE:ltä kyseisen järjestelmän puitteissa (riidanalaisen päätöksen 95 perustelukappale). Komissio toi lisäksi esiin aihetodisteena jälkikäteisen valvonta- ja sanktiojärjestelmän olemassaolon (riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappale) ja sen, että korvausjärjestelmä oli tulos VPDN:n kanssa käydyistä pitkistä keskusteluista, joilla pyrittiin saamaan Alankomaiden verkoston jäsenten tuki kantajien kaupallisille ehdoille ja tehtiin ainakin PNE:n kanta läpinäkyväksi näiden keskuudessa (riidanalaisen päätöksen 97 ja 98 perustelukappale). Komission mukaan se seikka, että kantajat ovat pyytäneet vuodesta 2000 alkaen piirimyyjiä ilmaisemaan nimenomaisesti mahdollisen korvausjärjestelmään kohdistuvan vastustuksensa, on ainoastaan nimenomainen osoitus sopimustarjouksesta, joka oli jo saanut aikaan todellisen yhteisymmärryksen vuodesta 1997 lähtien (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale).
Painostuksen osalta komissio katsoi tämän jälkeen, että kantajien piirimyyjille osoittama kehotus, jonka tarkoituksena oli varmistaa, että viimeksi mainittujen vientitoiminta pysyy luonteeltaan poikkeuksellisena, oli saanut kaikkien verkoston jäsenten periaatteellisen tuen, minkä lisäksi valmistaja oli satunnaisilla asiaan puuttumisilla pystynyt säilyttämään siten vahvistetun kurin (riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen loppu). Se katsoi, että piirimyyjiin kohdistunut painostus rinnakkaisviennin estämiseksi oli siis ollut olennainen osa jälleenmyyntisopimuksia, jotka oli tehty kantajien ja Alankomaiden verkoston jäsenten välillä (riidanalaisen päätöksen 101 perustelukappale).
Todettuaan pääasiallisesti, että sopimuksen todellisten vaikutusten huomioonottaminen on tarpeetonta silloin, kun sen tarkoituksena on, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, rajoittaa kilpailua (riidanalaisen päätöksen 130 perustelukappale), komissio kuitenkin tarkasteli näitä vaikutuksia erottamalla vielä toisistaan korvausjärjestelmän (riidanalaisen päätöksen 131–134 perustelukappale) ja painostuksen (riidanalaisen päätöksen 135 perustelukappale). Se päätteli, että kantajien omaksuman ja piirimyyjien suostumuksella toteutetun strategian sekä jokaisen siihen kuuluvan toimenpiteen tarkoituksena ja myös seurauksena oli kilpailun rajoittaminen EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla (riidanalaisen päätöksen 136 perustelukappale).
Komissio arvioi myös vaikutusta yhteisön sisäiseen kauppaan (riidanalaisen päätöksen 137 ja 138 perustelukappale) ja katsoi, että EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta kyseisen artiklan 1 kohdassa esitetystä kiellosta ei voitu soveltaa käsiteltävänä olevassa asiassa, erityisesti ottaen huomioon sen, että korvausjärjestelmä on [EY 81 artiklan 3 kohdan] soveltamisesta moottoriajoneuvojen jälleenmyyntiä ja huoltopalvelua koskevien sopimusten ryhmiin 28.6.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1475/95 6 artiklan 1 kohdan 8 alakohdan (
EYVL L 145, s. 25
) vastainen (riidanalaisen päätöksen 139–148 perustelukappale), jossa säädetään että ”poikkeusta ei sovelleta, jos – – tavarantoimittaja ilman asiallista syytä myöntää jakelijoille korvauksia, jotka lasketaan uudelleen myytyjen moottoriajoneuvojen määräpaikan tai ostajan asuinpaikan perusteella”. Komissio tarkasteli myös kysymyksiä, jotka koskevat rikkomisen kestoa (riidanalaisen päätöksen 149–153 perustelukappale), riidanalaisen päätöksen adressaatteja (riidanalaisen päätöksen 155 ja 156 perustelukappale) ja sakon määräämistä (riidanalaisen päätöksen 157–181 perustelukappale).
Tässä yhteydessä komissio päätteli, että kyseessä on erittäin vakava rikkominen, joka oikeuttaa vahvistamaan sakon laskentapohjaksi 30 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 163–173 perustelukappale), ja rikkomisen kuuden vuoden ja yhdeksän kuukauden kesto oikeuttaa lisäämään sakon määrää 10 prosentilla kutakin vuotta kohden, jonka rikkominen on jatkunut, ja viidellä prosentilla päättynyttä vuosipuoliskoa kohden (riidanalaisen päätöksen 174–178 perustelukappale).
Riidanalainen päätös sisältää seuraavat säännökset:
”1 artikla
[AP] ja sen tytäryritys [PNE] ovat rikkoneet [EY] 81 artiklan 1 kohtaa tekemällä Alankomaiden Peugeot-jakeluverkostoon kuuluvien piirimyyjien kanssa sopimuksia, joiden tarkoituksena ja tuloksena oli estää myyntiä muista jäsenvaltioista tuleville kuluttajille joko suoraan tai heidän nimissään toimineille välittäjille. Rikkominen alkoi tammikuun 1997 alussa ja jatkui syyskuun 2003 loppuun.
2 artikla
Edellä 1 artiklassa tarkoitettujen yritysten on lopetettava kyseisessä artiklassa todettu rikkominen, jos ne eivät ole jo tehneet niin. Niiden on tulevaisuudessa pidättäydyttävä toteuttamasta kyseiseen rikkomiseen sisältyviä toimenpiteitä tai jatkamasta niiden toteuttamista sekä toteuttamasta tarkoitukseltaan tai vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä.
3 artikla
[AP:lle] ja sen tytäryritykselle [PNE:lle], jotka ovat yhdessä vastuussa 1 artiklassa tarkoitetusta rikkomisesta, määrätään 49,5 miljoonan euron sakko.
– –”
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 21.12.2005 toimitetulla kannekirjelmällä.
Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen
—
toissijaisesti muuttaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklaa alentamalla sakon määrää
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kantajat esittävät tämän kanteen tueksi viisi kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste koskee EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen puuttumista. Toisen kanneperusteen mukaan piirimyyjien korvausjärjestelmällä ja painostuksella ei ole kilpailunvastaista tarkoitusta. Kolmas kanneperuste koskee rikkomisen keston virheellistä arviointia ja perustelujen ristiriitaisuutta. Neljäs kanneperuste koskee väitetyn kilpailua rajoittavan sopimuksen vaikutusten virheellistä arviointia. Viidennellä kanneperusteella, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdan sekä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) rikkomista, pyritään sakon määrän alentamiseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että aluksi on tarkasteltava toista kumoamisperustetta, jonka mukaan korvausjärjestelmällä ja painostuksella ei ole kilpailunvastaista tarkoitusta.
1.
Toinen kanneperuste, jonka mukaan korvausjärjestelmällä ja painostuksella ei ole kilpailunvastaista tarkoitusta
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että piirimyyjiä koskevan korvausjärjestelmän tarkoituksena ei ole kilpailun rajoittaminen vaan ainoastaan PNE:n markkinaosuuksien lisääminen Alankomaissa, jollei niiden vuotta 1997 koskevista huomautuksista muuta johdu.
Piirimyyjille osoitetut järjestelmää koskevat kiertokirjeet eivät kantajien mielestä mitenkään antaneet olettaa, että sen tavoitteena – edes toissijaisena – oli viennin rajoittaminen, vaan ne heijastivat Peugeot-merkin kasvupyrkimystä Alankomaissa. Näihin kiertokirjeisiin ei kantajien mukaan sisältynyt mainintaa, joka olisi omiaan rajoittamaan vientiä. Vaikka pitäisikin paikkansa, että vuotta 1997 koskevat kiertokirjeet olisivat sisältäneet maininnan, jolla pyrittiin uusien autojen rekisteröintiin Alankomaiden markkinoilla, tämä maininta oli jo poistettu myöhemmistä kiertokirjeistä, jotka olivat neutraaleja viennin osalta. Kantajien mukaan ei ollut mitään syytä rajoittaa kiertokirjeissä tehtyä viittausta ”rekisteröinteihin” tai jopa ”keltaisiin rekisterikilpiin” ja ”harmaisiin rekisterikilpiin” Alankomaiden alueella tapahtuvaan myyntiin.
Sitä paitsi PNE suoritti kantajien mukaan hyvitysmaksun maasta viedyistä ajoneuvoista, jos piirimyyjä sitä vaati, ja monet piirimyyjät olivat vahvistaneet, että ne olivat tietoisia mahdollisuudesta hyvityksen maksamiseen, kunhan ne toimittavat todisteet lopullisen asiakkaan nimiin tapahtuneesta rekisteröinnistä. Jotkut piirimyyjät ilmoittivat, että ne eivät olleet kiinnostuneita vientiä koskevasta hyvitysmaksusta, ja edelleen jotkut olivat epärehellisiä komissiolle antamissaan vastauksissa. Joka tapauksessa piirimyyjien komission kysymyksiin antamien vastausten erilaisuus riittää kantajien mukaan saattamaan kyseenalaiseksi komission hätäiset päätelmät, kun todellisuus on monimutkaisempi.
DIALOG-tietojenkäsittelyjärjestelmä, jota piirimyyjät ja kantajat käyttävät ajoneuvotilausten laatimiseen ja hallinnointiin, ja RDC-tietojärjestelmä, joka tuottaa kantajille yksityiskohtaiset tiedot kaikista Alankomaissa myydyistä Peugeot-ajoneuvoista (ks. riidanalaisen päätöksen 60–72 perustelukappale), ovat kantajien mukaan neutraaleja työvälineitä, joilla pyritään hallintoon ja verotukseen liittyviin päämääriin, eivätkä välineitä, joiden tarkoituksena on valvoa ja rajoittaa vientivirtoja.
Kantajat katsovat, että puutteet ajoneuvojen toimituksissa alankomaalaisille piirimyyjille eivät olleet riippuvaisia PNE:n halusta rajoittaa vientiä vaan ne muodostivat koko Eurooppaa koskevan ilmiön, ja ajoneuvojen toimitukset Alankomaihin olivat yhtä poikkeusta lukuun ottamatta aina olleet budjetoituja huomattavasti suurempia. Kantajien mukaan ajoneuvojen puute on luonnostaan korvausjärjestelmän ulkopuolinen ilmiö eikä se oikeuta komissiota katsomaan, että tällaisen järjestelmän tarkoituksena olisi viennin rajoittaminen.
Kantajien mielestä komissio pitää virheellisesti painostuksena pelkkiä huomautuksia ja ilmoituksia, jotka sitä paitsi eivät usein olleet PNE:ltä lähtöisin. PNE ei ollut yrittänyt estää vientiä vaan se oli ainoastaan muistuttanut piirimyyjiä säännöistä, jotka koskevat myyntiä välittäjille.
Komissio korostaa, että käsiteltävänä olevassa asiassa ei ole kysymys myyntitavoitteiden vahvistamisesta sopimusalueella vaan vientiin suuntautuvan myynnin sulkemisesta hyvitysten myöntämisen ulkopuolelle. Kilpailuoikeuteen nähden voitaisiin hyväksyä piirimyyjien kannustaminen maksimoimaan markkinaosuutensa vastaavilla sopimusalueillaan mutta ei markkinaosuutta kansallisella alueella.
Komission mukaan kantajat näyttävät myöntävän, että vuoden 1997 kiertokirjeessä määrättiin hyvityksen soveltamisesta ainoastaan Alankomaissa tapahtuneiden rekisteröintien osalta. Väitettä, jonka mukaan hyvityksen ainoa tavoite oli lisätä markkinaosuuksia, ei komission mukaan tue mikään. Lisäksi rajoittamistarkoitus, joka johtuu viennin sulkemisesta hyvityksen ulkopuolelle, poistaa kaiken merkityksen kyseisen järjestelmän mahdollisilta muilta hyväksyttäviltä päämääriltä.
Vuosia 1998–2003 koskevien kiertokirjeiden osalta, komissio ei näe, miten niiden sisältämät ilmaisut ”keltaiset rekisterikilvet” ja ”harmaat rekisterikilvet” voisi ymmärtää muutoin kuin niin, että ne tarkoittavat rekisteröintejä Alankomaissa. Näitä kiertokirjeitä ei voida ymmärtää neutraalein sanamuodoin laadituiksi. Riidanalainen päätös ei kätke sitä tosiseikkaa, että hyvitys on voitu maksaa vientiä harjoittaville piirimyyjille, jotka olivat tehneet nimenomaisen maksupyynnön, mutta tämä ei poista näiden kiertokirjeiden rajoittamistarkoitusta, sillä laaja enemmistö piirimyyjistä ei ole koskaan esittänyt tällaisia pyyntöjä. Komission mukaan PNE, jonka piti olla tietoinen, että viennin sulkeminen hyvitysten ulkopuolelle on lainvastaista, on aivan hyvin voinut katsoa järkeväksi myöntyä harvinaisiin vientiä koskeviin hyvityspyyntöihin. Komission kantaa vahvistavat sellaisilta piirimyyjiltä saadut vastaukset, joiden tiedetään lisänneen vientitoimintaa kyseisen ajanjakson kuluessa, ja kantajat eivät onnistu osoittamaan sitä vääräksi.
Komissio katsoo, että tietoteknisiä työvälineitä DIALOG ja RDC koskeva väite, jonka mukaan ne olisivat palvelleet verotusta koskevaa tavoitetta, ei sulje pois niiden käyttöä, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, sen osoittamassa tarkoituksessa, toisin sanoen viennin yksilöinnissä ja valvonnassa (riidanalaisen päätöksen 122 perustelukappale).
Komissio katsoo, että kantajat ymmärtävät väärin riidanalaisen päätöksen ajoneuvojen puutteen osalta. Komissio ei moiti niitä päätöksessä puutteen aiheuttamisesta viennin rajoittamiseksi vaan se toteaa ainoastaan, että tämä puute vahvisti korvausjärjestelmän vaikutusta. Ajoneuvojen puutteen lisäksi komission mukaan on syytä korostaa, että tiettyjä kiintiöintiuhkauksia oli esitetty vientiin suuntautuvan myynnin suhteen.
Mitä painostukseen tulee, komission mielestä on selvää, että sen tarkoituksena oli varoittaa harjoittamasta vientiä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi
Korvausjärjestelmän kilpailunvastainen tarkoitus
On huomautettava, että jotta sopimus kuuluisi EY 81 artiklan 1 kohdassa esitetyn kiellon piiriin, sopimuksen on oltava sellainen, että sen ”tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai [siitä] seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla”. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämän edellytyksen vaihtoehtoisuus, joka osoitetaan konjunktiolla ”tai”, johtaa ensinnäkin siihen, että sopimuksen tarkoitusta on tarkasteltava ottaen huomioon taloudellinen asiayhteys, jossa sitä sovelletaan. Jos kuitenkin tämän sopimuksen määräysten tarkastelusta ei ilmene riittävää vahingollisuutta kilpailulle, on tutkittava sopimuksen vaikutuksia, ja jotta kielto koskisi sopimusta, on edellytettävä niiden eri seikkojen olemassaoloa, jotka osoittavat, että kilpailu on tosiasiallisesti estynyt, rajoittunut tai vääristynyt tuntuvasti (asia 56/65, LTM, tuomio 30.6.1966, Kok., s. 337, 359, Kok. Ep. I, s. 251 ja asia C-209/07, Beef Industry Development Society ja Barry Brothers, tuomio 20.11.2008, Kok., s. I-8637, 15 kohta).
Sen arvioimiseksi, kielletäänkö sopimus EY 81 artiklan 1 kohdassa, sen todellisten vaikutusten huomioon ottaminen on siis tarpeetonta, kun on ilmeistä, että sen tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla (yhdistetyt asiat 56/64 ja 58/64, Consten ja Grundig v. komissio, tuomio 13.7.1966, Kok., s. 429, 496, Kok. Ep. I, s. 275 ja asia C-105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I-8725, 125 kohta). Tämä tutkinta on toteutettava sopimuksen sisällön ja sen taloudellisen asiayhteyden valossa (yhdistetyt asiat 29/83 ja 30/83, CRAM ja Rheinzink v. komissio, tuomio 28.3.1984, Kok., s. 1679, 26 kohta; asia C-551/03 P, General Motors v. komissio, tuomio 6.4.2006, Kok., s. I-3173, 66 kohta ja edellä 43 kohdassa mainittu asia Beef Industry Development Society ja Barry Brothers, tuomion 16 kohta).
Erottelu ”tarkoitukseen perustuvan rikkomisen” ja ”vaikutuksiin perustuvan rikkomisen” välillä liittyy siihen, että tiettyjen yritysten välisten yhteistoimintamuotojen voidaan jo luonteensa puolesta katsoa haittaavan kilpailun normaalia toimintaa (edellä 43 kohdassa mainittu asia Beef Industry Development Society ja Barry Brothers, tuomion 17 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että jälleenmyyntisopimuksella on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu rajoittava tarkoitus, jos siitä käy selvästi ilmi aikomus käsitellä vientikauppaa epäedullisemmin kuin kotimaan kauppaa ja jos se siten johtaa kyseessä olevien markkinoiden eristämiseen (ks. edellä 44 kohdassa mainittu asia General Motors v. komissio, tuomion 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. vastaavasti asia C-338/00 P, Volkswagen v. komissio, tuomio 18.9.2003, Kok., s. I-9189, 44 ja 49 kohta).
Tällainen päämäärä voidaan saavuttaa paitsi suorilla vientirajoituksilla myös välillisillä toimenpiteillä, kuten vientikaupan sulkemisella palkkiojärjestelmän ulkopuolelle, koska tällaiset toimenpiteet vaikuttavat näiden liiketoimien taloudellisiin edellytyksiin (edellä 44 kohdassa mainittu asia General Motors v. komissio, tuomion 68 kohta).
Riidanalaisessa päätöksessä komissio, joka on viitannut nimenomaisesti edellä mainittuun oikeuskäytäntöön (riidanalaisen päätöksen 102–104 perustelukappale) ja muistuttanut, että ”[tässä] oikeuskäytännössä [– –], sekä [sen] soveltamisessa – – määritellään selvästi sellaiset toimenpiteet, joilla pyritään rajoittamaan autojen rinnakkaistuontia, luonteeltaan tarkoitukseen perustuviksi rajoituksiksi ” (riidanalaisen päätöksen 102 perustelukappale), katsoi, että vuosien 1997 ja 2003 välisenä aikana toteutetun hyvitysjärjestelmän päämääränä oli kannustaa piirimyyjiä luopumaan myynnistä, joka olisi ollut mahdollista, jos ne olisivat saaneet hyvityksen tuoman lisäkatteen (riidanalaisen päätöksen 110 perustelukappale), ja että kyseisen järjestelmän tarkoituksena sinänsä oli rajoittaa kilpailua EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 123 perustelukappale).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että huolimatta kantajien väitteistä tämä komission päätelmä on oikea.
Vuosien 1997 ja 2003 välisen ajanjakson sisällä on erotettava toisistaan riidanalaisen päätöksen kohde yhtäältä vuoden 1997 ja toisaalta vuosien 1998–2003 osalta.
Vuoden 1997 osalta jolloin kantajien korvausjärjestelmää koskevissa kiertokirjeissä viitattiin nimenomaisesti rekisteröinteihin Alankomaiden alueella, kantajat – vaikka ne vaativatkin riidanalaisen päätöksen kumoamista kokonaisuudessaan – eivät kuitenkaan kiistä vakavasti sitä tosiseikkaa, että kyseisenä vuonna voimassa olleella hyvitysjärjestelmällä pyrittiin palkitsemaan piirimyyjiä Alankomaissa tehtyjen rekisteröintien perusteella, että tämän palkkiojärjestelmän ulkopuolelle jäi näin ollen vientiin suuntautuva myynti ja että se saattoi siis olla tämän vuoksi kilpailusääntöjen vastainen.
Se, ettei vuoden 1997 korvausjärjestelmän konkreettisia ehtoja eikä sen objektiivisesti kilpailunvastaista luonnetta ole vakavasti kiistetty, käy ilmi useaan otteeseen kantajien ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämistä kirjelmistä, joissa viimeksi mainitut itse asiassa siirtävät argumenttinsa koskemaan ajanjaksoa 1998–2003.
Niinpä kantajat toteavat, että ”kiertokirjeet eivät enää sisältäneet kiistanalaista mainintaa vuodesta 1998 lähtien”, että ”vaikka vuotta 1997 koskevat kiertokirjeet saattoivat todellakin näyttää sisältävän kiistanalaisen maininnan, se on poistettu vuodesta 1998 lukien”, tai edelleen, että ”kiertokirjeet, joissa vahvistetaan hyvitys, eivät sisällä mitään mainintaa viennin jättämisestä hyvityksen maksamisen ulkopuolelle, lukuun ottamatta vuoden 1997 kiertokirjeen kiistanalaista mainintaa, joka on korjattu vuodesta 1998 lähtien”. Ne ”korostavat, että korvausjärjestelmällä ei ole kilpailunvastaista tarkoitusta (jollei vuotta 1997 koskevista huomautuksista muuta johdu)”. Ne myöntävät, että ”pitää paikkansa, että korvausjärjestelmää koskevat kiertokirjeet vuoden 1997 osalta sisälsivät maininnan, joka koski uusien ajoneuvojen [rekisteröintejä] Alankomaiden markkinoilla”. Ne ”väittävät, että PNE:n korvausjärjestelmä Alankomaissa ei ollut luonteeltaan kilpailua rajoittava ajanjaksona 1998–2003”. Kiistäessään rikkomisen keston kantajat korostavat korvausjärjestelmän osalta, että ”komission esittämät todisteet – – eivät osoita [niiden] osallistuneen – – EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen vuoden 1998 ja vuoden 2003 syyskuun välisenä aikana”. Kantajat, jotka katsovat ”osoittaneensa – –, että viittaus Alankomaihin korvausjärjestelmässä vuoden 1997 osalta oli poistettu vuodesta 1998 alkaen”, väittävät, että ”näin ollen komissio erehtyy – – rikkomisen kestosta, jota on lyhennettävä pelkästään vuoteen 1997, sikäli kuin EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus oli olemassa”.
Kantajat väittävät puolustuksekseen korkeintaan, että korvausjärjestelmä ei johtunut niiden kilpailunvastaisesta tarkoituksesta vaan ainoastaan halusta kannustaa alankomaalaisia piirimyyjiä käyttämään hyväkseen parhaalla mahdollisella tavalla sopimusalueitaan Peugeot’n markkinaosuuden kasvattamiseksi Alankomaissa.
Joka tapauksessa sen lisäksi – kuten komissio pääasiallisesti toteaa riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappaleessa – että tämä argumentti soveltuu huonosti yhteen sen selvän tosiseikan kanssa, että oikeutta hyvitykseen ei saatu pelkästään piirimyyjän sopimusalueella tapahtuneen myynnin perusteella vaan laajemmin kyseisen piirimyyjän kansallisella tasolla tapahtuneen myynnin perusteella, tässä argumentissa jätetään huomiotta käsite ”sopimus, jonka tarkoituksena on rajoittaa kilpailua”, jota sovelletaan riippumatta siitä mahdollisesta seikasta, että sopimuspuolten aikomuksena ei ole ollut kilpailusääntöjen rikkominen tai että mahdollisesti ne eivät edes olleet tietoisia siitä. Nimittäin näyttö aikomuksesta rajoittaa kilpailua ei ole välttämätön osatekijä ratkaistaessa sitä, onko sopimuksen tarkoituksena tällainen rajoittaminen (asia 19/77, Miller International Schallplatten v. komissio, tuomio 1.2.1978, Kok., s. 131, 18 kohta; edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat CRAM ja Rheinzink v. komissio, tuomion 26 kohta ja edellä 44 kohdassa mainittu asia General Motors v. komissio, tuomion 77 kohta; ks. myös julkisasiamies Tizzanon edellä 44 kohdassa mainitussa asiassa General Motors v. komissio esittämä ratkaisuehdotus, Kok., s. I-3177, 77 kohta).
On lisäksi muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan sopimusta voidaan pitää tarkoitukseltaan rajoittavana, vaikka sen ainoana päämääränä ei ole kilpailun rajoittaminen, vaan sillä on myös muita päämääriä, jotka ovat hyväksyttäviä (ks. edellä 44 kohdassa mainittu asia General Motors v. komissio, tuomion 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että kantajien argumentti, jonka mukaan ne olivat ainoastaan pyrkineet voimistamaan myyntiä Alankomaissa, ei kumoa sitä tosiseikkaa – jota ei sitä paitsi ole vakavasti kiistetty – että juuri vuonna 1997 voimassa olleen korvausjärjestelmän sanamuoto osoitti aikomusta käsitellä uusien Peugeot-merkkisten ajoneuvojen vientiin suuntautuvaa myyntiä epäedullisemmin kuin kotimaan myyntiä ja sillä oli siis kilpailua rajoittava tarkoitus edellä 46 ja 47 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti.
Joka tapauksessa ja kuten jäljempänä esitetään, komissio on riidanalaisessa päätöksessä todennut aivan oikein, että kantajat olivat täysin tietoisia toteuttamansa korvausjärjestelmän kilpailua rajoittavasta luonteesta.
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että vilpitöntä mieltä koskevan ilmoituksensa – jolla ei sitä paitsi ole merkitystä – lisäksi kantajat eivät vuoden 1997 osalta mitenkään vakavasti kiistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa sitä seikkaa, että korvausjärjestelmässä kyseisen vuoden osalta suljettiin vienti hyvityksen ulkopuolelle ja se sisälsi näin ollen tarkoitukseen perustuvan kilpailun rajoituksen.
Vuosien 1998–2003 osalta kantajat väittävät, että korvausjärjestelmää ei voitu enää pitää kilpailunvastaisena, koska ongelmallista mainintaa, joka sisältyi vuoden 1997 osalta sovellettuihin kiertokirjeisiin ja joka koski rekisteröintejä Alankomaissa, ei enää sisältynyt piirimyyjille osoitettuihin kiertokirjeisiin vuodesta 1998 lähtien. Kantajien mukaan viimeksi mainitut kiertokirjeet sisälsivät enää ainoastaan mainintoja, joita voitiin soveltaa yhtä lailla rekisteröinteihin Alankomaissa ja rekisteröinteihin ulkomailla. Tällaisia mainintoja olivat siten kiertokirjeisiin sisältyvät viittaukset ”harmaisiin rekisterikilpiin” ja ”keltaisiin rekisterikilpiin”, joiden oletetaan viittaavan yleisesti vastaavasti hyötyajoneuvoihin ja henkilöajoneuvoihin riippumatta niiden rekisteröintipaikasta. Kantajat tuovat myös esiin sen seikan, että tietyt piirimyyjät olivat pyytäneet ja saaneet hyvityksen vientiin suuntautuvasta myynnistä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa, että pitää paikkansa, että vuotta 1997 koskevissa kiertokirjeissä esiintyneitä mainintoja, joissa viitataan nimenomaisesti rekisteröinteihin Alankomaiden alueella, ei näy enää 24.12.1997 päivätyssä kiertokirjeessä, joka koskee vuoden 1998 hyvitysjärjestelmää
,
eikä myöhempiä vuosia koskevissa kiertokirjeissä. Tästä lähtien käytetty ilmaisu kuvaa hyvitysjärjestelmän päämäärää sanamuodolla ”parempi korvaus Peugeot-piirimyyjälle, joka varmistaa hyvän toiminnan ja on aktiivinen kaupallisella tasolla”.
Kantajat eivät kuitenkaan ilmoita missään vuotta 1998 koskevassa kiertokirjeessään eivätkä sitä paitsi myöhempiäkään vuosia koskevissa kiertokirjeissä, että hyvitysjärjestelmää sovelletaan tästä lähtien myös vientiin suuntautuvaan myyntiin, ja antavat vielä vähemmän ohjeita mahdollisista menettelytavoista, joita on noudatettava hyvityksen saamiseksi kyseisestä myynnistä. Päinvastoin ne kirjoittavat 24.12.1997 päivätyssä kiertokirjeessä piirimyyjille, että ”pääosin järjestelmään ei tehdä mitään muutoksia vuonna 1998”, ja ne toistavat samantyyppiset maininnat kiertokirjeissä kunkin myöhemmän vuoden osalta.
Vaikka onkin selvää, että ilmaisuja ”harmaat rekisterikilvet” ja ”keltaiset rekisterikilvet” käytetään vuosia 1998–2003 koskevissa kiertokirjeissä tarkoittamaan yhtäältä kevyitä hyötyajoneuvoja ja toisaalta henkilöautoja, joita koskivat erilaiset hyvitykset ja jotka oli välttämättä erotettava toisistaan, totuus on kuitenkin se, että turvautuminen kyseisiin ilmaisuihin ei suinkaan tuonut piirimyyjille tietoa, jonka mukaan hyvitys koskisi tästä lähtien myös vientiin tarkoitettujen ajoneuvojen myyntiä.
Päinvastoin on niin, kuten komissio on perustellusti katsonut riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleen toisessa virkkeessä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että se, että kantajat turvautuvat terminologiaan ”keltaiset rekisterikilvet” ja ”harmaat rekisterikilvet”, joka vastaa alankomaalaista järjestelmää, jossa erotettiin erityyppiset ajoneuvot toisistaan niiden rekisterikilpien ulkonäön perusteella ja joka ei ollut käytössä muissa jäsenvaltioissa, sekä Alankomaille ominaista värikoodia, antoi piirimyyjien ymmärtää, että viitattiin kansallisella alueella tehtyihin rekisteröinteihin.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella kantajat ovat väärässä kiistäessään komission päätelmät ja väittäessään, että vuoden 1997 jälkeistä ajanjaksoa koskevien kiertokirjeiden sanamuoto viennin osalta oli neutraali, mikä niiden mukaan estää katsomasta, että niillä oli kilpailunvastainen tarkoitus. Päinvastoin näiden kiertokirjeiden, jotka oli laadittu siten, että vastaisuudessa vältettäisiin liian selvästi kilpailunvastainen muotoilu, tarkoituksena oli itse asiassa jatkaa niiden piirimyyjien mielissä, joille kirjeet oli osoitettu, järjestelmää vuonna 1997 perustetussa muodossaan, jossa hyvitys rajoitettiin vain kansallisella alueella tapahtuneeseen myyntiin.
PNE:n järjestelmästä tekemä konkreettinen esittely saattoi ainoastaan vahvistaa piirimyyjien tällaista käsitystä hyvitysjärjestelmästä; tässä esittelyssä, josta komissio esittää esimerkin riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappaleessa, ei tarkastella lainkaan viennin merkitsemistä kirjanpitoon hyvitystä varten.
Sen seikan osalta, että PNE olisi tapauskohtaisesti suostunut hyvityksen maksupyyntöihin viennin osalta (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 57 perustelukappaleen viimeinen luetelmakohta ja 109 perustelukappaleen neljäs ja kuudes virke), se ei voi sinänsä saattaa kyseenalaiseksi komission päätelmää, jonka mukaan sääntönä oli, että korvausjärjestelmässä oli edelleen vuosien 1998 ja 2003 välisenä aikana suljettu vienti hyvitysjärjestelmän ulkopuolelle.
On nimittäin korostettava yhtäältä, että koska kantajilla ei kuitenkaan voinut olla aikomusta kieltäytyä muodollisesti maksamasta hyvitystä vientiin suuntautuvasta myynnistä sen vuoksi, että ne olisivat näin osoittaneet avoimesti korvausjärjestelmän kilpailunvastaisen luonteen, se, että ne ovat tapauskohtaisesti suostuneet hyvityspyyntöihin, ei vaikuta sinänsä merkitykselliseltä.
Toisaalta ja ennen kaikkea hyvityksen maksupyynnöt viennin osalta ja PNE:n suorittama kyseisen hyvityksen mahdollinen maksu ovat olleet täysin yksittäisiä tapauksia sen käsityksen mukaan, jonka piirimyyjät laajalti jakoivat ja jonka mukaan toteutettua hyvitysjärjestelmää ei sovellettu vientiin.
Tältä osin on muistutettava, että komissio osoitti 17.11.2004 päivätyn tiedonsaantipyynnön 16:lle viejäksi yksilöidylle piirimyyjälle, jotka edustivat komission mukaan noin 40 prosenttia viennistä tutkimusajanjaksona. Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleen neljännessä virkkeessä, että ”[kolmestatoista] yrityksestä, jotka vastasivat [tähän] tiedonsaantipyyntöön – – yhdeksän – – vastasi nimenomaisesti, että PNE:n ohjeista kävi riittävän selvästi ilmi, että maasta vietyjen ajoneuvojen perusteella ei ollut mahdollista saada tulosperusteista hyvitystä, ja ne eivät näin ollen pyytäneet hyvitystä vietyjen ajoneuvojen osalta”. Tämä yhdeksän piirimyyjän ryhmä koostuu piirimyyjistä [
luottamuksellinen
] (
).
Tämän toteamuksen avulla, jonka komissio teki piirimyyjien kyseiseen tiedonsaantipyyntöön antamien vastauksien valossa, se saattoi varmistua siitä, ettei sen oma käsitys vuoden 1997 jälkeisestä hyvitysmekanismista johtunut mekanismin virheellisestä ja yksittäisestä tulkinnasta vaan oli sama kuin vähintäänkin piirimyyjien suuren enemmistön – jollei kaikkien piirimyyjien – jakama käsitys.
Kantajat pyrkivät saattamaan kyseisen toteamuksen pätevyyden kyseenalaiseksi kahdella argumentilla. Yhtäältä piirimyyjien vastausten erilaisuus osoittaa niiden mukaan, ettei PNE:n hyvityksiä koskevasta politiikasta ole ollut selvää käsitystä. Toisaalta ne katsovat, että piirimyyjien antamat vastaukset eivät vahvista korvausjärjestelmää koskevaa komission analyysiä.
Aivan aluksi kantajien ensimmäisestä argumentista, joka koskee piirimyyjien vastausten erilaisuutta, on riittävää todeta, että se ei saata kyseenalaiseksi riidanalaisessa päätöksessä tehtyä toteamusta, jonka mukaan suuri enemmistö tiedonsaantipyyntöön vastanneista piirimyyjistä ilmoitti nimenomaisesti, että hyvitysjärjestelmää ei sovellettu vientiin.
Toisessa argumentissa, jonka mukaan piirimyyjien vastaukset eivät vahvista korvausjärjestelmää koskevaa komission analyysiä, kantajat tuovat esiin ensinnäkin, että ”useat piirimyyjät ovat vahvistaneet, että ne olivat tietoisia mahdollisuudesta saada hyvitys viennistä, kunhan ne pystyivät esittämään todisteet lopullisen asiakkaan nimissä tapahtuneesta rekisteröinnistä”, toiseksi, että ”toiset [piirimyyjät] ovat tuoneet selvästi esiin sen, etteivät ne halua hyvitystä maasta viedyistä ajoneuvoista”, ja kolmanneksi, että ”Peugeot-verkoston ulkopuolelle suljetut piirimyyjät” olivat ”vilpillisiä”.
Mitä aivan aluksi tulee ensimmäiseen näistä väitteistä, jota perustellaan viittauksella AP:n 27.6.2005 päivätyn kirjeen 3 kohtaan, piirimyyjät, joita tämä väite implisiittisesti koskee, ovat [
luottamuksellinen
] (27.6.2005 päivätyn kirjeen 3.1 kohta), [
luottamuksellinen
] (kyseisen kirjeen 3.2 kohta), [
luottamuksellinen
] (kyseisen kirjeen 3.3 kohta) ja [
luottamuksellinen
] (kyseisen kirjeen 3.4 kohta).
Mitä tulee [
luottamuksellinen
], [
luottamuksellinen
] ja [
luottamuksellinen
], nämä piirimyyjät eivät joka tapauksessa kuulu yhdeksän piirimyyjän ryhmään, joka mainitaan riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleen neljännessä virkkeessä ja edellä 70 kohdassa.
Näin ollen kantajien ensimmäinen väite – vaikka se olisikin paikkansapitävä kyseisten piirimyyjien osalta – ei saata millään lailla kyseenalaiseksi komission riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleessa tekemää toteamusta.
Ylimääräisenä perusteluna [
luottamuksellinen
] osalta on sitä paitsi korostettava, että AP tulkitsee 27.6.2005 päivätyssä kirjeessään kyseenalaisella tavalla tämän piirimyyjän komission kyselyyn antamia vastauksia, kun se väittää, että vastaukset olisivat tarkoittaneet, että kyseinen piirimyyjä ymmärsi korvausjärjestelmää sovellettavan vientiin.
Nimittäin se seikka, että kyseinen piirimyyjä luopui yhteisymmärryksessä PNE:n kanssa määrällisestä hyvityksestä saadakseen laadullisen hyvityksen jälleenmyyntisopimuksensa irtisanomisajalta, ei suinkaan merkitse sitä, että kyseinen piirimyyjä katsoi, että mainittu määrällinen hyvitys koski vientiä.
Vaikka lisäksi onkin totta, että [
luottamuksellinen
] on harjoittanut vientiä ainoastaan vuonna 2002 ja että näin ollen sen kyselyyn antama vastaus, jonka mukaan se ei ole pyytänyt hyvitystä ennen vuotta 2000 ”koska se ei ollut ajatellut sitä”, voi olla yllättävä, on kuitenkin niin, että tämä vastaus ilmaisi pikemminkin ajatuksen, että [
luottamuksellinen
] katsoi, että hyvitystä ei sovellettu vientiin.
On myös todettava, että komissio on oikeassa katsoessaan vastineessaan [
luottamuksellinen
] osalta, ettei AP:n 27.6.2005 päivätyn kirjeen 3.2.31 ja 3.2.32 kohtaan sisältyvää väitettä, jonka mukaan kyseinen piirimyyjä olisi jättänyt hyvityspyynnön liittämättä siihen tositteita, ole näytetty toteen. Kyseisen 27.6.2005 päivätyn kirjeen 3.2.31 ja 3.2.32 kohtaa ei nimittäin tue mikään.
Mitä tulee [
luottamuksellinen
], kyseinen piirimyyjä kuuluu niiden yhdeksän piirimyyjän ryhmään, joiden komissio katsoo vastanneen nimenomaisesti 17.11.2004 päivättyyn tiedonsaantipyyntöön antamissaan vastauksissa, että PNE:n ohjeista kävi riittävän selvästi ilmi, että maasta viedyistä ajoneuvoista ei ollut mahdollista saada hyvitystä.
Kantajien väitteen tarkoituksena on pääasiassa korostaa, että vaikka onkin totta, että [
luottamuksellinen
] on pyytänyt hyvitystä vasta vuodesta 2003 lähtien, kyseisen piirimyyjän 2.5.2001 päivätystä kirjeestä käy kuitenkin ilmi, että se oli jo aikaisemmin ”tietoinen kyseisestä mahdollisuudesta” pyytää hyvitystä.
Kuitenkin [
luottamuksellinen
] vastauksessaan 17.11.2004 päivättyyn tiedonsaantipyyntöön antamista selvityksistä käy kirjaimellisesti ilmi, että se, että tämä piirimyyjä on alkanut pyytää hyvitystä viennistään vasta vuonna 2003, johtuu siitä, että aikaisemmin se ”ei ollut selvillä mahdollisuudesta pyytää sitä” ja että ”se sai vasta vuonna 2003 selville” tämän mahdollisuuden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo komission tapaan, että tämä vastaus voidaan tulkita ainoastaan siten, että [
luottamuksellinen
] katsoi ennen vuotta 2003, että hyvitystä ei sovellettu vientiin.
Tämän tulkinnan vahvistaa, toisin kuin kantajat väittävät, kyseisen piirimyyjän 2.5.2001 päivätty Peugeot’lle osoitettu kirje, jonka komissio esitti vastineessaan. Tästä kirjeestä nimittäin ilmenee, että kyseinen piirimyyjä ei suinkaan ollut väitetyllä tavalla ”tietoinen mahdollisuudesta” pyytää hyvitystä viennin osalta, vaan se ymmärsi, ettei hyvitysjärjestelmää sovelleta vientiin, että se valitti asiasta Peugeot’lle ja että se pyysi, että tämä ulkopuolelle sulkeminen asetettaisiin kyseenalaiseksi sen tapauksessa.
Mitä tulee kyseisen 2.5.2001 päivätyn kirjeen marginaaliin käsinkirjoitetun maininnan ”in principe wel! Jc” (periaatteessa kyllä! Jc) esiintymiseen, josta AP muistuttaa väitetiedoksiantoon 30.7.2004 antamassaan vastauksessa ja 27.6.2005 päivätyssä kirjeessään ja joka tarkoittaa AP:n mukaan ”periaatteessa kyllä” hyvityksen maksamiselle viennistä, se ei saata kyseenalaiseksi komission kantaa.
Tämän käsinkirjoitetun maininnan merkitys on nimittäin epämääräinen, toisin kuin AP väittää. Joka tapauksessa tämä sama maininta on ainoastaan AP:n tekemä sisäinen merkintä kirjeen marginaalissa, jota ei ole todennäköisesti koskaan saatettu [
luottamuksellinen
] tietoon. Kantajat eivät sitä paitsi väitä – ja vielä vähemmän näytä toteen – että näin olisi tapahtunut eikä että näin olisi tapahtunut AP:n sille antamassa merkityksessä. Jos asia olisi ollut näin, silloin [
luottamuksellinen
] ei varmasti olisi, kuten tässä tapauksessa, odottanut vuotta 2003 pyytääkseen hyvitystä viennistään.
AP:n huomautuksien osalta, jotka sisältyvät sen 27.6.2005 päivätyn kirjeen 3.3.33 kohtaan ja joiden mukaan [
luottamuksellinen
] olisi myöntänyt muotoilleensa hyvityspyyntönsä epätarkoituksenmukaisella tavalla, ne koskevat oletettavasti vuotta 2003, jonka kuluessa kyseinen piirimyyjä alkoi pyytää hyvitystä, ja ne eivät näin ollen saata kyseenalaiseksi komission päätelmää, jonka mukaan ennen vuotta 2003 [
luottamuksellinen
] ymmärsi, että hyvitystä ei sovellettu vientiin.
Edellä 75–89 kohdassa esitetyistä seikoista ilmenee näin ollen, että kantajien ensimmäinen väite, jonka mukaan ”useat piirimyyjät ovat vahvistaneet, että ne olivat tietoisia mahdollisuudesta saada hyvitys viennistä, kunhan ne pystyivät esittämään todisteet lopullisen asiakkaan nimissä tapahtuneesta rekisteröinnistä”, ja seikat, joihin tässä väitteessä viitataan, eivät saata kyseenalaiseksi komission riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleen neljännessä virkkeessä tekemää toteamusta, jonka mukaan suuri enemmistö tiedonsaantipyyntöön vastanneista piirimyyjistä ilmoitti, että PNE:n ohjeista kävi selvästi ilmi, ettei hyvitystä ollut mahdollista saada maasta viedyistä ajoneuvoista.
Kantajien toisessa väitteessä, jonka mukaan toiset piirimyyjät olivat selvästi ilmaisseet, etteivät ne halunneet hyvitystä maasta viedyistä ajoneuvoista, puolestaan viitataan 27.6.2005 päivätyn kirjeen 1 kohtaan. Tässä väitteessä implisiittisesti tarkoitetut piirimyyjät ovat [
luottamuksellinen
], [
luottamuksellinen
] ja [
luottamuksellinen
].
Mitä tulee [
luottamuksellinen
], tämä piirimyyjä ei kuitenkaan kuulu riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleen neljännessä virkkeessä ja edellä 70 kohdassa mainittuun yhdeksän piirimyyjän ryhmään. Näin ollen ja samoista syistä kuin edellä 76 ja 77 kohdassa [
luottamuksellinen
], [
luottamuksellinen
] ja [
luottamuksellinen
] osalta on esitetty kantajien toisella väitteellä, jota sovelletaan [
luottamuksellinen
], ei ole merkitystä komission riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleen neljännessä virkkeessä tekemän toteamuksen kyseenalaiseksi saattamisen kannalta.
Piirimyyjä [
luottamuksellinen
] puolestaan kuuluu tähän yhdeksän piirimyyjän ryhmään.
Vastauksessaan 17.11.2004 päivättyyn tiedonsaantipyyntöön [
luottamuksellinen
] vastasi pääasiallisesti ymmärtäneensä, että hyvitysjärjestelmällä pyrittiin siihen, että piirimyyjät saavuttaisivat tavoitteensa sopimusalueellaan ja ettei näin ollen ollut loogista pyytää hyvitystä viennistä. Kuten komissio perustellusti korostaa, se, että [
luottamuksellinen
] ilmoitti, että myynnin maksimointi sen alueella vastasi sen strategiaa, ei merkitse sitä, ettei se olisi ollut kiinnostunut vientiin liittyvästä hyvityksestä. Sen vastauksesta käy hyvin ilmi se, että se katsoi, ettei sillä ollut oikeutta hyvitykseen viennin osalta.
Näin ollen toisin kuin kantajat väittävät, [
luottamuksellinen
] ei osoittanut kiinnostuksen puutetta hyvitykseen vaan ilmoitti ymmärtävänsä, ettei hyvitys loogisesti koskenut vientiä. [
luottamuksellinen
] ymmärsi siis korvausjärjestelmän täsmälleen sillä tavalla, jolla kantajat toivoivat piirimyyjien sen ymmärtävän.
Mitä tulee [
luottamuksellinen
], joka myös kuuluu edellä mainittuun yhdeksän pirimyyjän ryhmään, se on mainittu 27.6.2005 päivätyn kirjeen 1.13 kohdassa.
Vastauksessaan komission tiedonsaantipyynnön kysymykseen 6 tämä piirimyyjä ilmoitti, että se seikka, ettei se ollut pyytänyt hyvitystä, ”selittyy sillä, että määrän takia se ei maksanut vaivaa ja että vienti ei ollut sen yrityksen keskeistä toimintaa”.
Tämän vastauksen perusteella näyttää siltä, että komissio on virheellisesti lukenut tämän piirimyyjän niiden joukkoon, jotka ovat sen mukaan selvästi ilmoittaneet ymmärtävänsä, ettei hyvitysjärjestelmää sovelleta vientiin.
Edellä 91–98 kohtaan sisältyvistä seikoista seuraa näin ollen, että kantajien toinen väite, jonka mukaan ”toiset piirimyyjät olivat selvästi ilmaisseet sen, etteivät ne halua hyvitystä maasta viedyistä ajoneuvoista”, on oikea [
luottamuksellinen
] osalta, mutta että [
luottamuksellinen
] ja [
luottamuksellinen
] osalta se on vailla merkitystä tai virheellinen riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleen neljänteen virkkeeseen sisältyvän komission väitteen saattamiseksi kyseenalaiseksi.
Kantajien kolmannessa väitteessä, jossa viitataan 27.6.2005 päivätyn kirjeen 4 kohtaan, annetaan ymmärtää, että tietyt piirimyyjät olisivat vilpillisesti antaneet vastauksissaan 17.11.2004 päivättyyn tiedonsaantipyyntöön virheellisiä ja Peugeotille epäedullisia vastauksia. Tässä väitteessä implisiittisesti tarkoitetut piirimyyjät ovat [
luottamuksellinen
] ja [
luottamuksellinen
].
AP katsoi [
luottamuksellinen
] osalta 27.6.2005 päivätyn kirjeensä 4.1.38 ja 4.1.39 kohdassa, että tämän piirimyyjän vastaus, jonka mukaan se ei pyytänyt hyvitystä (vuosina 1997 ja 1998 tapahtuneesta viennistään), koska se pelkäsi vastatoimia, jotka voisivat ilmetä pidentyneinä toimitusaikoina, supistettuina tilauksina tai sen jälleenmyyntisopimuksen menetyksenä, on pahansuopa ja perusteeton syytös. AP perusti kantansa siihen, että ehdot, jotka liittyivät vuosien 2000 ja 2003 välisenä aikana jälleenmyyntisopimuksen purkamiseen, olivat [
luottamuksellinen
] kunnioittavia eikä niihin sisältynyt mitään uhkaa, joka voisi saada tämän pelkäämään vastatoimia viennin osalta kyseisen irtisanomisajan kuluessa (27.6.2005 päivätyn kirjeen 4.1.39 kohdan loppu ja 4.1.40–4.1.42 kohta).
Kuten kuitenkin komissio vastineessaan pääasiallisesti korostaa, tämä AP:n selitys, jossa viitataan [
luottamuksellinen
] jälleenmyyntisopimuksen irtisanomisehtoihin, koskee ajanjaksoa 2000–2003, joka eroaa ajanjaksosta 1997–1998, johon [
luottamuksellinen
] vastauksessa komission kyselyyn väistämättä viitataan, koska [
luottamuksellinen
] on harjoittanut vientiä ainoastaan ajanjakson 1997–1998 kuluessa.
Näin ollen AP:n selitys, jonka mukaan [
luottamuksellinen
] oli mahdotonta muutoin kuin vilpillisessä mielessä vedota vastatoimenpiteiden uhkaan toimintansa osalta ajanjaksona 2000–2003, ei tue miltään osin kantajien ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämää väitettä, jonka mukaan [
luottamuksellinen
] vastaus tiedonsaantipyyntöön olisi ollut vilpillinen.
Joka tapauksessa kantajat eivät vastauskirjelmässään mitenkään osoita vääräksi komission vastineessaan esittämiä seikkoja. Näissä olosuhteissa on pääteltävä, että kantajat eivät kirjelmissään tue oikeudellisesti riittävällä tavalla [
luottamuksellinen
] kohdistuvaa väitettään vilpillisyydestä.
Sama päätelmä on välttämätön piirimyyjä [
luottamuksellinen
] tapauksessa, jonka suhteen komissio korostaa vastineessaan pääasiallisesti samoja seikkoja kuin [
luottamuksellinen
] osalta. Myöskään tässä kantajat eivät osoita seikkoja vääriksi vastauskirjelmässään.
Edellä 100–105 kohtaan sisältyvistä seikoista seuraa näin ollen, että kantajien kolmatta väitettä, jonka mukaan tietyt piirimyyjät olivat 17.11.2004 päivättyyn tiedonsaantipyyntöön antamissaan vastauksissa vilpillisessä mielessä antaneet epäluotettavia ja Peugeotille epäedullisia vastauksia, ei ole näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
Kun otetaan huomioon kaikki edellä 73–106 kohdassa esitetyt seikat, kantajien väitteet – vaikka ne näyttävätkin tietyiltä yksittäisiltä osin perustelluilta, kuten piirimyyjä [
luottamuksellinen
] tapauksessa, joka palautetaan mieleen edellä 96–98 kohdassa – eivät saata kyseenalaiseksi komission riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleen neljännessä virkkeessä tekemää toteamusta.
Kantajien väitteen osalta, jonka mukaan DIALOG- ja RDC-tietojärjestelmät olivat neutraaleja työvälineitä, joilla pyrittiin hallintoon ja verotukseen liittyviin päämääriin, on korostettava, että se seikka, että näillä järjestelmillä tavoiteltiin todella tällaisia päämääriä, ei suinkaan sulje pois sitä, että kantajat käyttivät niiden sisältämiä tietoja myös piirimyyjien vientitoiminnan seurantaan ja valvontaan. Tältä osin ei ole vakavasti kiistetty sitä, että kantajat voivat näiden työvälineiden avulla yksilöidä piirimyyjien harjoittaman viennin ja että niitä käytettiin korvausjärjestelmän täytäntöönpanon edellyttämiin tarpeisiin ja erityisesti, kuten komissio korostaa (riidanalaisen päätöksen 37 perustelukappaleen neljäs luetelmakohta, 57 perustelukappaleen ensimmäinen luetelmakohta, 60–72 ja 122 perustelukappale), maasta vietyjen ajoneuvojen yksilöimiseen ja niiden sulkemiseen hyvityksen ulkopuolelle.
Kantajien argumenttiin, jonka mukaan puutteet toimituksissa alankomaalaisille piirimyyjille eivät johtuneet halusta rajoittaa vientiä, on riittävää vastata, että komissio ei ole riidanalaisen päätöksen 117–120 perustelukappaleessa katsonut puutteita kilpailun rajoitukseksi vaan ainoastaan ilmiöksi, joka on tosiasiallisesti vahvistanut kantajien toteuttaman korvausjärjestelmän vaikutusta.
Lopuksi on korostettava, että kantajat esittävät kannekirjelmän 115 kohdassa perustelun, joka vahvistaa päätelmää, jonka mukaan kyseisellä järjestelmällä pyrittiin rajoittamaan rinnakkaisvientiä.
Kantajat tuovat siten esille, että Euroopan automarkkinat ovat perusteellisesti vääristyneet uusien ajoneuvojen ostolle määrätyn veron kansallisten erojen vuoksi, että nämä erot ajavat valmistajat korottamaan hintojaan matalan verotuksen maissa ja alentamaan niitä korkean verotuksen maissa, mikä puolestaan aiheuttaa rinnakkaistuontivirtoja. Kantajat lisäävät, että arvostelemalla autonvalmistajia pikemmin kuin kansallisia verojärjestelmiä komissio ottaa riskin siitä, että se kannustaa valmistajia korottamaan hintojaan korkean verotuksen maissa paikallisten kuluttajien vahingoksi.
Kuitenkin on niin, että vaikka olisi totta, kuten kantajat toisaalta väittävät (ks. edellä 54 kohta), että hyvitysmekanismin tarkoituksena oli yksinomaan voimistaa piirimyyjien myyntiä niiden sopimusalueilla, silloin niillä ei olisi mitään syytä käsittää sitä, että komissio on arvostellut järjestelmää, seikaksi, joka on omiaan kannustamaan niitä korottamaan nimenomaan rinnakkaisviennin torjumiseksi hintoja korkean verotuksen maissa. Toisin sanoen se, että kantajat ymmärtävät hyvitysjärjestelmän arvostelun sellaiseksi seikaksi, joka on omiaan yllyttämään niitä korjaamaan hintojansa ylöspäin siihen saakka alhaisten hintojen maissa, vahvistaa päätelmää, jonka mukaan tämän järjestelmän tarkoituksena oli rajoittaa rinnakkaisvientiä.
Kaikista edellä esitetyistä seikoista seuraa, että, toisin kuin kantajat väittävät, komissio on asianmukaisesti päätellyt riidanalaisessa päätöksessä, että kyseessä on korvausjärjestelmä, jonka kilpailunvastaista tarkoitusta, joka on ilmeinen ja jota ei sitä paitsi ole vakavasti kiistetty vuoden 1997 osalta, ei ole poistettu kyseisen vuoden jälkeen vaan kantajat ovat päinvastoin pitäneet sen voimassa. Näin ollen tämä kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin se koskee korvausjärjestelmää.
Painostuksen kilpailunvastainen tarkoitus
Ilmaisu ”painostus”, jota komissio käyttää riidanalaisessa päätöksessä, tarkoittaa ensisijaisesti toimenpiteitä, joilla pyrittiin saamaan piirimyyjät hyväksymään viennin rajoittamistarve, toiseksi tiettyihin piirimyyjiin kohdistuvaa suoraa painostusta, kolmanneksi erityisesti yleisimmin vietyjen mallien toimitusten supistamista koskevia uhkauksia ja neljänneksi toimitusrajoituksia.
Kantajat kiistävät, että komission riidanalaisessa päätöksessä yksilöimän painostuksen tarkoituksena olisi ollut kilpailun rajoittaminen.
Ensiksi toimenpiteistä, joilla pyrittiin saamaan piirimyyjät hyväksymään viennin rajoittamistarve (riidanalaisen päätöksen 74–76 perustelukappale ja näiden perustelukappaleiden alaviitteet 127–130), kantajat väittävät, että pelkkiä huomautuksia tai ilmoituksia ei voida pitää painostuksena ja että tietyt ilmoitukset, jotka komissio on ottanut huomioon, on laadittu piirimyyjien ollessa poissa tai niitä ei voida lukea PNE:n syyksi. Riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleen lopussa mainitulla kiertokirjeellä pyrittiin kantajien mukaan ainoastaan muistuttamaan ehdottomista säännöistä, joita sovellettiin välittäjien välityksellä tapahtuvaan myyntiin.
Tätä perustelua ei voida hyväksyä.
Kuten komissio pääasiallisesti toteaa, kantajat eivät nimittäin suinkaan kiistä kyseisten toimenpiteiden kilpailunvastaista tarkoitusta vaan rajoittuvat korkeintaan kiistämään sen, että näistä toimenpiteistä olisi sovittu, kun ne väittävät, että pelkkiä huomautuksia ja ilmoituksia ei voida pitää painostuksena tai edelleen että tietyt riidanalaisista ilmoituksista on laadittu piirimyyjien ollessa poissa.
Sitä paitsi on vaikeasti kiistettävissä, että komission antamat konkreettiset esimerkit riidanalaisen päätöksen 75 ja 76 perustelukappaleen alaviitteissä 127–130 vastaavat tai vähintäänkin kuvastavat kantajien toimenpiteitä, joilla pyritään rajoittamaan vientiä Alankomaista.
Vaikka näin ollen asiakirjan, jonka otsikko on ”Rapport express de mission aux Pays-Bas les 4 et 5 septembre 1996” (pikaraportti tehtävästä Alankomaissa 4. ja 5.9.1996) ja jota tarkoitetaan riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleen ensimmäisen virkkeen alaviitteessä 127, osalta onkin totta, että kyseessä on AP:n sisäinen raportti, jota ei ollut varmasti tarkoitettu piirimyyjille, kuitenkin kyseisessä alaviitteessä esitetty ote tästä asiakirjasta, jonka mukaan ”jälleenviennin kasvavan määrän vuoksi [PNE] joutuu supistamaan tätä määrää [piirimyyjää] kohti tarkasti lakeja noudattaen”, kuvastaa hyvin sitä, että kysymys on PNE:n toimenpiteistä, joilla pyritään estämään alankomaalaisten piirimyyjien harjoittaman jälleenviennin määrän kasvu.
Toiseksi riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleen viimeistä edellisen ja viimeisen virkkeen ja tämän perustelukappaleen alaviitteen 128 osalta PNE:n ja VPDN:n neuvottelutoimikunnan välillä 24.6.1996 pidetyn kokouksen pöytäkirjanote, joka on toistettu kyseisessä alaviitteessä 128, paljastaa myös selvästi PNE:n toimenpiteen, jolla pyritään rajoittamaan vientiä. Tästä otteesta nimittäin ilmenee, että ”PNE:n johtokunta ilmoittaa olevansa harmistunut toteamuksesta, että – – Alankomaiden markkinoilla esiintyy toimitusvaikeuksia piirimyyjien harjoittaman (jälleen)vientitoiminnan johdosta”, että ”[PNE] on samaa mieltä [siitä, että Alankomaiden markkinoille suuntautuvilla tilauksilla on aina oltava etusija] ja [että] se tekee inventoinnin tilauskannasta tältä osin”.
Edelleen kyseisen otteen mukaan ”[PNE] muistuttaa vielä kiertokirjeellä piirimyyjiä Alankomaiden ulkopuolelle suuntautuvia toimituksia koskevista tiukoista säännöistä – – ja sillä on aikomus ryhtyä asiassa ankariin rangaistustoimenpiteisiin, jos todetaan, että piirimyyjä ei ole tiukasti noudattanut kyseisiä sääntöjä”.
Kantajien väite, jonka mukaan viimeksi mainitulla PNE:n ilmoittamalla kiertokirjeellä olisi pyritty ainoastaan varmistamaan välittäjien välityksellä tapahtuvien myyntimenettelyjen noudattaminen eikä rajoittamaan vientiä, ei saata kyseenalaiseksi edellä 121 kohdassa esitettyä päätelmää, joka on riittävän perusteltu 24.9.1996 pidetyn kokouksen pöytäkirjan otteen ensimmäisten virkkeiden sanamuodon perusteella, joka palautetaan mieleen samassa kohdassa.
Vaikka sitä paitsi kyseisen kiertokirjeen tarkoitus olisi ollut kantajien kuvailema, se, että PNE päättää muistuttaa piirimyyjiä säännöistä, joita on noudatettava välittäjien välityksellä tapahtuvassa myynnissä, ei ole suinkaan yhteensovittamaton viennin rajoittamispyrkimyksen kanssa. Lisäksi PNE:n aikomus, joka on lausuttu 24.9.1996 pidetyn kokouksen pöytäkirjassa käyttäen huomiota herättävän uhkaavaa ilmaisua ”ryhtyy asiassa ankariin rangaistustoimenpiteisiin, jos todetaan, että piirimyyjä ei ole noudattanut tiukasti kyseisiä sääntöjä”, on voinut muodostaa osatekijän yleisemmässä strategiassa, jolla pyritään loppujen lopuksi estämään piirimyyjiä suuntautumasta vientitoimintaan.
Kolmanneksi riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleen osalta on selvää – ja komissio ei sitä paitsi lainkaan kiistä sitä – että kyseisessä perustelukappaleessa ja sen alaviitteessä 129 mainitut esimerkit viittaavat VPDN:n sisällä ilmaistuihin kannanottoihin ja aloitteisiin. Joka tapauksessa, vaikka nämä konkreettiset esimerkit eivät todella ole lähtöisin kantajilta itseltään vaan VPDN:n jäseniltä, niistä ilmenee kuitenkin, kuten komissio on perustellusti korostanut (riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen toinen virke), että kantajat ovat käytännössä käyttäneet VPDN:ää viestittääkseen, että piirimyyjien oli rajoitettava vientiä.
Neljänneksi konkreettisen esimerkin osalta, jonka komissio on antanut riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleen lopussa ja tämän perustelukappaleen alaviitteessä 130 ja joka koskee PNE:n pääjohtajan [
luottamuksellinen
] ilmaisemaa valmistajan tahtoa, ettei vientiä harjoitettaisi, myös se ilmaisee selvästi kantajien rajoittamispyrkimyksen.
Toiseksi tiettyihin piirimyyjiin kohdistuvan suoran painostuksen osalta (riidanalaisen päätöksen 77 ja 78 perustelukappale) kantajat korostavat, että se tosiseikka, että piirimyyjä ilmaisee ajatuksensa viennistä Account Managers Dealernetsin (joka vastaa piirimyyjien tileistä; jäljempänä AMD) edessä, ei välttämättä merkitse sitä, että on kysymys painostuksesta. Vienti on kantajien mukaan osa piirimyyjien normaalia toimintaa ja tämän vuoksi on loogista, että AMD voi ottaa puheeksi tämän kysymyksen, mikä on sitä paitsi tehty neutraalisti.
Tämä argumentti ei ole vakuuttava, ja se on hylättävä. Tältä osin on todettava, että riidanalaisen päätöksen 77 perustelukappaleen lukemisen sekä erityisesti tämän perustelukappaleen alaviitteiden ja erityisesti alaviitteiden 132–134, joissa viitataan AMD:n tarkastuksista piirimyyjien luona tehtyihin raportteihin sekä Peugeot’n sisäiseen muistioon, tarkastelun perusteella ilmenee, että AMD harjoitti piirimyyjien luona käydessään painostusta saadakseen ne luopumaan viennistä. Kuten komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 77 perustelukappaleessa, AMD:n huomautusten, jotka on esitetty lyhyesti sen tarkastusraporteissa, merkityssisältö löytyy ainoastaan asiayhteydessä, jossa kantajien näkökulmasta viennin pitäisi säilyä luonteeltaan poikkeuksellisena.
Riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappaleen osalta, joka koskee painostusta, jonka toteuttamista ei ollut annettu AMD:n tehtäväksi, ainoa havaittavissa oleva vastaväite kantajien perusteluissa, jotka koskevat komission väitetysti virheellistä painostuksen arviointia, on se, että 78 perustelukappaleessa ja tämän perustelukappaleen alaviitteissä 136–140 annetut esimerkit eivät olleet lähtöisin PNE:ltä. On tosin totta, että kyseiset esimerkit on otettu piirimyyjien, tässä tapauksessa [
luottamuksellinen
] (edellä mainitut alaviitteet 136, 137 ja 138), [
luottamuksellinen
] (edellä mainittu alaviite 139) ja [
luottamuksellinen
] (edellä mainittu alaviite 140) kirjeistä. On kuitenkin niin, että nämä kirjeet, joissa mainitaan pelko ”ongelmista Alankomaiden Peugeot’n kanssa” ja ”vastatoimien pelko” siinä tapauksessa, että vientiä jatketaan, tai edelleen Peugeot’n harjoittama ”kova painostus” ja näköpiirissä olevat ”liian ankarat rangaistustoimenpiteet”, erityisesti ”piirimyyjän sopimuksen irtisanominen”, ilmaisevat selvästi PNE:n harjoittaman painostuksen olemassaolon.
Kolmanneksi kantajat eivät saata erityisesti yleisimmin vietyjen mallien toimitusten supistamista koskevien uhkausten osalta (riidanalaisen päätöksen 79–81 perustelukappale) vakavasti kyseenalaiseksi tätä tarkoittavia toteamuksia, jotka komissio on tehnyt VPDN:n kaupallisen toimikunnan ja PNE:n edustajien välillä pidettyjen kokousten pöytäkirjojen perusteella (ks. riidanalaisen päätöksen 79 perustelukappaleen alaviitteet 141 ja 142, riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappaleen alaviite 143 ja riidanalaisen päätöksen 81 perustelukappaleen alaviite 144).
Kantajien ainoat yksilöitävissä olevat vastaväitteet tältä osin rajoittuvat ensinnäkin väitteeseen, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 79 ja 81 perustelukappaleen alaviitteisiin 142 ja 144 sisältyvien lainausten ei voida katsoa johtuvan PNE:stä vaan ne kuuluvat VPDN:lle ja piirimyyjille, ja toiseksi väitteeseen, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappaleen alaviitteeseen 143 sisältyvä lainaus vastaa PNE:n piirimyyjien poissa ollessa tekemää ilmoitusta.
Kuitenkin ensimmäisen väitteen osalta VPDN:n kaupallisen toimikunnan 16.6.1997 pidetyn kokouksen pöytäkirjasta ilmenee selvästi, että siitä alaviitteessä 142 esitetty ote ei vastaa piirimyyjien vaan PNE:n edustajiensa välityksellä sanomaa. Mitä tulee alaviitteeseen 144 sisältyvään lainaukseen ”vaaditaan, ettei mallia 206 viedä maasta ja että ne varataan Alankomaiden markkinoita varten!”, VPDN:n 8.6.1998 pidetyn kokouksen pöytäkirjasta ilmenee, että tämä lainaus on otettu vastauksista, jotka kyseisen kokouksen toisessa osassa läsnä ollut PNE:n myyntijohtaja ja edustaja [
luottamuksellinen
] antoi piirimyyjien valmistelemiin sille osoitettuihin kysymyksiin ja jotka on esitetty kursiivilla pöytäkirjassa.
Mitä tulee toiseen väitteeseen, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappaleen alaviitteessä 143 esiintyvä lainaus, joka on otettu muistiosta ”mémo plan réseau Pays-Bas du 30 mai 1997” (Alankomaiden verkostoa koskevasta suunnitelmasta 30.5.1997 tehty muistio) ja jonka sanamuodon mukaan ”[PNE] harkitsee mallin 806 tarjonnan supistamista karsiessaan yleisimmin vietyjä malleja”, vastaa PNE:n piirimyyjien poissa ollessa tekemää ilmoitusta, väite on paikkansa pitävä tosiseikkojen suhteen mutta kyseessä oleva lainaus kuvastaa kuitenkin hyvin PNE:n pyrkimystä supistaa tarjontaansa piirimyyjille yleisimmin vietyjen mallien osalta.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajien väitteet eivät riitä saattamaan kyseenalaisiksi komission arviointeja.
Neljänneksi vientiin tarkoitettujen ajoneuvojen toimitusrajoitusten osalta (riidanalaisen päätöksen 82–85 perustelukappale) komissio on antanut esimerkkejä tällaisista rajoituksista. Nämä toimitusrajoitukset ovat ilmenneet merkittävän pitkinä toimitusaikoina (82 perustelukappale), erityisten rahoitusehtojen asettamisena (83 perustelukappale) tai edelleen vaatimuksina, että tilaukseen liittyy rekisteröintiä Alankomaissa koskeva hakemus (83–85 perustelukappale).
Kantajat eivät vakavasti osoita vääräksi näiden toimitusrajoitusten, joita sovellettiin piirimyyjien tilauksiin vientiin tarkoitettujen ajoneuvojen osalta, olemassaoloa.
Näin ollen kantajien argumentti, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 83 ja 84 perustelukappaleen alaviitteissä 145–147 ja 150 lainatut asiakirjat, jotka vastaavat ostajien ja välittäjien kanteluja ja piirimyyjien vastauksia näihin kanteluihin, sisältävät ilmoituksia, joita ei voida panna PNE:n tiliin, ei voi menestyä, koska tässä argumentissa ei saateta kyseenalaiseksi näissä asiakirjoissa esitettyjen toimitusrajoitusten olemassaoloa.
On myös hylättävä kantajien argumentti, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleen alaviitteessä 152 lainattu asiakirja koskee PNE:n ja VPDN:n välistä keskustelua ajoneuvojen puutteesta, mitä ei voida pitää osoituksena painostuksesta. Nimittäin se tosiseikka, joka pitää muodollisesti paikkansa, että kyseinen asiakirja, PNE:n johtokunnan ja VPDN:n neuvottelukomitean välillä 2.11.1999 pidetyn kokouksen pöytäkirja, koskee PNE:n ja VPDN:n välillä nimenomaan ajoneuvopulasta käytyä keskustelua, ei saata mitenkään kyseenalaiseksi riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa kuvailtujen sellaisten toimitusrajoitusten olemassaoloa, joita sovellettiin valikoivasti sellaisiin piirimyyjien tilaamiin ajoneuvoihin, joissa oli vientiin tarkoitettuja tilauksia vastaava tietokoodi.
Lopuksi kantajien argumentit, jotka koskevat piirimyyjä [
luottamuksellinen
] Système européen promotion SARL:lle (jäljempänä SEP), joka on ranskalainen autojen välittäjä ja yhden komissiolle osoitetun kantelun tekijä, osoittamalle 31.7.1997 päivätylle kirjeelle annettavaa merkitystä, eivät voi myöskään menestyä. On selvää, että ongelmat, joita [
luottamuksellinen
] ilmoitti kyseisessä kirjeessä pelkäävänsä siinä tapauksessa, että lisävientiä SEP:n hyväksi harjoitetaan, johtuivat Peugeot’n rajoittavasta politiikasta eikä siitä, että [
luottamuksellinen
] olisi voitu moittia myynnistä jakeluverkon ulkopuolisille jälleenmyyjille niiden sopimusvelvoitteiden vastaisesti, jotka sillä oli Peugeot’n jakeluverkon puitteissa. Nimittäin SEP, jolle kyseinen kirje oli osoitettu, ei ollut sellainen verkon ulkopuolinen jälleenmyyjä vaan lopullisten asiakkaiden lukuun toimiva välittäjä.
Edellä 116–139 kohtaan sisältyvistä seikoista seuraa, että kantajat eivät onnistu saattamaan kyseenalaiseksi komission toteamusta, jonka mukaan erilaisilla toimenpiteillä, jotka on otettu esille riidanalaisessa päätöksessä ja jotka on siinä määritelty painostukseksi, pyrittiin ainakin rajoittamaan rinnakkaisvientiä ellei poistamaan sitä, ja niillä oli siis kilpailunvastainen tarkoitus.
Näissä olosuhteissa on niin, että koska kantajat eivät ole onnistuneet osoittamaan vääriksi komission toteamuksia, jotka koskevat komission riidanalaisessa päätöksessä kuvaileman korvausjärjestelmän ja monenlaisen painostuksen kilpailunvastaista tarkoitusta, tämä kanneperuste on hylättävä.
Tämän jälkeen on tarkasteltava ensimmäistä kanneperustetta, jonka mukaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus puuttuu siitä syystä, että piirimyyjät eivät ole hyväksyneet korvausjärjestelmää ja painostusta.
2.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen puuttumista
Asianosaisten lausumat
Kantajien mukaan komissio on soveltanut virheellisesti EY 81 artiklan 1 kohtaa, kun se on katsonut riidanalaisessa päätöksessä, että PNE:n toteuttamat toimenpiteet voitiin määritellä kyseisessä artiklassa tarkoitetuksi sopimukseksi.
Sopimuksen käsitteessä on kantajien mukaan keskeistä yhteisymmärryksen olemassaolo ja komissiolla on näin ollen todistustaakka näyttää toteen yhtäältä kehotus, toisaalta nimenomainen tai hiljainen suostumus tähän kehotukseen, mitä se ei ole tehnyt.
Piirimyyjien korvausjärjestelmästä kantajat toteavat, että PNE on määrännyt siitä yksipuolisesti. Lisäksi kiertokirjeet, jotka on laadittu neutraalein ilmaisuin, on katsottava laillisiksi, ja rikkominen voi perustua korkeintaan PNE:n mahdolliseen käytäntöön olla maksamatta hyvitystä viennistä.
Sopimusta tällaisesta käytännöstä ei kantajien mukaan kuitenkaan ollut, sillä pelkästään sitä, että piirimyyjät jatkoivat autojen ostoja, ei voitu rinnastaa tällaiseen sopimukseen. Ei voida olettaa, että tällainen sopimus on olemassa, koska hyvityksen maksamatta jättäminen ei ole piirimyyjän etujen mukaista ja koska ei voida katsoa, että tällainen sopimuksen lainvastainen kehittyminen on hyväksytty etukäteen jälleenmyyntisopimusta allekirjoitettaessa.
Kantajat katsovat, että rekisteröintien valvonnalla ei ole yhteyttä vientiin vaan se johtuu kansallisessa verolainsäädännössä asetetuista velvoitteista ja sillä pyritään lisäämään myyntiä lopullisille asiakkaille.
VPDN:n, joka ei kantajien mukaan edusta piirimyyjiä, aseman perusteella ei voida päätellä, että PNE:n ja viimeksi mainittujen välinen sopimus on olemassa.
Lopuksi kantajat katsovat, että piirimyyjien ja PNE:n välillä ei ole ollut mitään sopimusta väitetystä viennin jättämisestä hyvityksen ulkopuolelle. Tämä ilmenee piirimyyjien erilaisista vastauksista komission niille tältä osin esittämiin kysymyksiin.
Painostuksen osalta, jota PNE on väitetysti harjoittanut piirimyyjiään kohtaan, kysymys on korkeintaan – vaikka se näytettäisiin toteen – PNE:n yksipuolisista menettelytavoista eikä EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista sopimuksista. Paras todiste siitä, että piirimyyjien suostumus väitettyyn painostukseen puuttuu, perustuu sitä paitsi niiden harjoittaman viennin laajuuteen. Lopuksi kantajat toteavat, että ei voida olettaa, että PNE:n väitetty politiikka viennin rajoittamiseksi tai kieltämiseksi olisi hyväksytty, koska tällainen politiikka olisi piirimyyjien etujen vastaista ja selvästi kilpailua rajoittavaa.
VPDN:n käyttöönottamat toimenpiteet ja ilmaisemat toiveet ovat ainoastaan satunnaisia kannanottoja, jotka – olettaen, että niillä on voinut olla jonkinlaista vaikutusta – eivät sitoneet piirimyyjiä eivätkä osoittaneet, että piirimyyjät olivat hyväksyneet ne.
PNE:n väitetty piirimyyjille tapahtuvien ajoneuvotoimitusten rajoittaminen sekä piirimyyjien määrän supistaminen ovat kantajien mukaan yksipuolisia toimenpiteitä. Muutoin toimituksia ei rajoitettu, eikä piirimyyjien määrän supistaminen koskenut tärkeimpiä vientiä harjoittavia piirimyyjiä.
Pelkkä painostuksen tai rangaistustoimenpiteiden olemassaolo osoittaa kantajien mielestä, että piirimyyjät ovat eri mieltä ja että ne eivät siis ole hyväksyneet PNE:n oletettua kehotusta. Komissio ei ole näyttänyt toteen, että piirimyyjät olisivat kukin erikseen nimenomaisesti tai hiljaisesti antaneet hyväksyntänsä.
Komissio korostaa, että PNE:n piirimyyjille osoittamat kiertokirjeet ja kehotukset, joilla pyrittiin vaikuttamaan niihin jakelusopimuksen täyttämisessä ja joita yksikään piirimyyjistä ei selvästi vastustanut, ovat sopimuksia, jotka kuuluvat sellaisten jatkuvien kaupallisten suhteiden kokonaisuuteen, joita säännellään ennalta määrätyllä yleissopimuksella, ja jotka kuuluvat EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Komissio katsoo yksilöineensä useita osatekijöitä, jotka vahvistavat, että piirimyyjät ovat antaneet vähintäänkin hiljaisen suostumuksensa.
Komissio toteaa, että se ei riidanalaisessa päätöksessä ottanut huomioon VPDN:n osallistumista kyseessä oleviin sopimuksiin, vaan se otti huomioon päätöslauselmat, ilmoitukset ja keskustelut, joita käytiin kyseisessä yhdistyksessä ja joista sen mukaan ilmeni, että ainakin ne piirimyyjät, jotka olivat suoraan mukana vientitoiminnassa, olivat selvästi ilmaisseet ajatuksensa intressistä, joka niillä oli noudattaa PNE:n politiikkaa viennin osalta, ja ne olivat näin ollen hyväksyneet kyseisen politiikan, jota ne olivat sitä paitsi käsitelleet niin kuin se kuuluisi sopimussuhteisiin valmistajan kanssa.
Argumentin osalta, joka koskee rinnakkaisviennin hillitsemisyritysten väitettyä epäonnistumista, komissio korostaa, että toimittajan kehotuksen noudattamatta jättäminen ei kumoa sopimuksen olemassaoloa koskevaa väitettä, koska kyseisen kehotuksen hiljaista hyväksymistä ei osoiteta yksinomaan tukeutumalla jakelijoiden käyttäytymiseen kyseessä olevan ajanjakson kuluessa. Joka tapauksessa komissio ei ole väittänyt, että hyvitysjärjestelmällä yksinään olisi pyritty kieltämään vientiin suuntautuva myynti. Se katsoi, että se johti piirimyyjien taloudellisen liikkumavaran merkittävään supistumiseen tällaisen viennin harjoittamisen osalta.
Vaikka on totta, että PNE päätti ensi vaiheessa yksipuolisesti piirimyyjille esitetyistä uusista ehdoista, ne lisättiin jakelusopimukseen, kun niistä oli ilmoitettu piirimyyjille vuosittaisten kiertokirjeiden välityksellä. Ajanjaksona 2000–2003 – jonka kuluessa korvausjärjestelmässä määrättiin nimenomaan, että jos piirimyyjä ei nimenomaisesti vastustanut järjestelmää, piirimyyjän katsottiin hyväksyneen järjestelmän – piirimyyjät esittivät tätä järjestelmää vastaan ainoastaan kaksi vastaväitettä, jotka peruutettiin myöhemmin. On vaikea ymmärtää, että samaa järjestelmää olisi voitu soveltaa yksipuolisesti vuosien 1997–1999 aikana.
Komissio katsoo, että PNE:n kiertokirjeiden ilmaisut eivät olleet neutraaleja yhtenäkään tutkimusjakson ajankohtana ja että korvausjärjestelmän konkreettinen soveltaminen PNE:n toimesta ainoastaan vahvisti näitä kiertokirjeitä koskevaa komission tulkintaa. Mitä tulee järjestelmän soveltamiseen piirimyyjien toimesta, murskaava enemmistö niistä jätti pyytämättä hyvitystä maasta viedyistä ajoneuvoista.
Lopuksi on tarpeen erottaa selvästi kehotus, joka koskee piirimyyjien lopullista jälleenmyyntihintaa, ja, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, toimenpide, jossa määritetään piirimyyjän ostohinta valmistajalta. Pääasiassa tästä syystä komissio on voinut päätyä siihen, että piirimyyjien lukuisten ostoon liittyvien toimien perusteella käsiteltävänä olevassa asiassa on kysymys hintoja koskevasta sopimuksesta.
Väitetyllä sopimusintressin puuttumisella piirimyyjien osalta ei voida kieltää kyseessä olevaa sopimusta koskevaa toteamusta. Muistuttaminen siitä, että myynnin lisääminen lyhyellä aikavälillä (viennin kautta) on jokaisen piirimyyjän intressissä, ei nimittäin ole riittävää, jos on ilmeistä, että valmistajan politiikan vastustaminen uhkaa aiheuttaa kohtalokkaita seurauksia piirimyyjälle hintojen, toimitusten ja jopa sopimussuhteen jatkumisen osalta. Lisäksi PNE:n mahdollisuus saada helposti selville kaikki vientiin suuntautuva myynti on kannustanut piirimyyjiä liittymään järjestelmään.
Se, että PNE:n valvontajärjestelmillä on voitu tavoitella muita päämääriä kuin vientiin suuntautuvan myynnin selville saamista, ei estä ajattelemasta, että niillä on voinut olla myös tämä selville saamista koskeva tehtävä. Kantajat, jotka valittavat rekisteröintejä koskevan tietopankin puuttumista yhteisön tasolla, eivät anna suinkaan ymmärtää tehneensä omalla tasollaan mitään kyseisen aukon poistamiseksi varmistaakseen hyvityksen maksamisen vientiin suuntautuvasta myynnistä.
Mitä VPDN:n rooliin tulee, se toimi komission mukaan korvausjärjestelmästä käytyjen keskustelujen ”kaikupohjana”. Riidanalaisessa päätöksessä nojaudutaan ainoastaan täydentävästi kyseisen yhdistyksen toimenpiteisiin. Komissio katsoo, että kiertokirjeet tai ainakin korvausjärjestelmän yhteydessä tehdyt tilaukset riittävät sopimuksen olemassaolon toteamiseen. Näin ollen komissio saattoi ottaa huomioon piirimyyjien suostumuksen olemassaolon vahvistamiseksi sen, että niiden etuja edustava yhdistys osallistui korvausjärjestelmän valmisteluun ja muuttamiseen. Jos piirimyyjät vastustivat tätä järjestelmää, vastustuksen olisi pitänyt saada vastakaikua VPDN:n keskusteluissa.
Sen osalta, että piirimyyjien väitetään tulkinneen kiertokirjeitä eri tavoilla, on riittävää huomauttaa, että suurin osa niistä, mukaan lukien viennin osalta merkittävin piirimyyjä, antoi vastauksia, jotka vahvistivat komission kantaa.
Komissio katsoo, että tiettyihin piirimyyjiin kohdistunut painostus puolestaan ainoastaan täydensi yleisempää sopimusta, joka oli sinänsä vientiä rajoittava ja johon lähes kaikki piirimyyjät olivat hiljaisesti liittyneet. Valvonnan ja painostuksen olemassaolo samoin kuin tiettyjen piirimyyjien reaktio vahvistaa komission mukaan korvausjärjestelmän tällaisen hyväksymisen uskottavuutta. Sekä PNE:n että piirimyyjien näkökulmasta oli sovittu, että PNE:n ohjeiden noudattamatta jättäminen merkitsee jakelusopimuksen noudattamatta jättämistä.
Argumentti, jonka mukaan painostusta olivat seuranneet vientihuiput, ei ole komission mukaan ratkaiseva. On normaalia, että painostus voimistuu ajanjaksoina, jolloin todetaan rinnakkaisviennin lisääntymistä. Sen perusteella, että vientiä kuitenkin harjoitetaan, ei voida päätellä, että sopimusta ei ole olemassa. Painostus on mainittu tosiseikkana, joka osoittaa aikaisemman sopimuksen olemassaolon. Viennin supistuminen vuodesta 1997 lukien ja sen jyrkkä väheneminen vuodesta 1999 lukien osoittaa sitä vastoin sopimuksen tehokkuutta.
Komissio ei todennut riidanalaisessa päätöksessä piirimyyjien ja valmistajan välisen, toimitusten kiintiöintiä ainoastaan kotimarkkinoiden tarpeisiin koskevan yleisen sopimuksen olemassaoloa eikä eniten vientiä harjoittavien piirimyyjien poissulkemista koskevasta kartellista sopimista. Sitä vastoin riidanalaisessa päätöksessä korostetaan, että valmistaja voi toimituksia koskevan valtansa avulla luoda kannustimia siihen, että piirimyyjät alistuvat sen yleiseen rajoituspolitiikkaan ja luopuvat viennistä. Komission mukaan jakeluverkkoa koskeva jyrkkä supistamispolitiikka ei voi sitä paitsi olla herättämättä pelkoja piirimyyjissä, erityisesti niissä, jotka ovat olleet vientitoimintansa vuoksi PNE:n edustajien uhkausten kohteena paikan päällä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen olemassaolon edellytykseksi riittää se, että kyseiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa toimia markkinoilla määrätyllä tavalla (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1711, Kok. Ep. XI, s. II-79, 256 kohta; asia T-41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000, Kok., s. II-3383, 67 kohta ja asia T-208/01, Volkswagen v. komissio, tuomio 3.12.2003, Kok., s. II-5141, 30 kohta; ks. vastaavasti asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok., s. 661, Kok. Ep. I, s. 445, 112 kohta ja yhdistetyt asiat 209/78–215/78 ja 218/78, van Landewyck ym. v. komissio, tuomio 29.10.1980, Kok., s. 3125, Kok. Ep. V, s. 355, 86 kohta).
Kyseisen yhteisen tahdon ilmaisumuodon osalta riittää, että sopimusehdoissa ilmaistaan sopimuspuolten tahto toimia sopimuksen määräysten mukaisesti (edellä 168 kohdassa mainittu asia Bayer v. komissio, tuomion 68 kohta, edellä 168 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomio 3.12.2003, 31 kohta; ks. vastaavasti edellä 168 kohdassa mainittu asia ACF Chemiefarma v. komissio, tuomion 112 kohta; edellä 168 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat van Landewyck ym. v. komissio, tuomion 86 kohta).
Tästä seuraa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen käsitteessä, sellaisena kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, on keskeistä vähintään kahden sopimuspuolen tahtojen yhtyminen eikä merkitystä ole sillä, missä muodossa tämä tahtojen yhtyminen ilmenee, kunhan ilmaisu tarkoin vastaa sitä (asia C-74/04 P, komissio v. Volkswagen, tuomio 13.7.2006, Kok., s. I-6585, 37 kohta; edellä 168 kohdassa mainittu asia Bayer v. komissio, tuomion 69 kohta ja edellä 168 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomio 3.12.2003, 32 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että jos valmistajan tekemä päätös on yrityksen yksipuolista toimintaa, EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätty kielto ei koske tätä päätöstä (edellä 168 kohdassa mainittu asia Bayer v. komissio, tuomion 66 kohta; asia T-368/00, General Motors Nederland ja Opel Nederland v. komissio, tuomio 21.10.2003, Kok., s. II-4491, 58 ja 79 kohta ja edellä 168 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomio 3.12.2003, 33 kohta; ks. vastaavasti asia 107/82, AEG-Telefunken v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok., s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 38 kohta; yhdistetyt asiat 25/84 ja 26/84, Ford-Werke ja Ford of Europe v. komissio, tuomio 17.9.1985, Kok., s. 2725, 21 kohta ja asia T-43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok., s. II-441, 56 kohta).
Kuitenkin joissakin olosuhteissa sellaisia toimenpiteitä, joihin valmistaja on ilmeisen yksipuolisesti ryhtynyt tai joista se on ilmeisen yksipuolisesti määrännyt pitkäaikaisissa liikesuhteissaan jälleenmyyjiensä kanssa, on pidetty EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina sopimuksina (yhdistetyt asiat 32/78 ja 36/78–82/78, BMW Belgium ym. v. komissio, tuomio 12.7.1979, Kok., s. 2435, 28–30 kohta; edellä 171 kohdassa mainittu asia AEG-Telefunken v. komissio, tuomion 38 kohta; edellä 171 kohdassa mainittu asia Ford v. komissio, tuomion 21 kohta; asia C-277/87, Sandoz prodotti farmaceutici v. komissio, tuomio 11.1.1990, Kok., s. I-45, 7–12 kohta ja asia C-70/93, Bayerische Motorenwerke, tuomio 24.10.1995, Kok., s. I-3439, 16 ja 17 kohta ja edellä 168 kohdassa mainittu asia Bayer v. komissio, tuomion 70 kohta).
Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että tilanne, jossa yritys on ryhtynyt tosiasiallisesti yksipuoliseen toimenpiteeseen ilman toisen yrityksen nimenomaista tai hiljaista osallistumista, on erotettava tilanteista, jotka vain vaikuttavat yksipuolisilta. Vaikka ensin mainitut eivät kuulukaan EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, toiseksi mainittuja on pidettävä yritysten välisenä sopimuksena ja ne voivat tästä syystä kuulua tämän määräyksen soveltamisalaan. Tämä koskee muun muassa menettelytapoja ja toimia, joilla kilpailua rajoitetaan ja – vaikka valmistaja onkin määrännyt niistä näennäisen yksipuolisesti sopimussuhteissaan jällenmyyjiensä kanssa – joihin viimeksi mainitut ainakin hiljaisesti suostuvat (edellä 168 kohdassa mainittu asia Bayer v. komissio, tuomion 71 kohta ja edellä 168 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomio 3.12.2003, 35 kohta).
Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että komissio ei voi katsoa, että valmistajan yksipuoliselta näyttävä toiminta, johon se on ryhtynyt sopimussuhteissaan jälleenmyyjiensä kanssa, on todellisuudessa lähtökohtana EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle yritysten väliselle sopimukselle, jollei se näytä toteen, että muut sopimuskumppanit ovat nimenomaisesti tai hiljaisesti suostuneet valmistajan omaksumaan toimintatapaan (edellä 168 kohdassa mainittu asia Bayer v. komissio, tuomion 72 kohta ja edellä 168 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomion 36 kohta; ks. vastaavasti edellä 172 kohdassa mainittu asia BMW Belgium ym. v. komissio, tuomion 28–30 kohta; edellä 171 kohdassa mainittu asia AEG-Telefunken v. komissio, tuomion 38 kohta; edellä 171 kohdassa mainittu asia Ford v. komissio, tuomion 21 kohta ja edellä 172 kohdassa mainittu asia Sandoz prodotti farmaceutici v. komissio, tuomion 7–12 kohta).
Lopuksi on muistutettava, että komission tehtävänä on hankkia riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetty rikkominen on tapahtunut (edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat CRAM ja Rheinzink v. komissio, tuomion 20 kohta ja yhdistetyt asiat T-185/96, T-189/96 ja T-190/96, Riviera Auto Service ym. v. komissio, tuomio 21.1.1999, Kok., s. II-93, 47 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on korostettava, että – päinvastoin kuin kantajat antavat ymmärtää – komissio ei ole, toisin kuin edellä 168 kohdassa mainitussa asiassa Volkswagen vastaan komissio 3.12.2003 annetussa tuomiossa, soveltanut sopimuksen olemassaolon toteamiseksi esillä olevassa asiassa päättelyä, jossa rajoitutaan perustamaan piirimyyjien suostumus ainoastaan siihen, että ne kuuluvat jakeluverkkoon.
Päinvastoin, muistutettuaan riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti, että vähintäänkin piirimyyjien hiljainen suostumus riidanalaisiin toimenpiteisiin on tarpeen (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappaleen loppu ja 91 perustelukappaleen toisen virkkeen loppu), komissio etsi todisteita tällaisesta suostumuksesta (riidanalaisen päätöksen 94–101 perustelukappale).
Ensinnäkin korvausjärjestelmän osalta komissio päätteli riidanalaisen päätöksen 95 perustelukappaleessa kyseisen suostumuksen olemassaolon siitä, että piirimyyjät olivat jatkaneet ajoneuvotilausten tekoa voimassa olleen järjestelmän puitteissa, sellaisena kuin kantajat olivat ottaneet sen käyttöön vuodesta 1997 alkaen. Komissio käytti aihetodisteena sopimuksesta jälkikäteisen valvontajärjestelmän olemassaoloa ja sanktioiden mahdollisuutta (riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappale). Se korosti myös VPDN:n roolia vähintäänkin ”kaikupohjana” ja piirimyyjien tiedotuselimenä, kun se totesi, että ”VPDN:n jäsenilleen jakamien yksityiskohtaisten tietojen tarkoituksena oli tehdä niiden keskuudessa läpinäkyväksi korvausjärjestelmän soveltamista koskeva PNE:n kanta” (riidanalaisen päätöksen 98 perustelukappale).
Komissio päätteli, että kantajien ja piirimyyjien välillä oli sopimus vuodesta 1997 alkaen. Näin ollen komission mukaan se seikka, että AP täsmensi kiertokirjeissä vuodesta 2000 lähtien, että niiden nimenomainen vastustamatta jättäminen vastasi niiden hyväksymistä, oli ainoastaan selvä osoitus sopimustarjouksesta, joka oli jo vuodesta 1997 lukien saanut aikaan todellisen yhteisymmärryksen (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kantajien perustelut eivät saata kyseenalaiseksi tätä komission päätelmää, joka koskee sopimuksen olemassaoloa korvausjärjestelmän suhteen.
Näin ollen argumenttia, jonka mukaan vuoden 1997 jälkeiset kiertokirjeet oli laadittu neutraalein ilmaisuin, mikä estää määrittelemästä niitä lainvastaisiksi, minkä seurauksena ainoa menettelytapa, joka voi olla EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen kohteena, on PNE:n väitetty yksipuolinen käytäntö olla maksamatta hyvitystä, ei voida hyväksyä.
Toisen kumoamisperusteen tarkastelun yhteydessä on nimittäin jo todettu, että vuoden 1997 jälkeisiä kiertokirjeitä ei ollut laadittu neutraalisti vaan ilmaisuin, joissa oli säilytetty vuonna 1997 käyttöön otettu kilpailun rajoittaminen. Näin ollen kilpailun rajoittaminen johtuu itse korvausjärjestelmästä, sellaisena kuin kantajat ovat sen suunnitelleet ja se on kiertokirjeissä esitetty, eikä menettelytavasta, jolla PNE on poikennut laillisista sopimusmääräyksistä. Kantajien argumentti, joka perustuu kiertokirjeiden väitettyyn laillisuuteen, on siis hylättävä.
Kun otetaan huomioon, että kilpailun rajoittaminen johtui itse korvausjärjestelmästä ja siitä, että tässä järjestelmässä määritettiin loppujen lopuksi ostohinta, joka piirimyyjien piti Peugeot’lle maksaa, komissio on perustellusti päätellyt piirimyyjien hyväksyneen kyseisen järjestelmän sen perusteella, että ne olivat jatkaneet ajoneuvotilausten tekemistä kyseisen järjestelmän rahoitusehtojen puitteissa.
Piirimyyjät eivät olisi nimittäin jatkaneet vastaväitteitä esittämättä ajoneuvojen ostamista korvausjärjestelmässä vahvistetuilla ehdoilla, jos ne eivät olisi olleet samaa mieltä näistä ehdoista ja erityisesti siitä, että ainoastaan kotimaan myynnit otettiin huomioon hyvitystä myönnettäessä.
Se seikka, että viennin sulkeminen hyvityksen ulkopuolelle oli sinänsä epäedullista piirimyyjien taloudellisten intressien kannalta, ei poista sitä tosiasiaa, että piirimyyjät jatkoivat tilauksiaan. Kuten komissio korostaa, sopimuksen olemassaoloa ei voida sulkea pois sillä perusteella, että se näyttää olevan jonkin osapuolen tiettyjen intressien vastainen silloin, kun on olemassa näyttö kyseisen osapuolen suostumuksesta, kuten esillä olevassa asiassa.
Eri toimenpiteiden osalta, jotka on riidanalaisessa päätöksessä määritelty painostukseksi, komissio on katsonut, että nämä toimenpiteet, jotka kantajat ovat toteuttaneet piirimyyjien keskuudessa ja joilla pyrittiin viennin poikkeusluonteen säilyttämiseen, olivat saaneet periaatteellisen tuen kaikilta verkoston jäseniltä, jollei muuta johdu niistä yksittäisistä toimenpiteistä, joilla valmistaja oli voinut säilyttää siten vahvistetun kurin (riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen loppu).
Kantajat kiistävät, että painostus olisi voinut saada aikaan sopimuksen. Tämä painostus sisälsi luonteeltaan yksipuolisia toimia ja rangaistustoimien käyttö vahvisti tätä yksipuolista luonnetta, sillä se osoitti, että piirimyyjät vastustivat niille määrättyjä toimenpiteitä. Komissio ei kantajien mukaan esittänyt näyttöä piirimyyjien suostumuksesta kantajien väitettyyn vientiä rajoittavaan politiikkaan.
Riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleessa komissio vetoaa kolmeen konkreettiseen osoitukseen siitä, että piirimyyjät ovat hiljaisesti hyväksyneet kantajien toimenpiteet, joilla pyrittiin rajoittamaan vientiä.
Nämä kolme tapausta koskevat vastaavasti piirimyyjä [
luottamuksellinen
], piirimyyjä [
luottamuksellinen
] (ks. riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen viides ja kahdeksas virke vastaavasti) ja piirimyyjiä, jotka ovat ilmaisseet viennin kieltämistä puoltavan näkemyksensä VPDN:n yleiskokouksen aikana (riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen kymmenes virke).
Ensinnäkin piirimyyjä [
luottamuksellinen
] osalta on selvää, että kantajien toimenpiteiden seurauksena tämä piirimyyjä on joutunut muuttamaan liikesuhteitaan asiakkaisiinsa.
Asiakirjoista ilmenee, että vastatessaan 16.7.1997 päivätyllä ilmoituksella piirimyyjä [
luottamuksellinen
] tilaukseen, joka puolestaan seurasi ranskalaisen välittäjän SEP:n muun muassa neljää 306 break -mallista ajoneuvoa koskevaa tilausta kyseiselle piirimyyjälle, PNE ilmoitti tälle piirimyyjälle, että ”306 break -mallia toimitetaan ainoastaan, jos tilaukseen liitetään rekisteröintihakemus” ja tämän rekisteröintihakemuksen oli jopa AP:n mukaan ymmärrettävä tarkoittavan rekisteröintiä Alankomaissa. PNE oli liittänyt tähän 16.7.1997 päivättyyn ilmoitukseen luettelon, jossa täsmennettiin piirimyyjälle toimitusajat mutta jossa ei kuitenkaan annettu mitään määräaikaa SEP:n tilaamille 306 break -malleille.
Tämän 16.7.1997 päivätyn PNE:n ilmoituksen seurauksena piirimyyjä [
luottamuksellinen
], joka ei suinkaan vastustanut rajoituksia, pelkästään välitti 21.7.1997 päivätyllä kirjeellä ranskalaiselle välittäjälle SEP:lle PNE:ltä tulleet rajoitukset lähettämällä tälle välittäjälle myös kyseisen ilmoituksen, jossa vaadittiin rekisteröintiä Alankomaissa, sekä siihen liitetyn luettelon ja tekemällä lisäksi viittauksen 306 break -mallia koskevasta luettelon osasta kyseiseen ilmoitukseen.
Se kantajien esittämä seikka
,
että kaikki kyseisen piirimyyjä [
luottamuksellinen
] SEP:tä varten tilaamat ajoneuvot oli lopulta toimitettu, ei ole omiaan saattamaan kyseenalaiseksi sitä tosiseikkaa, että tämä piirimyyjä on tyytynyt välittämään kyseiselle välittäjälle toimitusrajoitukset, jotka PNE oli ilmoittanut sille.
Tältä osin on huomattava, että saatuaan tiedon ilmoituksesta, jonka [
luottamuksellinen
] teki SEP:lle toimitusrajoitusten perusteena olevista todellisista kilpailunvastaisista vaikuttimista, AP saattoi tilanteen korjaamiseksi ainoastaan ”[sopia] [PNE:n] kanssa, ettei selvästikään ollut muuta ratkaisua kuin ilmoittaa [piirimyyjän toimitusaika] välittömästi – – tahattomasti tapahtuneen kömmähdyksen korjaamiseksi nopeasti” (PNE:n sisäisen 18.7.1997 päivätyn kirjeen neljäs kohta).
Toiseksi piirimyyjä [
luottamuksellinen
] osalta komissio mainitsee, että ”vuonna 1997 – – tämä piirimyyjä – – velvoitettiin kieltäytymään ajoneuvojen toimituksista ulkomailla asuville kuluttajille” (riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen kahdeksas virke). Komissio viittaa myös riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappaleeseen (kolmas ja neljäs virke), jossa se toteaa, että tämä piirimyyjä on joutunut PNE:n painostuksen vuoksi ”peruuttamaan tai olemaan hyväksymättä uusien ajoneuvojen tilauksia”, jotka tulivat SEP:ltä, ja ”vähentämään vientiään erityisen jyrkästi vuonna 1998 ja lopettamaan sen vuonna 1999”.
Kantajat eivät onnistu saattamaan kyseenalaiseksi tätä esimerkkiä. Ne rajoittuvat korostamaan, että kyseinen piirimyyjä oli kuitenkin vienyt maasta 30 ajoneuvoa vuonna 1997, mikä, kuten komissio pääasiallisesti korostaa, ei kuitenkaan kumoa sitä toteamusta, että kyseinen piirimyyjä on päättänyt kantajien painostuksen vastustamisen sijasta kieltäytyä myynnistä kyseisenä vuonna, eikä sitä tosiasiaa, että [
luottamuksellinen
] vienti on vähentynyt vuodesta 1998 lähtien ja että tämä toiminta on loppunut vuonna 1999.
Kolmanneksi VPDN:n puitteissa laaditun pyynnön osalta komissio on aivan oikein todennut riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen kymmenennessä virkkeessä, että piirimyyjät olivat VPDN:n sisällä sopineet ja tehneet ehdotuksen sellaisen kiertokirjeen lähettämisestä, jossa pyydetään, ettei vientiä enää harjoiteta. Kysymys on tarkemmin sanoen VPDN:n 11.11.1997 pidetyn yleiskokouksen aikana tehdystä ehdotuksesta ”lähettää piirimyyjien yhdistyksen jäsenille kirje, jossa ilmoitetaan, ettei pidä osallistua jälleenvientiin”.
Tosin näyttää siltä, että tätä piirimyyjien ehdotusta ei ole loppujen lopuksi pantu täytäntöön, koska VPDN:n puheenjohtaja on huomauttanut kyseisen yleiskokouksen aikana, että ”se ei ole mahdollista eurooppalaisen nykylainsäädännön mukaan”. On kuitenkin niin, että kyseisen ehdotuksen muotoilu tämän yleiskokouksen aikana oli omiaan ilmaisemaan piirimyyjien periaatteellisen tuen PNE:n noudattamalle vientiä rajoittavalle politiikalle.
Siitä tosiseikasta, että ehdotuksen mukaan piirimyyjiä kehotettiin varmentamaan kyseinen kirje allekirjoituksellaan suostumuksensa osoittamiseksi, ei voida päätellä, kuten kantajat yrittävät väittää, ettei hiljainen suostumus vientiä rajoittavaan politiikkaan ole mahdollinen. Kuten komissio toteaa, edellä 168–174 kohdassa mainitussa yhteisön oikeuskäytännössä otetaan täysin huomioon mahdollisuus antaa hiljainen suostumus EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua sopimusta koskevaan ehdotukseen.
Yleisemmin VPDN:n roolista on komission tapaan todettava, että kantajat eivät vakavasti saata kyseenalaiseksi riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen toisessa virkkeessä pääasiallisesti tehtyä toteamusta, jonka mukaan PNE käytti VPDN:ää välittääkseen viestin, jonka mukaan piirimyyjien piti rajoittaa vientiä. Kuitenkin ja kuten komissio huomauttaa, se, että VPDN kannusti siten piirimyyjiä rajoittamaan vientiään eikä missään ole mainintaa piirimyyjien vastustuksesta tai pidättyvyydestä tältä osin, on omiaan osoittamaan, että piirimyyjät hyväksyivät PNE:n noudattaman rajoittavan politiikan.
Sen lisäksi, että nämä kolme seikkaa osoittavat konkreettisesti piirimyyjien hyväksyneen kantajien toimenpiteet, joilla pyritään, jollei lopettamaan vientiä niin vähintäänkin rajoittamaan sitä, komissio palauttaa mieliin edelleen riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleessa (kuudes virke) piirimyyjä [
luottamuksellinen
] lisäksi piirimyyjät [
luottamuksellinen
] ja [
luottamuksellinen
] ja viittaa tältä osin riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappaleeseen.
Piirimyyjä [
luottamuksellinen
] osalta riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappaleen kuudennesta virkkeestä ja tämän piirimyyjän 17.11.2004 päivättyyn tiedonsaantipyyntöön antamasta vastauksesta, johon kyseisen perustelukappaleen alaviitteessä 139 viitataan, ilmenee, että kyseinen piirimyyjä ”lopetti Peugeot-merkkisten ajoneuvojen viennin vuoden 1997 toisesta neljänneksestä lukien Peugeot’n siihen kohdistaman kovan painostuksen vuoksi”. Tämä piirimyyjä on siis kantajien toimenpiteiden vastustamisen sijasta mieluummin lopettanut vientitoimintansa. On muistutettava, että kantajien tämän piirimyyjän suhteen esittämää väitettä vilpillisyydestä ei ole hyväksytty.
Siitä kysymyksestä, onko [
luottamuksellinen
] suostunut painostukseen, kantajat tuovat esiin kyseisen piirimyyjän osalta, että [
luottamuksellinen
] 19.11.2001 päivätty Peugeotille osoitettu kirje, joka on mainittu riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappaleessa, osoittaa, että kyseinen piirimyyjä teki yksin päätöksensä. Näin tehdessään kantajat väittävät, ettei ole näytetty toteen, että kyseisen piirimyyjän osalta suostumus Peugeot’n painostukseen olisi olemassa.
Joka tapauksessa on niin, kuten komissio on perustellusti korostanut, että [
luottamuksellinen
] vastaus on otettava varauksin, koska kysymys on piirimyyjästä, joka on joutunut puolustuskannalle vientinsä osalta, joka näyttää olleen sille välttämätöntä sen kulujen hallitsemiseksi. Näin ollen 19.11.2001 päivätyssä kirjeessä kyseinen piirimyyjä näyttää samalla kertaa pyrkivän puolustamaan välittömiä intressejään korostamalla, että vientiin suuntautuva myynti on sille välttämätöntä ainakin lyhyellä tähtäimellä, ja rauhoittamaan Peugeot’ta sen seikan suhteen, että tämä tilanne poikkeaa sen aikaisemmasta politiikasta eikä kuulu sen pitkän aikavälin strategiaan. [
luottamuksellinen
] kirjeen perusteella ei siis voida päätellä, että kyseinen piirimyyjä on todella riippumaton suhteessa kantajien painostukseen, vaan siitä käy pikemminkin ilmi sen lisäksi, että siinä perustellaan vientiä lyhyellä tähtäimellä, periaatteellinen suostumus rinnakkaisviennin rajoittamiseen tai jopa lopettamiseen pitkällä aikavälillä.
Tätä päätelmää tukee täydellisesti PNE:n 2.11.2001 päivätyn sisäisen muistion sanamuoto
,
joka laadittiin ainoastaan joitakin päiviä ennen kyseistä [
luottamuksellinen
] kirjettä ja jossa [
luottamuksellinen
], PNE:n AMD, ilmoittaa PNE:lle samasta piirimyyjästä riippuvaisen mutta [
luottamuksellinen
] (Alankomaat) sijaitsevan eikä [
luottamuksellinen
] (Alankomaat) sijaitsevan ”[
luottamuksellinen
]” liikeyrityksen reaktiosta. Tästä PNE:n sisäisestä muistiosta käy nimittäin ilmi, että AMD:n [
luottamuksellinen
] paikalla tapaama vastuuhenkilö ”ei ole lainkaan ylpeä vientitoiminnastaan [, mutta] ei näe muita mahdollisuuksia ottaen huomioon [
luottamuksellinen
] valtavat ongelmat (erityisesti taloudelliset)”. AMD lisää kyseisessä muistiossa, että kyseinen vastuuhenkilö täsmensi, että ”se kuitenkin [aikoi harjoittaa] sitä ainoastaan lyhyen ajan ja [toivoi] voivansa lopettaa kyseisen toiminnan nopeasti seuraavana vuonna”, että ”se käsitti toimiensa vakavuuden”, koska ”se asetti epäedulliseen asemaan omat asiakkaansa ja Peugeot’n yleensä”, mutta, että ”sillä ei kuitenkaan ollut sanojensa mukaan tällä hetkellä muuta mahdollisuutta saada rahaa lyhyellä tähtäimellä”.
Edellä 186–205 kohtaan sisältyvistä seikoista seuraa, että kantajat eivät onnistu osoittamaan vääriksi komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä konkreettisia todisteita piirimyyjien suostumuksesta painostukseen.
Lopuksi argumentista, joka koskee sitä, että viennin laajuus kumoaisi komission päätelmän, jonka mukaan piirimyyjät olivat hyväksyneet painostuksen, on todettava ensinnäkin, että komissio ei todennut riidanalaisessa päätöksessä, että on olemassa pelkkää viennin lopettamista koskeva sopimus vaan että on olemassa viennin rajoittamista koskeva sopimus (riidanalaisen päätöksen 100 ja 136 perustelukappale). Toiseksi on selvää, että vienti on vähentynyt vuoden 1997 jälkeen, vaikka samanaikaisesti ja vuoden 1998 erityistapausta koskevin varauksin, joka oli yhteydessä Peugeot’n ajoneuvojen kotimaisen kysynnän huomattavaan mutta väliaikaiseen laskuun (ks. riidanalaisen päätöksen 17 perustelukappaleen alaviite 28), kokonaismyynti Alankomaissa on lisääntynyt tasaisesti.
Tästä seuraa, että se, että vienti on jatkunut, joskin vähäisemmässä määrin, kantajien eri toimenpiteiden jälkeen, ei ole omiaan saattamaan kyseenalaiseksi sitä tosiseikkaa, jonka vahvistavat täsmälliset ja yhtäpitävät aihetodisteet, että piirimyyjät hyväksyivät kantajien politiikan.
Lopuksi, koska kantajat eivät onnistu saattamaan kyseenalaiseksi komission arvioinnin, jonka mukaan piirimyyjät ovat hyväksyneet korvausjärjestelmän ja suostuneet painostukseen, pätevyyttä, tämä kanneperuste on hylättävä.
3.
Kolmas kanneperuste, joka koskee rikkomisen keston virheellistä arviointia ja perustelujen ristiriitaisuutta
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että koska viittaus rekisteröintiin Alankomaissa on poistettu kiertokirjeistä vuoden 1997 jälkeen, rikkomisen keston on katsottava lyhentyneen pelkästään vuoteen 1997.
Sitä paitsi kantajien mukaan ei ole riittävästi seikkoja, jotka osoittavat, että painostusta harjoitettiin vuosien 1998 ja 2000 välisenä aikana. Komissio palauttaa mieliin pääasiallisesti vuosia 1997 ja 2001 koskevat asiakirjat, joilla ei näin ollen ole merkitystä ja jotka joka tapauksessa koskevat tosiseikkoja, joiden välillä on neljä vuotta ja joiden avulla ei siis voida luonnehtia rikkomisen yhtäjaksoisuutta. Vuosia 1998 ja 1999 koskevat asiakirjat eivät kantajien mukaan kumoa tätä kantaa, sillä niistä ei ilmene painostuksen olemassaolo. Kantajat väittävät, että komissio on siis tehnyt virheen katsoessaan, että painostus oli jatkunut vuodesta 1997 vuoteen 2001. Sen ei olisi ainakaan pitänyt ottaa huomioon painostuksen olemassaoloa vuosien 1998 ja 2000 välisenä aikana.
Perustelujen ristiriitaisuudesta kantajat toteavat, että on ristiriitaista ilmoittaa, että rikkominen on kokonaisuutena tarkasteltuna jatkunut kaikilta osiltaan vuoden 1997 tammikuusta vuoden 2003 syyskuuhun, ja myöntää samalla, että painostus on lopetettu marraskuussa 2001.
Komissio korostaa väitetyn perustelujen ristiriitaisuuden osalta, että toisin kuin kantajat implisiittisesti väittävät, se ei ole koskaan todennut riidanalaisessa päätöksessä, että mahdollisuus todeta rikkominen riippui mahdollisuudesta todeta samanaikaisesti tiettynä ajankohtana vientiä syrjivän korvausjärjestelmän olemassaolo ja piirimyyjiin kohdistuva painostus.
Ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 175 perustelukappaleessa tehty toteamus, jonka mukaan rikkominen kaikilta osiltaan oli toteutettu vuoden 1997 tammikuun alun ja vuoden 2003 syyskuun lopun välisenä aikana, merkitsee sitä, että rikkominen joltakin osaltaan on suoritettu tämän ajanjakson kuluessa.
Toiseksi komissio ei väitä, että rikkominen muodostuisi ainoastaan kahden rajoittavan toimenpiteen liittämisestä yhteen (korvauspolitiikka ja painostus). Vaikka se on erottanut nämä kaksi rikkomisen näkökohtaa toisistaan paremman selvyyden vuoksi, tästä ei seuraa, että sen, että painostuksen on osoitettu puuttuneen tiettynä ajanjaksona, olisi johdettava siihen, että rikkomista kyseisenä ajanjaksona ei ole tapahtunut. Komissio katsoo päinvastoin, että itse korvausjärjestelmän olemassaolo muodostaa rikkomisen. Painostus on ainoastaan täydentänyt ja tukenut tätä järjestelmää.
Rikkomisen kestoa koskevan argumentin osalta, joka perustuu tiettyjen mainintojen katoamiseen kiertokirjeistä vuoden 1997 jälkeen, komissio on jo osoittanut, että kantajien käyttöön ottama korvausjärjestelmä muodosti tarkoitukseen ja vaikutukseen perustuvan rikkomisen, joka ulottui näin ollen vuoden 1997 tammikuusta vuoden 2003 syyskuuhun.
Mitä tulee vuosien 1998 ja 2000 välisenä aikana harjoitetun painostuksen osoittavien seikkojen väitettyyn puuttumiseen, komissio muistuttaa, että sen osoittaminen, että korvausjärjestelmä vuoden 1997 tammikuun ja vuoden 2003 syyskuun välisenä aikana oli luonteeltaan lainvastainen, riittää koko kyseistä aikaa koskevan rikkomisen olemassaolon toteamiseen. Painostuksen olemassaolo ja toteen näyttäminen eivät ole välttämättömiä tämän toteamuksen kannalta vaan ainoastaan jo tunnusmerkistön täyttävää rikkomista koskeva lisäseikka.
Joka tapauksessa tämä painostus on komission mukaan kaikin tavoin näytetty toteen todisteiden perusteella, jotka liittyvät ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhtäältä osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja toisaalta yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset tällaisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 50 kohta; ks. vastaavasti asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta ja yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 78 kohta).
Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on lisäksi yksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen käsitteen osatekijä, jota koskeva todistustaakka on lähtökohtaisesti komissiolla. Oikeuskäytännössä edellytetään tältä osin, että jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komissio esittää ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuullisesti päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä (edellä 171 kohdassa mainittu asia Dunlop Slazenger v. komissio, tuomion 79 kohta ja edellä 219 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 51 kohta).
Korvausjärjestelmän osalta kantajat rajoittuvat tämän kanneperusteen yhteydessä toistamaan väitteensä, jonka mukaan korvausjärjestelmällä ei ole kilpailunvastaista tarkoitusta ja joka on jo hylätty toisen kumoamisperusteen tarkastelun yhteydessä. Ne eivät saata kyseenalaiseksi sitä tosiseikkaa, että tämä järjestelmä on ollut voimassa komission riidanalaisessa päätöksessä osoittaman ajan eli vuoden 1997 tammikuusta vuoden 2003 syyskuuhun, nämä kuukaudet mukaan lukien (riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappaleen ensimmäinen luetelmakohta ja 1 artikla).
Komission painostukseksi määrittelemien toimenpiteiden osalta kantajat rajoittuvat pääasiallisesti toistamaan kyseisten toimenpiteiden paikkansapitävyyttä koskevat vastaväitteensä. Ne väittävät erityisesti, että tietyistä vuosia 1998 ja 1999 koskevista asiakirjoista, joita ovat VPDN:n 8.6.1998 pidetyn kokouksen pöytäkirja (mainittu riidanalaisen päätöksen 81 perustelukappaleen alaviitteessä 144), PNE:n ja VPDN:n 2.11.1999 pidetyn kokouksen pöytäkirja (mainittu riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleen alaviitteessä 152) ja raportti AMD:n tarkastuksesta piirimyyjä [
luottamuksellinen
] luona (mainittu riidanalaisen päätöksen 77 perustelukappaleen alaviitteessä 132), ei käy ilmi painostuksen olemassaolo, minkä seurauksena komissio olisi voinut korkeintaan päätyä siihen, että painostusta harjoitettiin vuosina 1997 ja 2001, eikä jatkuvan rikkomisen olemassaoloon vuodesta 1997 vuoteen 2001.
On kuitenkin todettava, että kantajien väitteet, jotka koskevat kyseisten asiakirjojen, joihin komissio on nojautunut riidanalaisessa päätöksessä, merkitystä ja todistusvoimaa, on jo tutkittu ja hylätty toisen kumoamisperusteen tarkastelun yhteydessä (ks. edellä 128, 132 ja 138 kohta).
Tästä seuraa, että kantajien argumentit eivät saata kyseenalaiseksi komission riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappaleen toisessa luetelmakohdassa tekemää toteamusta, jonka mukaan ne ovat harjoittaneet piirimyyjiin kohdistuvaa painostusta vuodesta 1997 vuoteen 2001 saakka.
Kantajat korostavat lisäksi, että on ristiriitaista todeta, että rikkominen on kestänyt kokonaisuutena tarkasteltuna tammikuusta 1997 syyskuuhun 2003, ja myöntää samalla, että painostus on lopetettu marraskuussa 2001.
Tämä argumentti on hylättävä. Komissio ei nimittäin ole riidanalaisessa päätöksessä katsonut, että lainvastaisten menettelytapojen samanaikainen olemassaolo ajanjaksona 1997–2003 olisi välttämätöntä tätä ajanjaksoa koskevan rikkomisen toteamiselle.
Se on ottanut huomioon yhtäältä korvausjärjestelmän olemassaolon, joka sinänsä riittää rikkomisen olemassaolon toteamiseksi, ja toisaalta painostuksen, joka on seurannut ja täydentänyt toimenpiteitä, joissa käytetään hyväksi piirimyyjille maksettavaa korvausta rinnakkaisviennin rajoittamiseksi (riidanalaisen päätöksen 151 ja 177 perustelukappale).
Näin ollen ei ole ristiriitaista todeta, kuten komissio tekee riidanalaisen päätöksen 175 perustelukappaleessa, että rikkominen ”kokonaisuutena tarkasteltuna”, toisin sanoen ainakin joltakin osin, on suoritettu vuoden 1997 tammikuun ja vuoden 2003 syyskuun välisenä aikana. Se, että painostusta ei ole harjoitettu koko rikkomisen aikana, on otettu huomioon rikkomisen vakavuuden arvioinnin yhteydessä (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappaleen toiseksi viimeinen virke).
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että komissio ei ole arvioinut virheellisesti rikkomisen kestoa eikä riidanalainen päätös ole perusteluiltaan ristiriitainen. Tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä.
4.
Neljäs kanneperuste, joka koskee väitetyn kilpailunvastaisen sopimuksen vaikutusten virheellistä arviointia
Asianosaisten lausumat
Kantajat huomauttavat aluksi, että Euroopan automarkkinoita vääristävät kansalliset verotukselliset erot, jotka ovat ajaneet valmistajat sovittamaan hintojaan korvatakseen tiettyjen maiden kuluttajia rasittavan verotaakan. Tämä hintojen ero aiheuttaa rinnakkaistuonnin virran. Arvostellessaan valmistajia eikä kansallisia verojärjestelmiä komissio ottaa kantajien mukaan riskin valmistajien yllyttämisestä nostamaan hintojaan korkean verotuksen maissa paikallisten kuluttajien vahingoksi.
Kantajat katsovat, että komissio ei ole väitettyjen menettelytapojen vaikutusten osalta noudattanut taloudellista lähestymistapaa vaan muodollista lähestymistapaa. Samalla kun se on jättänyt tekemättä taloudellisen analyysin, se on päätellyt, että rikkominen, josta kantajia moititaan, rajoitti huomattavasti kuluttajien vapautta hyötyä yhteismarkkinoista. Kyseessä olevien toimenpiteiden vaikutukset eivät kuitenkaan ole huomattavia vaan merkityksettömiä, toisin kuin komissio liioitellusti esittää riidanalaisessa päätöksessä.
Vienti on kantajien mukaan passiivista ja ylimääräistä myyntiä suhteessa piirimyyjän pääasialliseen toimintaan, jota on aktiivinen myynti sen sopimusalueella. Komissio ei voi moittia VPDN:ää siitä, että se on antanut etusijan myynnille Alankomaissa suhteessa vientiin.
Kantajat katsovat lisäksi, että vienti on kannattavaa lisämyyntiä riippumatta hyvityksestä. Keskimääräinen yksikkötuotto viennissä on verrattavissa paikallismyynnin marginaaliin vientiin suuntautuvasta myynnistä aiheutuvien pienempien kulujen vuoksi. Kantajien mukaan komissio väittää virheellisesti, että piirimyyjä saa riittävän tunnettuuden ja koon muiden kuin paikkakunnalla asuvien asiakkaiden houkuttelemiseksi ainoastaan investoimalla alueelleen. Sitä paitsi välittäjät, joista suurin osa viennistä johtuu, työskentelevät useimmiten samojen piirimyyjien kanssa ja arvostavat vähän näitä investointeja.
Hyvityksen myöntämisen ja alennusten ja niin muodoin myynnin lisäämismahdollisuuden välinen yhteys on tosin teoreettisesti mahdollinen, mutta kantajien mukaan siinä ei ole mitään automaattista eikä sitä ole näytetty toteen. Hyvityksen määrä on vähäinen verrattuna auton hintaan ja näin ollen on epätodennäköistä, että tämä marginaalinen ero voisi vaikuttaa vientivirtaan. Sitä paitsi kantajat ovat osoittaneet, että alennusten taso viennissä vastaa paikallismyynnin alennuksia. Kaikki antaa olettaa, että mahdollisen hintaeron vie kuitenkin kokonaan välittäjä. Joka tapauksessa millään perusteella ei voida katsoa, kuten komissio tekee, että kyseessä on ”huomattava” vaikutus.
Kantajien mukaan komissio katsoo virheellisesti, että viennin väheneminen olisi pantava korvausjärjestelmän ominaisuuksien syyksi. Viennin kehitys johtuu itse asiassa pääasiallisesti muista syistä, toisin sanoen Peugeot’n ajoneuvojen vetovoiman kehittymisestä sekä hintaerojen vaihteluista ajan kuluessa. Viennin jyrkässä laskussa vuoden 1997 jälkeen ei näin ollen ole mitään epänormaalia. Viennin huomattavat määrät vuonna 1997 ja 1998 sen sijaan olivat kantajien mukaan epätyypillisiä, sillä ne liittyivät yhtäältä Peugeot’n erittäin tavoiteltujen mallien markkinoille tuloon ja toisaalta hintaerojen merkitykseen tuohon aikaan. Hyvityksen määrä ei ollut omiaan vähentämään kiinnostusta vientiin suuntautuvaan myyntiin, kun otetaan huomioon kyseisen määrän vähäisyys verrattuna verotuksesta johtuviin hintaeroihin.
PNE:n 14.10.2002 päivätyssä sisäisessä muistiossa, jonka komissio on palauttanut mieleen riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappaleessa, PNE rajoittui arvioimaan hyvityksen automaattisen maksumenettelyn mahdollisen käyttöön ottamisen budjettivaikutuksia. Tämä muistio ei siis osoita, että korvausjärjestelmällä olisi merkittävä vaikutus vientiin.
Lopuksi kantajat katsovat, että komissio arvioi virheellisesti piirimyyjien sen 17.11.2004 esittämin kysymyksiin antamat vastaukset. Kolme piirimyyjää, jotka ovat toteuttaneet lähes 72 prosenttia kaikkien haastateltujen piirimyyjien kokonaisviennistä, ovat antaneet vastauksia, jotka vahvistavat sitä tosiseikkaa, että hyvityksellä oli toisarvoinen merkitys viennille. Komission kysely koski sitä paitsi ainoastaan pientä osaa piirimyyjistä.
Kantajien mukaan komissio, joka väittää, että painostuksella on ollut välittömiä kielteisiä vaikutuksia vientiin, ei selitä, minkä vuoksi – vaikka painostus ajoittui väitetysti vuosiin 1997 ja 1998 – vienti on näiden kahden vuoden aikana ollut suurinta ja laskenut jyrkästi vasta vuonna 1999. Kaksi piirimyyjää on lisännyt huomattavasti vientiään väitetyn painostuksen jälkeen.
Komissio ei siis ole mitenkään osoittanut, että korvausjärjestelmällä tai painostuksella olisi ollut vaikutuksia vientiin tai ainakaan että kyseiset vaikutukset olisivat olleet huomattavia.
Kantajat huomauttavat, että komissio erehtyy väittäessään, että hyvitys maksetaan myyntiä seuraavana vuonna, koska se maksetaan itse asiassa myyntiä seuraavana vuosineljänneksenä.
Yleisesti ottaen komissio ei kantajien mukaan vakavasti osoita vääräksi kantajien todistelua, jonka mukaan hyvityksen väitetty vaikutus vientiin voi olla ainoastaan merkityksetön.
Komissio muistuttaa aluksi, että sellaisen sopimuksen, jolla on kilpailunvastainen tarkoitus, vaikutusten toteen näyttämistä ei edellytetä kyseisen sopimuksen olemassaolon toteamiseksi. Vaikka osoittautuisi, että käsiteltävänä olevassa asiassa todetun kilpailunvastaisen sopimuksen vaikutuksia ei ole näytetty toteen, se ei vaikuttaisi rikkomisen toteamiseen. Näin ollen näyttöä korvausjärjestelmän ja painostuksen vaikutuksista vientiin on, vaikka on vaikeaa määrittää tarkasti näitä vaikutuksia.
Jäsenvaltioiden välisillä verotuksellisilla eroilla ei ole merkitystä, sillä kysymys on hyvitysjärjestelmästä eikä hintaerosta ennen veroa. Sellaisen hyvitysjärjestelmän käyttöönottaminen, josta korvataan erotuksetta myös vienti, ei siis voi kannustaa valmistajia nostamaan hintojaan korkean verotuksen maissa.
PNE:n 14.10.2002 päivätyssä sisäisessä muistiossa ilmaistaan määrällisesti viennille mahdollisesti maksettavan hyvityksen vaikutuksen vuonna 2003 olevan tasoltaan [
luottamuksellinen
] vientiin suuntautuvasta lisämyynnistä. Kantajat väittävät virheellisesti tämän muistion todistusarvon rajoittamiseksi, että se koski automaattisen hyvityksen käyttöön ottamista, ja pyrkivät rajoittamaan sen merkityksen pelkäksi lineaariseksi ennusteeksi, jota oli vielä korjattava. Tässä muistiossa suunniteltiin selvästi hyvityksen käyttöönottoa maasta viedyille autoille eikä pelkästään hyvityksen automaattisuuden toteuttamista. Se osoittaa vakuuttavasti paitsi sen, että hyvitystä ei maksettu viennistä, mutta myös ja varsinkin sen, että kantajat ennakoivat tämän politiikan muutoksen vaikuttavan merkittävästi vientiin.
Komission mukaan kantajat yrittävät vähätellä rikkomisen vaikutuksia ja syyttävät komissiota niiden liioittelusta, mutta samanaikaisesti ne eivät onnistu kieltämään kaikkia vaikutuksia ja myöntävät ”enimmilläänkin erittäin vähäisiksi luonnehdittavat” vaikutukset.
Komissio katsoo, että kantajien väitteitä, joiden mukaan vienti olisi kannattavaa hyvityksestä riippumatta ja että se ei olisi sidoksissa piirimyyjien investointeihin, ei tue mikään. Koska hyvitysjärjestelmästä ei korvata vientiä, se vähentää objektiivisesti kiinnostusta vientiin suhteessa paikalliseen myyntiin. On kiistatonta, että onnistuakseen vientiin suuntautuvassa myynnissä piirimyyjän on investoitava henkilökuntaan, markkinointiin ja logistiikkaan. Vaikka osalla näistä investoinneista olisi merkitystä myös paikalliselle myynnille, tämä ei vaikuta siihen tosiseikkaan, että vientiin liittyvät kiinteät kustannukset eivät ole olemattomat. Komissio halusi ilmaista ainoastaan tämän riidanalaisen päätöksen 115 perustelukappaleessa eikä esittää teoriaa suorasta ja lineaarisesta yhteydestä kansallisen myynnin ja vientiin suuntautuvan myynnin välillä.
Argumentti, jonka mukaan hyvitys olisi liian vähäinen vaikuttaakseen vientiin, ei ole komission mielestä vakuuttava. Jos hyvitys on tehokas kansallisella tasolla, on epätodennäköistä, että sillä ei olisi mitään vaikutusta viennin tasoon. Ei ole uskottavaa väittää, että hyvityksellä ei ole vaikutusta myönnettyjen alennusten määrään, tai olettaa, että välittäjät veisivät kokonaan mahdollisesti myönnetyn hyvityksen.
Kantajien argumentit, jotka koskevat syitä Alankomaista lähtöisin olevan viennin jyrkkään vähentymiseen, perustuvat riidanalaisen päätöksen virheelliseen tulkintaan. Komissio ei ole väittänyt, että hyvityksen maksamatta jättäminen oli viennin kehitykselle ratkaiseva tekijä eikä että vaikutus olisi ollut välitön, vaan se väitti, että sillä oli vaikutusta. Komissio myöntää, että aikaviive hyvityksen maksamisessa ei ole vuosi vaan vuosineljännes, ja toteaa samalla, että tämä ei sulje pois korvausjärjestelmän rajoittavien vaikutusten tiettyä ajallista siirtymää, kun otetaan huomioon aikaväli, joka luonnostaan liittyy siihen, että piirimyyjät tiedostavat kyseisen järjestelmän seuraukset kaupallisen strategian kannalta.
Joka tapauksessa kantajat eivät voi kieltää viennin erittäin jyrkkää laskua, jonka osalta komissio on arvioinut lukuisien seikkojen perusteella (piirimyyjien todistajanlausunnot ja kantajien sisäiset asiakirjat), että korvausjärjestelmä ja painostus olisivat yksi sen syistä olematta välttämättä ainoa syy.
Mitä tulee uusien mallien markkinointisyklien merkitykseen ja niiden vientiin kohdistuviin vaikutuksiin, komission mukaan ne eivät vaikuta kovin merkityksellisiltä viennin kannalta, sillä ne seuraavat toisiaan niin Alankomaissa kuin ulkomailla, ja kantajien perustelut tältä osin ovat joka tapauksessa erittäin valikoivia. Se seikka, että hintaero on supistunut vuosista 1997 ja 1998 lähtien, ei poista sen erittäin merkittävää luonnetta vuoden 1999 jälkeen, jopa siinä määrin, että se kannustaa joitakin kuluttajia ostamaan Alankomaista.
Alankomaiden piirimyyjille tekemänsä kyselyn osalta komissio huomauttaa, että kantajien argumentti, jonka mukaan merkittävimmät piirimyyjät katsoivat, että hyvityksellä oli toisarvoinen merkitys, tarkoittaa sitä, että osa piirimyyjistä päinvastoin myöntää sen ratkaisevan merkityksen. Tämä kysely osoitti komission mukaan, että kaikki piirimyyjät olivat tietoisia siitä, ettei oikeutta hyvityksen automaattiseen maksuun ollut, että suurin osa oli ymmärtänyt, ettei niillä ollut oikeutta hyvitykseen, ja että suurin osa niistä muutamista piirimyyjistä, jotka yrittivät saada sen, epäonnistuivat. Lopuksi komissiolla, joka ei voinut konkreettisesti haastatella kaikkia piirimyyjiä, oli oikeus rajoittaa kyselynsä niiden edustavaan otokseen, tässä tapauksessa 16 piirimyyjään, jotka todettiin aktiivisiksi vientitoiminnassa ja jotka edustivat noin 40:tä prosenttia viennistä viiteajanjaksona.
Painostuksen vaikutusten osalta komissio huomauttaa, että kyseinen painostus toteutettiin ajanjakson kuluessa, joka ei rajoittunut vuoteen 1997, ja että se tosiseikka, että vienti väheni voimakkaasti vuonna 1999, ei saata kyseenalaiseksi sitä, että painostuksella on ollut tietty vaikutus. Muut kuin kantajien valikoivasti esille ottamat esimerkit osoittavat komission mukaan painostuksen tehokkuuden. Joka tapauksessa tarkoitukseen perustuvan rikkomisen osalta näyttö painostuksen konkreettisesta tehokkuudesta ei ole tarpeen rikkomisen toteamiseksi.
Komissio korostaa, että jotta hyvitystä koskeva kysymys ymmärrettäisiin oikein, sitä ei ole tarkasteltava, kuten kantajat antavat ymmärtää, viennin kannustamisen vaan viennin estämisen problematiikan kannalta, jonka yhteydessä hyvityksen maksamatta jättämisen objektiiviset vaikutukset tulevat selvästi näkyviin.
Koska autojen piirimyyjien katteet ovat alhaiset, ei voida väittää, että hyvityksen maksamatta jättämisellä viennin osalta ei olisi vaikutusta vientiin tai että sillä olisi ainoastaan merkityksetön vaikutus.
Toisin kuin kantajat antavat ymmärtää, ulkomaisia asiakkaita ja paikallisia asiakkaita olisi yhteismarkkinoiden yhteydessä kohdeltava tasa-arvoisesti piirimyyjään nähden. Sen, että ulkomaisen asiakkaan syy ostamiseen Alankomaista voi olla hintaero, pitäisi olla täysin vieras kantajien pohdinnoissa, elleivät ne myönnä, että niiden tarkoitus on nimenomaan eristää markkinat.
Komission mukaan on itsestään selvää, että hyvitysjärjestelmä vaikuttaa piirimyyjien kaupallisiin ratkaisuihin vientiä syrjivästi, vaikka kantajat ovat kiistäneet tämän. Kantajat tarkastelevat asiaa ulkomaisen ostajan näkökulmasta korostaakseen, että hyvityksen puuttuminen on väitetysti yhdentekevä viimeksi mainitulle. Sen lisäksi, että tämä kanta on virheellinen eikä sitä ole näytetty toteen, komissio katsoo, että asiaa on tarkasteltava piirimyyjän näkökulmasta sen toteamiseksi, että kun kaikki muut seikat pysyvät muuttumattomina, piirimyyjältä evätään hyvitys viennistä, ja näin ollen korvausjärjestelmä kannustaa tavalla tai toisella suosimaan paikallista myyntiä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sopimuksen konkreettisia seurauksia ei tarvitse ottaa huomioon EY 81 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa, jos ilmenee, että sopimuksen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua (ks. edellä 44 kohdassa mainittu asia Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio, tuomion 136 kohta ja asia C-407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-829, 84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. edellä 171 kohdassa mainittu asia General Motors Nederland ja Opel Nederland v. komissio, tuomion 104 kohta ja asia T-322/01, Roquette Frères v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3137, 201 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että koska komissio on perustellusti päätellyt riidanalaisessa päätöksessä, että oli tehty sopimus, jonka tarkoituksena on rajoittaa kilpailua (ks. edellä 113, 140 ja 141 kohta), tämä kanneperuste, sikäli kuin sillä pyritään riitauttamaan EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen, on hylättävä merkityksettömänä.
Kuitenkin siltä osin kuin tässä kanneperusteessa kiistetään rikkomisen vakavuutta koskeva komission suorittama arviointi, tätä väitettä on tarkasteltava sakon määrän laskemista koskevan viidennen kumoamisperusteen käsittelyn yhteydessä.
5.
Viides kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdan sekä suuntaviivojen rikkomista ja jolla pyritään sakon määrän alentamiseen
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että rikkomista ei voida pitää ”erittäin vakavana” suuntaviivojen sanamuoto huomioon ottaen (edellä 29 kohta), koska korvausjärjestelmän tarkoituksena ei ollut markkinoiden eristäminen.
Kantajat katsovat, että sen tarkoituksena oli yksinomaan jakelujärjestelmän tehokkuus ja Peugeot’n markkinaosuuden kasvattaminen Alankomaissa. Sitä paitsi se ei sisältänyt mitään muodollista vientikieltoa muista autoalaa koskevista oikeustapauksista poiketen. Päinvastoin PNE lähetti piirimyyjille kiertokirjeitä, jotka koskivat välittäjille myynnissä noudatettavaa menettelyä, eikä se käyttänyt vientiä harjoittaviin piirimyyjiin kohdistuvia pakotteita. Vaikka oletettaisiin, että korvausjärjestelmä olisi vähentänyt kannustimia vientiin, on lisättävä, että viennin rajoittaminen ei vastaa markkinoiden eristämistä. Kantajien mukaan tämän eron jättäminen ottamatta huomioon on suuntaviivojen vastaista. Rikkominen, josta kantajia moititaan, voidaan määritellä enintään ”vakavaa vähäisemmäksi” tai ”vakavaksi”. Lisäksi komissio on suuresti liioitellut väitetyn rikkomisen vaikutuksia.
Ero markkinoiden eristämisen ja viennin supistamisen välillä ei ole keinotekoinen, toisin kuin komissio väittää. Edellä 44 kohdassa mainitussa asiassa General Motors vastaan komissio annettuun tuomioon ja edellä 171 kohdassa mainitussa asiassa General Motors Nederland ja Opel Nederland vastaan komissio annettuun tuomioon liittyneessä tilanteessa rikkomisen välittömänä tarkoituksena oli viennin kieltäminen, josta ilmeni selvästi pyrkimys eristää markkinat, mistä ei ole kysymys käsiteltävänä olevassa asiassa.
Kantajat kyseenalaistavat sen, että analysoituaan laajasti rikkomisen vaikutuksia ja määriteltyään ne huomattaviksi komissio väittää, että tällainen määrittely oli tarpeeton tai ettei sillä ollut vaikutusta rikkomisen määrittelyyn erittäin vakavaksi ja sakon vahvistamiseen. Näin ollen sakon määrää olisi kantajien mukaan tarkasteltava uudelleen, koska tietyt sen laskemiseen käytettävistä perustekijöistä puuttuvat kantajien osoitettua, että korvausjärjestelmällä ei ollut vaikutuksia vientiin.
Rikkomisen keston osalta on todettava, että kantajien mukaan komissio liioittelee sitä. Todisteet, joihin komissio vetoaa, eivät vahvista rikkomista vuoden 1998 ja vuoden 2003 syyskuun välisenä ajanjaksona korvausjärjestelmän osalta yhtäältä tai vuosien 1998 ja 2000 välisenä aikana painostuksen osalta toisaalta. Vaikka toissijaisesti oletettaisiin rikkomisen kestäneen kuusi ja puoli vuotta korvausjärjestelmän osalta ja neljä ja puoli vuotta painostuksen osalta, komission soveltama korotus ei voi olla yhtäläinen koko ajanjaksolta, kun otetaan huomioon rikkomisen voimakkuuden vaihtelu tuona aikana. Komission olisi pitänyt ottaa huomioon tämä voimakkuuden vaihtelu rikkomisen kestoa koskevan arviointinsa yhteydessä.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi kantajien mukaan alennettava sakon määrää.
Komissio korostaa, että se on soveltanut asianmukaisesti suuntaviivoja. Mikään suuntaviivoissa ei sen mukaan sulje pois sitä, että vertikaaliset rajoitukset voidaan määritellä ”erittäin vakaviksi”.
Komissio katsoo, että korvausjärjestelmän tarkoituksena ja seurauksena oli viennin rajoittaminen. Väite, jonka mukaan sillä olisi pyritty myös Alankomaiden jakeluverkon tehokkuuteen ja markkinaosuuden kasvattamiseen, ei voi saattaa kyseenalaiseksi alkuperäistä toteamusta eikä näin ollen lieventää todetun rikkomisen vakavuutta.
Komissio katsoo, että argumentti, jonka mukaan kyseessä olevat menettelytavat eivät sisältäneet muodollista vientikieltoa, on hylättävä. Tämä seikka ei nimittäin poista sitä toteamusta, että kyseessä olevan järjestelmän tarkoituksena oli viennin rajoittaminen, siis markkinoiden eristäminen, ja että se voitiin näin ollen määritellä erittäin vakavaksi rikkomiseksi. Olisi keinotekoista erottaa muille kuin Alankomaissa asuville ostajille suuntautuvan myynnin rajoittaminen markkinoiden eristämisestä. Se, että kysymys on ainoastaan rajoituksesta, ei komission mukaan estä määrittelemästä rikkomista erittäin vakavaksi.
Mitä tulee rikkomisen vaikutuksiin, joiden toteen näyttäminen ei sitä paitsi ole välttämätöntä rikkomisen toteamiseksi, komission mukaan on osoitettu, että ne olivat huomattavia. Joka tapauksessa komissio on todennut rikkomisen laadun perusteella, että se oli erittäin vakava. Komissio on todennut erityisesti kantajien subjektiivisen aikomuksen rajoittaa jäsenvaltioiden välistä kauppaa, vaikka se on jo vuonna 1988 täsmentänyt näkökantansa, joka koskee menettelytapoja, joilla suljetaan pois uusien autojen myynti muussa maassa asuville kuluttajille.
Komissio huomauttaa, että sen aikaisempi päätöksentekokäytäntö ei toimi oikeudellisena kehyksenä sakoille kilpailuasioissa ja että sillä on harkintavalta ratkaista olosuhteet huomioon ottaen, onko rikkominen kyseessä olevassa asiassa erittäin vakava.
Komissio lisää, että koska suuntaviivojen mukaan sen on otettava huomioon rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi sen todellinen vaikutus ainoastaan, jos se on mitattavissa, mikä on vaikeaa käsiteltävänä olevassa asiassa, sillä ei ollut velvollisuutta osoittaa täsmällisesti kartellin vaikutusta markkinoihin eikä ilmoittaa sitä määrällisesti, vaan se saattoi rajoittua tällaisen vaikutuksen todennäköisyyttä koskeviin arvioihin. Kantajilla ei siis ole perusteita vedota sopimuksen vaikutusten puuttumiseen tai vähäisyyteen.
Rikkomisen keston arvioinnin osalta komissio toistaa näyttäneensä toteen rikkomisen olemassaolon koko tarkastellun ajan osalta. Argumentin osalta, joka koskee sitä, että sakon korotuksen olisi pitänyt vaihdella rikkomisen voimakkuuden mukaan ajan kuluessa, komissio korostaa, että voimakkuus ei liity rikkomisen kestoon vaan sen vakavuuteen. Se on nimenomaan ottanut huomioon rikkomisen voimakkuuden vaihtelun rikkomisen vakavuutta koskevassa arvioinnissaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on kunkin sakon määrää vahvistaessaan harkintavaltaa (asia T-150/89, Martinelli v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II-1165, 59 kohta ja asia T-352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1989, 268 kohta, joka on vahvistettu valitusasiassa C-283/98 P, Mo och Domsjö v. komissio, 16.11.2000 annetulla tuomiolla, Kok., s. I-9855, 47 kohta). Sen arviointi on kuitenkin suoritettava noudattaen yhteisön oikeutta, johon eivät kuulu pelkästään perustamissopimuksen määräykset vaan myös yleiset oikeusperiaatteet (asia C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores v. neuvosto, tuomio 25.7.2002, Kok., s. I-6677, 38 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan rikkomisen vakavuutta määritettäessä on otettava huomioon monia seikkoja, kuten asian ominaispiirteet, asiayhteys ja sakkojen ennalta ehkäisevä vaikutus (yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 241 kohta ja asia C-328/05 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 10.5.2007, Kok., s. I-3921, 43 kohta).
On myös tärkeää todeta, että määrätyn sakon oikeasuhteisuuden arviointi rikkomisen vakavuuden ja keston eli aikaisemmin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja sittemmin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen kriteerien kannalta kuuluu täyteen harkintavaltaan, joka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle on kyseisen asetuksen 31 artiklassa annettu (ks. vastaavasti asia T-304/02, Hoek Loos v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II-1887, 69 kohta).
Riidanalaisesta päätöksestä käsiteltävänä olevassa asiassa ilmenee, että komissio – vaikka se ei olekaan nimenomaisesti maininnut suuntaviivoja riidanalaisessa päätöksessä – on määrittänyt kantajalle määrätyn sakon määrän yleisen menetelmän perusteella, jonka komissio on asettanut itselleen suuntaviivoissa, joiden 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään sakkojen määrän laskemisen osalta, että ”[sakkojen] perusmäärä määritetään rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Ne ovat ainoat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetut perusteet”.
Rikkomisen vakavuutta sakon määrän laskemisen osalta koskevan komission arvioinnin riitauttaminen
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa täsmennetään, että ”rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus”. Rikkomiset luokitellaan tämän jälkeen kolmeen luokkaan, joihin liitetään mahdollisten sanktioiden määrät, toisin sanoen vakavaa vähäisemmät rikkomiset (1000 eurosta miljoonaan euroon), vakavat rikkomiset (1–20 miljoonaa euroa) ja erittäin vakavat rikkomiset (yli 20 miljoonaa euroa).
– Rikkomisen vakavuuden arviointikriteeri, joka koskee rikkomisen laatua
Kantajat vastustavat rikkomisen määrittelyä suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”erittäin vakavaksi” sillä perusteella, että niiden tavoittelema päämäärä oli yksinomaan Peugeot’n myynnin voimistaminen Alankomaissa ja että joka tapauksessa pelkkä viennin rajoittaminen ei voinut muodostaa markkinoiden eristämistä. Kantajat korostavat lisäksi, että käsiteltävänä olevassa asiassa, toisin kuin edellä 44 kohdassa mainitussa asiassa General Motors vastaan komissio annetussa tuomiossa ja edellä 171 kohdassa mainitussa asiassa General Motors Nederland ja Opel Nederland vastaan komissio annetussa tuomiossa, ei ollut kilpailunrajoituksia, joilla välittömästi pyrittiin viennin kieltämiseen, eikä näin ollen selvästi ilmaistua aikomusta eristää markkinat.
Argumentista, joka koskee kantajien hankkeiden väitetysti yksinomaan kilpailua edistävää tarkoitusta, on muistutettava – sikäli kuin siinä kiistetään toistamiseen EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen olemassaolo – että se on hylätty toisen kumoamisperusteen tarkastelun yhteydessä. Komissio on nimittäin perustellusti päätellyt, että korvausjärjestelmä ja kantajien erilaiset toimenpiteet olivat toimenpiteitä, joiden tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen (ks. edellä 113, 140 ja 141 kohta).
Sikäli kuin tämän argumentin olisi ymmärrettävä tarkoittavan, että kantajat olivat – olipa asian laita miten tahansa – toimineet vilpittömässä mielessä, sekä riidanalaisesta päätöksestä (ks. erityisesti 58, 73–84, 145, 170 ja 171 perustelukappale) että tämän kanteen tarkastelusta (ks. erityisesti edellä 54–68 ja 116–140 kohta) ilmenee, että kantajat, jotka eivät suinkaan olleet tietämättömiä toimenpiteidensä kilpailunvastaisuudesta, toimivat itse asiassa täysin asiasta tietoisina.
Argumentti, jonka mukaan markkinoiden eristäminen voi olla kyseessä ainoastaan, jos on olemassa muodollisen vientikiellon sisältävä sopimus, on hylättävä. Nimittäin se, että pyritään, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, estämään rinnakkaisvientiä korvausjärjestelmän ja painostuksen kautta mahdollisimman paljon kuitenkaan ilmaisematta muodollista vientikieltoa, on luonteensa puolesta yhtä vakava ja moitittava sisämarkkinoiden eristämiseen tähtäävä toimenpide kuin selvä vientikielto. Tällainen estäminen, aivan kuten kielto (ks. vastaavasti edellä 171 kohdassa mainittu asia General Motors Nederland ja Opel Nederland vastaan komissio, tuomion 191 kohta), muodostaa kilpailuoikeuden ilmeisen rikkomisen. Se on Euroopan yhteisön perustavanlaatuisten vaikutusten vastaista ja vaikuttaa erityisesti yhteismarkkinoiden toteutumiseen.
Näin ollen kantajien argumentti, jonka mukaan käsiteltävänä olevassa asiassa toteutettua rikkomista ei voida määritellä luonteeltaan erittäin vakavaksi suuntaviivoissa tarkoitetussa merkityksessä siitä syystä, että siihen ei sisältynyt muodollista vientikieltoa, on virheellinen ja on näin ollen hylättävä.
On lisättävä, että vaikka käsiteltävänä olevassa asiassa käyttöön otettu järjestelmä ei sisältänyt selvää vientikieltoa, se ei kuitenkaan suinkaan johdu kantajien kilpailua edistävistä pohdinnoista vaan päinvastoin siitä, että pyrittiin huolehtimaan siitä, että vältetään sellaisen järjestelmän perustaminen, joka – koska se olisi ollut liian selvästi kilpailua rajoittava – olisi myös ollut helpommin havaittavissa. Kuten on todettu (ks. edellä 51–68 ja 113 kohta), toteutettuaan vuonna 1997 korvausjärjestelmän, jonka kilpailunvastainen luonne oli ilmeinen, kantajat pitivät vuodesta 1998 lähtien huolta siitä – välttäen siitä lähtien liian ilmeisesti kilpailunvastaista muotoilua – että vuonna 1997 perustettu kilpailua rajoittava järjestelmä säilyi, liittämällä siihen eri toimenpiteitä, joilla pyrittiin pääasiassa varmistamaan, että vienti säilyttää poikkeuksellisen luonteensa.
Tältä osin on katsottava, että rikkominen on luonteensa puolesta erityisen vakavaa, kun otetaan huomioon erityisen salailevat menettelytavat, jotka edelsivät korvausjärjestelmän jatkamista vuoteen 2003 saakka asiayhteydessä, jossa, kuten komissio mainitsee (riidanalaisen päätöksen 171 perustelukappaleen toinen virke) ja kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut edellä 171 kohdassa mainitussa asiassa General Motors Nederland ja Opel Nederland vastaan komissio antamassaan tuomiossa (192 kohta), rinnakkaistuontia koskeva komission aikaisempi käytäntö ja vakiintunut oikeuskäytäntö erityisesti autoalalla olivat selviä muistutuksia tällaisen järjestelmän lainvastaisuudesta.
On myös todettava komission tapaan, että kantajat ovat sellaisen suuren teollisuuskonsernin jäseniä, jolla on merkittävä asema kyseessä olevilla markkinoilla (ks. tältä osin riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale), ja että niillä oli oikeudelliset osastot, jotka pystyivät erinomaisesti arvioimaan – kuten ne sitä paitsi ovat tehneet – kyseessä olevien menettelytapojen kilpailunvastaisen luonteen (ks. tältä osin riidanalaisen päätöksen 170 perustelukappale).
Edellä esitetystä seuraa, että komissio ei ole harkintavaltaansa käyttäessään tehnyt virhettä, kun se on määritellyt rikkomisen luonteeltaan erittäin vakavaksi.
– Rikkomisen vakavuuden arviointikriteeri, joka koskee rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin
Kantajat riitauttavat rikkomisen markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen huomioonottamisen riidanalaisessa päätöksessä. Ne väittävät, että komissio on liioitellut rikkomisen vaikutuksia määritellessään ne huomattaviksi. Niiden mukaan rikkomisella ei itse asiassa ollut vaikutuksia tai ne olivat korkeintaan merkityksettömiä.
Komissio kiistää tämän arvostelun ja katsoo joka tapauksessa, että riidanalaisessa päätöksessä on rikkomisen luonteen perusteella riittävästi todettu rikkomisen erityinen vakavuus ja että vaikka se onkin maininnut vaikutuksen rikkomisen vakavuutta koskevan arviointinsa perusteluissa, se ei ole missään tapauksessa nojautunut nimenomaisesti rikkomisen vaikutuksiin päätyessään sen luokitteluun ”erittäin vakavaksi”.
Mitä komission viimeksi mainittuun argumenttiin tulee, riidanalaisen päätöksen sanamuoto edellyttää sen hylkäämistä.
Nimittäin riippumatta siitä, mitä komissio sanoo asiasta kannetta käsiteltäessä, se ei ole riidanalaisessa päätöksessä määritellyt rikkomista erittäin vakavaksi pelkästään sen laadun perusteella. Se on todennut riidanalaisen päätöksen 166 perustelukappaleessa, että yritys oli estänyt toiminnallaan yhteismarkkinoita koskevan tavoitteen toteutumisen, sellaisena kuin se on vahvistettu perustamissopimuksessa, ja että ”rikkominen on pelkästään tästä syystä määriteltävä luonteeltaan erittäin vakavaksi”. Näin ollen komissio ei määritellyt tässä vaiheessa itse rikkomista vaan sen laadun erittäin vakavaksi, koska rikkomisen laatu on ensimmäinen kriteeri, joka vahvistetaan suuntaviivoissa rikkomisen vakavuuden arvioinnin osalta ja joka palautetaan mieliin edellä 277 kohdassa.
Vasta tarkastelun jälkeen, jossa otettiin huomioon myös muita osatekijöitä, joihin kuuluivat komission ”huomattaviksi” määrittelemiä rikkomisen vaikutuksia koskevat seikat (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 166 perustelukappaleen kolmas virke ja 168 perustelukappaleen toinen virke), komissio ilmaisi riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappaleessa käsityksen, että ”edellä esitetyn perusteella [kantajien] suorittama [EY] 81 artiklan rikkominen on määriteltävä erittäin vakavaksi”.
Näin ollen on tarkasteltava, onko komissio riidanalaisessa päätöksessä tehnyt toteamuksia, joiden perusteella sen on ollut mahdollista rikkomisen vakavuutta koskevassa arvioinnissaan ottaa huomioon huomattavien vaikutusten olemassaolo.
Riidanalaisen päätöksen 131 perustelukappaleessa komissio toi esiin viennin vähentyneen vuoden 1997 jälkeen ja laskeneen jyrkästi 50 prosentilla vuoden 1999 jälkeen. Vastauksena AP:n perusteluihin, joiden mukaan kyseistä jyrkkää vähentymistä ei aiheuttanut korvausjärjestelmä vaan hintaerojen supistuminen, joka oli vähentänyt ulkomaisten ostajien kiinnostusta hankkia autonsa Alankomaista, komissio korosti erityisesti, että hintaerot olivat pysyneet merkittävinä tarkastellun ajanjakson kuluessa (riidanalaisen päätöksen 132 perustelukappale).
Se totesi myös, että joka tapauksessa hyvitysoikeuden rajoittaminen vientiin suuntautuvan myynnin osalta oli poistanut Alankomaiden piirimyyjiltä osan niiden joustavuutta riippumatta mahdollisista hintaerojen vaihteluista (riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappaleen loppu).
Muistutettuaan riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappaleessa, että ”yleisesti ottaen on vaikeaa ilmaista määrällisesti tällaisten toimenpiteiden täsmällistä vaikutusta tai jopa mahdotonta määrittää viennin määrää, jonka ne ovat todella estäneet”, komissio lisäsi, että ”kuitenkin esillä olevassa asiassa tutkinnan aikana tietoon tulleiden tosiseikkojen – – avulla on mahdollista näyttää toteen kyseessä olevan korvausjärjestelmän merkittävä vaikutus Alankomaista lähtöisin olevan rinnakkaisviennin virtaan”.
Komissio on erityisesti palauttanut mieleen riidanalaisen päätöksen liitteenä olevan PNE:n sisäisen muistion, jonka on laatinut [
luottamuksellinen
], PNE:n ” Responsable Dealer Support ” (piirimyyjien tuen vastuuhenkilö) ja josta käy ilmi, että jos hyvityksen maksaminen viennistä olisi toteutettu vuoden 2003 osalta, tämä olisi aiheuttanut viennin määrän erittäin merkittävän kasvun (riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappaleen ensimmäinen luetelmakohta).
Ensiksi on tarkasteltava edellä 293 kohdassa mieleen palautettua komission toteamusta, joka koskee viennin vähentymistä vuoden 1997 jälkeen ja sen jyrkkää laskua 50 prosentilla vuoden 1999 jälkeen.
Kantajat korostavat neljännen kumoamisperusteen yhteydessä pääasiallisesti (ks. edellä 235 kohta), että viennin suuret määrät vuosina 1997 ja 1998 olivat epätyypillisiä. Nämä määrät johtuivat nimittäin ensinnäkin Peugeot’n erittäin kysyttyjen mallien tulosta markkinoille ja toiseksi hintaerojen – joiden pieneneminen seuraavina vuosina oli olennainen syy viennin vähenemiseen – merkityksestä tuohon aikaan.
Ensimmäisestä väitteestä, jonka mukaan vienti vuosina 1997 ja 1998 oli epätavallisen suurta uusien mallien ostajissa herättämän suuren mielenkiinnon vuoksi (mikä estää kantajien mukaan tekemästä mitään hyödyllistä päätelmää viennin vähenemisestä seuraavina vuosina), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo komission tapaan, että siltä osin kuin uusien mallien esittely tapahtuu sekä Alankomaissa että ulkomailla, näiden uusien mallien vetovoiman vaikutus myynnin määrään on lähtökohtaisesti sama Alankomaissa ja muissa jäsenvaltioissa. Vaikka näin ollen tämä vetovoima on tosin omiaan lisäämään valmistajan myynnin määrää sekä kansallisella tasolla että – sikäli kuin luettelohintojen ero ja alennuksia koskevat näkymät tekevät sen kiinnostavaksi – viennissä, tämä vetovoima ei sinänsä merkitse rinnakkaisviennin osuuden lisäystä suhteessa kansalliseen myyntiin. Joka tapauksessa kantajat eivät esitä käsiteltävänä olevassa asiassa mitään seikkaa, joka edellyttäisi päinvastaista päätelmää.
Siitä seikasta, että uusi malli voisi olla houkuttelevampi muiden maiden kuluttajille kuin alankomaalaisille kuluttajille, on todettava, että se ei vaikuta myöskään olevan omiaan lisäämään alankomaalaisten piirimyyjien osalta rinnakkaisviennin osuutta suhteessa kotimaan myyntiin. Näin ollen se kantajien väite, jonka mukaan dieselmoottorien arvostus alankomaalaisten kuluttajien keskuudessa on vähäistä mutta ranskalaisten kuluttajien keskuudessa erittäin suurta, ei kuitenkaan vaikuta olevan omiaan aiheuttamaan Alankomaiden rinnakkaisviennin lisääntymistä suhteessa Alankomaiden kotimaan myyntiin, vaikka se tosin voi johtaa siihen seuraukseen, että suurin osa mahdollisesta rinnakkaisviennistä Ranskaan koskee dieselmoottoreja. Nimittäin millään perusteella ei voida ensi arviolta katsoa – ja kantajat eivät ainakaan tuo esille todisteita siitä – että sen, että ranskalainen kuluttaja väitetysti suosii dieselmoottoreja, pitäisi erityisesti kannustaa tätä luopumaan ostamasta ajoneuvoansa ranskalaiselta jälleenmyyjältä. Kuluttajan turvautuminen ostamiseen ulkomailta riippuu loppujen lopuksi rahallisesta edusta, jonka tämä voi saada kyseisestä toimenpiteestä.
Kantajien toisesta väitteestä, jonka mukaan hintaerojen supistuminen – ei viennin sulkeminen hyvityksen ulkopuolelle – on pääasiallinen syy viennin vähentymiseen vuoden 1997 jälkeen, on muistutettava, että komissio ei ole väittänyt riidanalaisessa päätöksessä, että sulkeminen hyvityksen ulkopuolelle olisi ollut ainoa syy viennin vähentymiseen. Se on ainoastaan katsonut, että oli vaikea panna tätä viennin vähentymistä vuodesta 1997 alkaen pelkästään hintaerojen supistumisen syyksi (riidanalaisen päätöksen 132 perustelukappaleen loppu).
Kuitenkin näyttää siltä, että komissio, kun se on riidanalaisen päätöksen 131 perustelukappaleen ensimmäisessä virkkeessä pannut merkille korvausjärjestelmän vaikutuksia koskevan ensimmäisen huomionsa perusteella ”viennin vähentyneen vuodesta 1997 lähtien ja laskeneen jyrkästi noin 50 prosentilla vuoden 1999 jälkeen”, ei ole perustelujensa myöhemmissä osissa ja erityisesti riidanalaisen päätöksen 132 perustelukappaleessa ottanut riittävästi huomioon AP:n väitettä, jonka mukaan hintaerojen vaihtelu oli pääasiallisesti aiheuttanut kyseisen viennin kehityksen.
Näin ollen komissio on maininnut tämän väitteen riidanalaisen päätöksen 131 perustelukappaleessa ja rajoittunut 132 perustelukappaleessa katsomaan, että ”hintaerot Alankomaihin nähden ovat pysyneet merkittävinä tarkastelujakson aikana suhteessa kalleimpiin markkinoihin”, mikä merkitsi siis pääasiallisesti sitä, että riippumatta näiden hintaerojen kehityksestä ulkomaisten kuluttajien kannustin ostaa autonsa Alankomaista oli pysynyt koko tarkastelujakson ajan.
Vaikka tämä viimeksi mainittu kuluttajien kiinnostusta rinnakkaisvientiin koko tarkastelujakson ajan koskeva seikka pitäisi paikkansa, on kuitenkin niin, että se, että komissio toi esiin korvausjärjestelmän kilpailuun kohdistuvia vaikutuksia koskevan tarkastelunsa alussa viennin huomattavan vähenemisen tarkastelujakson aikana suomatta kuitenkaan perustelujen myöhemmissä osissa riittävää huomiota hintaerojen kehityksen osuudelle tässä vähentymisessä, on johtanut sellaiseen tosiseikkojen esittämiseen, jossa vähätellään käytännössä tämän kehityksen osuutta viennin vähentymisessä.
Näin ollen on katsottava, että se, että komissio ei ole suonut riidanalaisen päätöksen 131 ja 132 perustelukappaleeseen sisältyvissä ja viennin vähentymistä koskevissa lausumissaan riittävää huomiota hintaerojen kehityksen osuudelle viennin vähentymisessä, kuvastaa tämän toimielimen osalta tiettyä kyseisen osuuden vähättelyä.
Toiseksi edellä 294 kohdassa mieleen palautetussa toteamuksessaan komissio, joka ei enää tarkastellut asiaa ostajan vaan piirimyyjän näkökulmasta, lausui riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappaleessa, että ”hyvitysoikeuden rajoittaminen viennin osalta on poistanut alankomaalaisilta piirimyyjiltä osan niiden joustavuutta riippumatta mahdollisista hintaerojen vaihteluista”.
Kantajat kiistävät tämän lausuman korostaen, että vientiin suuntautuva myynti oli kannattavaa jopa riippumatta hyvityksestä, että hyvityksen määrä oli merkityksetön suhteessa autojen myyntihintaan ja hintaeroon ja ettei sillä siis voinut olla mitään osuutta (ks. edellä 233 ja 234 kohta neljännen kumoamisperusteen yhteydessä).
Argumenteista, jotka koskevat hyvityksen väitettyä merkityksettömyyttä suhteessa ajoneuvon myyntihintaan tai hintaeroon, on todettava, että näissä argumenteissa yhdistyvät ostajan näkökulma ja piirimyyjän näkökulma. Vaikka onkin totta, että ostajan näkökulmasta hyvitys ei edusta absoluuttisena arvona kuin pientä osaa ajoneuvon myyntihinnasta tai hintaerosta, piirimyyjän näkökulmasta kyseisen hyvityksen määrää ei kuitenkaan voida pitää merkityksettömänä, sillä se oli merkittävä piirimyyjän katteen osatekijä ajoneuvon myynnissä ja sen puuttuminen vientiin suuntautuvassa myynnissä oli merkittävä myyntiä vähentävä tekijä (ks. tältä osin riidanalaisen päätöksen 116 perustelukappale).
Lisäksi on todettava, että kantajien väitteet, joilla kaikilla pyritään pääasiallisesti esittämään hyvitys taloudellisena seikkana, jolla ei ole todellista vaikutusta piirimyyjään, ovat välittömässä ristiriidassa sen kantajien väitteen kanssa, jonka mukaan hyvitysjärjestelmän tarkoituksena oli nimenomaan voimistaa Peugeot’n ajoneuvojen myyntiä Alankomaissa (ks. tältä osin samankaltaisen perustelun osalta julkisasiamies Tizzanon edellä 55 kohdassa mainitussa asiassa General Motors v. komissio esittämä ratkaisuehdotus, 76 kohta). Jos ”tämän piirimyyjien korvausjärjestelmän päämääränä oli kannustaa alankomaalaisia piirimyyjiä tekemään parhaansa myynnin lisäämiseksi niiden sopimusalueilla, kuten [Peugeot] on täsmentänyt”, silloin tämä tarkoitti sitä, että kyseinen korvausjärjestelmä ja niin muodoin hyvityksen määrä ”oli myös riittävä, jotta sen epääminen saa luopumaan tietystä vientiin suuntautuvasta myynnistä”, kuten komissio perustellusti toteaa riidanalaisen päätöksen 112 perustelukappaleessa.
Mitä tulee neljännessä kumoamisperusteessa esitettyyn argumenttiin (ks. edellä 237 kohta), jonka mukaan kolme piirimyyjää, jotka olivat toteuttaneet yli 72 prosenttia haastateltujen piirimyyjien viennistä, olivat antaneet vastauksia, jotka vahvistivat sen, että hyvityksellä oli toisarvoinen merkitys viennin kannalta, on todettava, että tätä väitettä ei tue mikään, ei viittaus tiettyihin piirimyyjiin eikä viittaus viennin määriin, ja että se on näin ollen jo pelkästään tästä syystä hylättävä.
Joka tapauksessa ja olettaen, että tämä väite koskisi implisiittisesti piirimyyjiä [
luottamuksellinen
], [
luottamuksellinen
] ja [
luottamuksellinen
], jotka ovat edellä 91 kohdassa mieleen palautetun AP:n samanlaisen väitteen kohteena, [
luottamuksellinen
] osalta on todettu, että tämä piirimyyjä, joka ilmoitti vieneensä maasta [
luottamuksellinen
] ajoneuvoa tutkimusajanjakson kuluessa, ei osoittanut kiinnostuksen puutetta hyvitykseen vaan ilmoitti ainoastaan ymmärtäneensä, että hyvitystä ei sovellettu vientiin (ks. edellä 95 kohta). Näin ollen kantajien väite – olettaen, että sillä tarkoitettiin kolmea edellisessä kohdassa mainittua piirimyyjää – saattoi korkeintaan koskea kahta niistä, jotka edustavat yhdistetyllä [
luottamuksellinen
] viennillään (ks. 17.11.2004 päivättyyn tiedonsaantipyyntöön annetut vastaukset) ja kun otetaan laskentaperusteeksi kantajien varsinainen väite, joka koskee [
luottamuksellinen
] prosentin prosenttiosuutta, ainoastaan [
luottamuksellinen
] prosenttia haastateltujen piirimyyjien viennistä.
Neljännen kumoamisperusteen yhteydessä esitetyn seikan osalta (ks. edellä 237 kohta), jonka mukaan 17.11.2004 päivätty tiedonsaantipyyntö oli osoitettu ainoastaan pienelle osalle piirimyyjistä, mikään ei osoita – eivätkä kantajat esitä tätä tarkoittavia todisteita – että piirimyyjien ryhmä, jolle tiedonsaantipyyntö oli osoitettu ja joka koostui yrityksistä, jotka olivat toteuttaneet komission mukaan 40 prosenttia tutkimusajanjakson aikana tapahtuneesta viennistä, ei olisi muodostanut edustavaa otosta erityisesti rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin koskevan tarkastelun osalta.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajien argumentit, joiden mukaan hyvitys oli liian vähäinen vaikuttaakseen viennin tasoon, on hylättävä.
Kolmanneksi on tarkasteltava lausumia (ks. edellä 295 ja 296 kohta), joissa komissio todettuaan, että on vaikeaa ilmaista määrällisesti tarkasti korvausjärjestelmän kaltaisten toimenpiteiden vaikutusta (riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappale), vetosi kuitenkin tosiseikkoihin, jotka ovat omiaan osoittamaan kyseisen järjestelmän merkittävän vaikutuksen vientiin, ja palautti mieleen erityisesti PNE:n 14.10.2002 päivätyn sisäisen muistion, jonka on laatinut [
luottamuksellinen
] (riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappaleen ensimmäinen luetelmakohta).
Kantajat kiistävät neljännen kumoamisperusteensa yhteydessä (ks. edellä 236 kohta), että kyseisellä muistiolla olisi ollut se merkitys, jonka komissio sille antaa. Sen sijaan, että kyseisessä muistiossa olisi suunniteltu perustavanlaatuista muutosta korvausjärjestelmään niin, että järjestelmän mukaan vastedes hyvitystä olisi maksettu myös viennistä, siinä suunniteltiin ainoastaan puhtaasti menettelyllistä muutosta järjestelmään, jossa kantajien mukaan jo määrättiin kyseisestä maksusta, koska muutokseen sisältyi rekisteröintiä ulkomailla koskevien todisteiden ennakolta esittämisen perusteella suoritettavan maksun korvaaminen automaattisella maksulla niin, että mainitut todisteet tarkistetaan jälkikäteen.
On todettava, että tämän kantajien väitteen lähtökohta, jonka mukaan korvausjärjestelmässä olisi jo määrätty hyvityksen maksamisesta viennistä, on virheellinen. Tältä osin toisen kumoamisperusteen tarkastelun yhteydessä on todettu, että tässä järjestelmässä, sellaisena kuin se on kuvattu piirimyyjille lähetetyissä kiertokirjeissä, ei määrätty hyvityksen maksamisesta viennin osalta ja vielä vähemmän menettelystä tässä suhteessa (ks. edellä 62 kohta).
Itse asiassa 14.10.2002 päivätty sisäinen muistio, jossa [
luottamuksellinen
] kehotti ”– – ottamaan huomioon kaikki autot (mukaan lukien rekisteröinnit, jotka lopulta tapahtuvat muissa EU:n jäsenmaissa) seuraavan vuoden palkkion osalta, koska säännöt ovat muuttumassa”, voidaan ymmärtää ainoastaan PNE:n sisäiseksi ehdotukseksi, jolla pyrittiin loppujen lopuksi tekemään loppu viennin sulkemisesta hyvityksen ulkopuolelle eli käytännöstä, jota kantajat olivat jatkaneet tuohon saakka komission riidanalaisessa päätöksessä kuvaamilla ja edellä 60–65 kohdassa tarkastelluilla tavoilla.
Kuitenkin herää kysymys siitä, voiko komissio ylittää tämän muistion ulottuvuuden ja katsoa sen perusteella, kuten se on tehnyt riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappaleen ensimmäisessä luetelmakohdassa, että PNE:n itsensä mukaan hyvityksen käyttöön ottamisen vaikutus vientiin suuntautuvan myynnin osalta vuonna 2003 olisi edustanut [
luottamuksellinen
] lisämyyntiä.
Tähän lukuun päästäkseen komissio erotti toisistaan kyseisessä muistiossa mainitun ennusteen, joka koski vuoden 2003 tuotanto- ja liiketoimintasuunnitelmassa ennakoitua vientiin suuntautuvan myynnin kasvua korvausjärjestelmän säilyessä muuttumattomana ([
luottamuksellinen
] myynti), ja [
luottamuksellinen
] huomioon ottaman vientiin suuntautuvan myynnin kasvuennusteen siinä tilanteessa, että korvausjärjestelmää muutetaan ([
luottamuksellinen
] myynti).
Kantajat väittävät, että komissio erehtyy, ja ne esittävät tältä osin kaksi vastaväitettä. Yhtäältä [
luottamuksellinen
] ennakoima [
luottamuksellinen
] myynti on niiden mukaan ainoastaan sen tekemä lineaarinen ennuste viennin määrien jatkuvasta kasvusta vuodesta 2000 lähtien. Toisaalta vuoden 2003 tuotanto- ja liiketoimintasuunnitelman mukainen [
luottamuksellinen
] myynti, joka on mainittu 14.10.2002 päivätyssä muistiossa, oli ainoastaan väliaikainen arviointi, joka perustui vuoden 2001 vientiin ja jonka ulkopuolelle oli jätetty piirimyyjillä jo olleet ajoneuvovarastot. Vuoden 2003 tuotanto- ja liiketoimintasuunnitelmassa, jota ei ollut lopullisesti vahvistettu kyseistä muistiota laadittaessa, ennakoitiin loppujen lopuksi viennin määrää, joka oli sekä suurempi ([
luottamuksellinen
] ajoneuvoa) että lähempänä totuutta, koska vuonna 2003 maasta vietiin [
luottamuksellinen
] ajoneuvoa.
Mitä tulee ensimmäiseen väitteeseen, jonka mukaan [
luottamuksellinen
] myyntiluku olisi pelkästään muistion laatijan tekemä lineaarinen ennuste viennin määrien jatkuvasta kasvusta vuodesta 2000 lähtien, on todettava, että se perustuu implisiittisesti mutta välttämättä virheelliseen käsitykseen (ks. edellä 314–317 kohta), jonka mukaan kyseisen laatijan ehdottama muutos olisi ollut pelkästään menettelyllinen muutos korvausjärjestelmään, jossa olisi alusta alkaen määrätty hyvityksen maksamisesta viennistä.
Näin ollen ja täydentävästi on korostettava komission tapaan yhtäältä, että tämä väite perustuu pelkkään kantajien omaan väittämään, koska se, että nämä esittävät taulukon, jossa esitetään tällainen ennuste, ei suinkaan tarkoita, että tämä olisi ollut menettelytapa, jota [
luottamuksellinen
] noudatti muistiossaan, ja toisaalta, että jos [
luottamuksellinen
] menettelytapa oli tällainen, silloin se, että vuoden 2003 tuotanto- ja liiketoimintasuunnitelman väliaikaiset ([
luottamuksellinen
] myynti) ja lopulliset ([
luottamuksellinen
] myynti) ennusteet on vahvistettu suurelta osin tämän väitetyn ennusteen alapuolelle, vaikuttaa käsittämättömältä.
Mitä tulee toiseen väitteeseen, jonka mukaan vuoden tuotanto- ja liiketoimintasuunnitelman mukainen [
luottamuksellinen
] myynti, joka on mainittu 14.10.2002 päivätyssä muistiossa, olisi ollut väliaikainen luku, jota on myöhemmin tarkistettu ylöspäin, ja että olisi pikemminkin otettava huomioon [
luottamuksellinen
] myyntiluku, se ei muuta sitä tosiseikkaa, että kyseisen muistion laatija ennakoi pääasiallisesti vuoden 2003 tuotanto- ja liiketoimintasuunnitelman perusteella, jossa arvioitiin [
luottamuksellinen
] vientiin suuntautuvaksi myynniksi, viennin kasvua [
luottamuksellinen
] ajoneuvolla siinä tapauksessa, että vientiä koskeva hyvitys otetaan käyttöön. Se tosiseikka, että vuoden 2003 tuotanto- ja liiketoimintasuunnitelmaa on tarkistettu ylöspäin, ei suinkaan edellytä, että [
luottamuksellinen
] ennustetta, joka koski hyvityksen käyttöönoton vaikutusta vientiin ([
luottamuksellinen
] ajoneuvoa), olisi välttämättä tarkistettava alaspäin.
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että kantajat eivät ole näyttäneet toteen, että komissio on tehnyt virheen, kun se on nojautunut 14.10.2002 päivättyyn PNE:n sisäiseen muistioon ja päätellyt siitä, että hyvitysjärjestelmän perustaminen vientiin suuntautuvaa myyntiä varten olisi aiheuttanut vuoden 2003 osalta erittäin merkittävän kasvun muihin jäsenvaltioihin suuntautuvan viennin määrässä.
Niistä toimenpiteistä, jotka komissio on määritellyt yleisesti painostukseksi, komission riidanalaisessa päätöksessä tekemistä toteamuksista (ks. erityisesti 126–128, 135 ja 166 perustelukappale), joita ei ole vakavasti saatettu kyseenalaiseksi tässä kanteessa, ilmenee selvästi, että painostuksella on ollut merkittävä vaikutus piirimyyjien käyttäytymiseen viennin alalla.
Tältä osin erityisesti kantajien neljännen kumoamisperusteen yhteydessä esittämää argumenttia (ks. edellä 238 kohta), jonka mukaan kaksi piirimyyjää, toisin sanoen [
luottamuksellinen
], ja [
luottamuksellinen
] olivat lisänneet ”huomattavasti” vientiään painostuksen jälkeen, on tarkasteltava asiayhteydessään. Nimittäin [
luottamuksellinen
] 2.11.2001 päivätystä muistiosta ilmenee, että [
luottamuksellinen
] mukaan viennin kasvu perustui itse asiassa yhteen ainoaan vientitoimenpiteeseen. Lisäksi tästä muistiosta ilmenee, että näiden kahden piirimyyjän osalta vienti oli ainoastaan lyhyen aikavälin ratkaisu, joka oli välttämätön niiden välittömistä taloudellisista velvoitteista selviytymiseksi (ks. [
luottamuksellinen
] osalta edellä 204 ja 205 kohta). Asiakirjoista ilmenee lisäksi, että näiden kahden piirimyyjän vienti putosi todella voimakkaasti vuonna 2003.
Kaiken kaikkiaan edellä esitetyistä seikoista, jotka koskevat rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin koskevaa komission tarkastelua, seuraa, että viimeksi mainittu ei ole tehnyt arviointivirhettä, kun se on tarkastellessaan asiaa piirimyyjien näkökulmasta katsonut pääasiallisesti, että viennin jättämisellä hyvityksen ulkopuolelle oli ollut erittäin merkittävä vaikutus piirimyyjien kykyyn harjoittaa vientiin suuntautuvaa myyntiä (riidanalaisen päätöksen 169 perustelukappale) – vaikutus, joka ilmaistaan määrällisesti 14.10.2002 päivätyssä muistiossa vuoden 2003 osalta – ja että painostus oli vaikuttanut ajoneuvojen rajat ylittävää myyntiä rajoittavasti (riidanalaisen päätöksen 135 perustelukappale).
Näistä seikoista seuraa kuitenkin lisäksi (ks. edellä 302–305 kohta), että komissio on riidanalaisen päätöksen 131 ja 132 perustelukappaleessa suorittanut tosiseikkojen esittämisen ja analyysin, jossa vähätellään osuutta, joka hintaerojen kehityksellä oli viennin vähentymisessä, minkä seurauksena se on yliarvioinut rikkomisen todellisen vaikutuksen markkinoihin tältä osin.
Kun otetaan huomioon edellä esitetyt komission suorittamaa rikkomisen vakavuuden arviointia koskevat seikat, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo täyttä harkintavaltaansa käyttäen, samalla kun se vahvistaa komission riidanalaisessa päätöksessä huomioon ottaman rikkomisen määrittelyn erittäin vakavaksi, että riidanalaista päätöstä on muutettava edellä 302–305 ja 328 kohdassa esitetyistä syistä ja että riidanalaisen päätöksen 173 perustelukappaleessa rikkomisen vakavuuden nojalla vahvistetun sakon määrää on alennettava 10 prosentilla.
Rikkomisen kestoa sakon määrän laskemisen osalta koskevan komission arvioinnin riitauttaminen
Suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdassa täsmennetään, että kilpailusääntöjen rikkomisen kesto olisi otettava huomioon siten, että erotetaan toisistaan lyhytaikainen rikkominen (yleensä alle yksi vuosi), jossa ei vahvisteta lisäsakon määrää, keskipitkän ajan kestävä rikkominen (yleensä yhdestä viiteen vuotta), jossa sakon lisäys voidaan vahvistaa 50 prosenttiin saakka rikkomisen vakavuuden perusteella määrätystä määrästä, ja pitkäaikainen rikkominen (yleensä yli viisi vuotta), jossa lisäys voidaan vahvistaa 10 prosentiksi vuotta kohden rikkomisten vakavuuden perusteella määrätystä määrästä.
Siitä, että kantajat ovat riitauttaneet rikkomisen kestoa koskevan komission arvioinnin, kolmannen kumoamisperusteen tarkastelun yhteydessä on jo todettu (ks. edellä 228 kohta), että komissio ei ole tehnyt virhettä katsoessaan, että ”[kantajat] ovat toteuttaneet rikkomisen kokonaisuutena tarkasteltuna vuoden 1997 tammikuun alusta vuoden 2003 syyskuun loppuun, toisin sanoen kuuden vuoden ja yhdeksän kuukauden aikana” (riidanalaisen päätöksen 175 perustelukappale).
Kantajat esittävät kuitenkin, että koko tämän keston ajalta sovellettua yhtenäistä korotusta ei voida perustella, kun otetaan huomioon se, että rikkomisen voimakkuus vaihteli ajan kuluessa. Tämä voimakkuuden vaihtelu olisi pitänyt niiden mukaan ottaa huomioon rikkomisen keston arvioinnin yhteydessä.
On muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan sakon lisäys keston perusteella tehdään soveltamalla tiettyä prosenttimäärää laskentapohjaan, joka määritetään koko rikkomisen vakavuuden perusteella ja joka siis jo heijastelee rikkomisen eri voimakkuuksia. Näin ollen tämän määrän korottamiseksi rikkomisen keston perusteella ei siis olisi loogista ottaa huomioon rikkomisen voimakkuudessa asianomaisen ajanjakson kuluessa tapahtuneita muutoksia (asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1333, 364 kohta).
Tästä seuraa, että komissiota ei voida moittia – kun se oli ensin ottanut huomioon vakavuutta koskevan arviointinsa yhteydessä rikkomisen voimakkuuden vaihtelun ajan kuluessa (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappaleen kolmas virke) ja todennut, että rikkominen oli toteutettu kuusi vuotta ja yhdeksän kuukautta kestäneen ajanjakson kuluessa (riidanalaisen päätöksen 175 perustelukappale) – siitä, että se on soveltanut suuntaviivoissa yli viisi vuotta kestäneelle rikkomiselle määrättyä kestoon perustuvaa korotusta.
Näin ollen on hylättävä kantajien väitteet, jotka koskevat rikkomisen keston arviointia sakon laskemista varten riidanalaisessa päätöksessä.
Kaikki edellä ja erityisesti edellä 329 kohdassa esitetyt seikat huomioon ottaen kantajille määrätyn sakon lopullinen määrä vahvistetaan 44,55 miljoonaksi euroksi. Kanne hylätään muilta osin.
Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Tämän artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi.
Koska kanne on olennaisilta osiltaan hylätty, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi asian olosuhteita oikein, kun se päättää, että kantajat vastaavat yhdeksästä kymmenesosasta omia oikeudenkäyntikulujaan ja ne velvoitetaan korvaamaan yhdeksän kymmenesosaa komission oikeudenkäyntikuluista ja että komissio vastaa yhdestä kymmenesosasta omia oikeudenkäyntikulujaan ja se velvoitetaan korvaamaan yksi kymmenesosa kantajien oikeudenkäyntikuluista.

Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
[EY:n] perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä 5.10.2005 tehdyn komission päätöksen C(2005) 3683 lopullinen (asiat F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP ym. v. Automobiles Peugeot SA) 3 artiklassa Automobiles Peugeot SA:lle ja Peugeot Nederland NV:lle määrätyn sakon määrä vahvistetaan 44,55 miljoonaksi euroksi.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Automobiles Peugeot ja Peugeot Nederland vastaavat yhdeksästä kymmenesosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan yhdeksän kymmenesosaa Euroopan yhteisöjen komission oikeudenkäyntikuluista.

4)
Komissio vastaa yhdestä kymmenesosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan yksi kymmenesosa Automobiles Peugeot’n ja Peugeot Nederlandin oikeudenkäyntikuluista.

Vilaras
Prek
Ciucă
Julistettiin Luxemburgissa 9 päivänä heinäkuuta 2009.
Allekirjoitukset
Sisällys

Asian tausta

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

1. Toinen kanneperuste, jonka mukaan korvausjärjestelmällä ja painostuksella ei ole kilpailunvastaista tarkoitusta

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi

Korvausjärjestelmän kilpailunvastainen tarkoitus

Painostuksen kilpailunvastainen tarkoitus

2. Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen puuttumista

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

3. Kolmas kanneperuste, joka koskee rikkomisen keston virheellistä arviointia ja perustelujen ristiriitaisuutta

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

4. Neljäs kanneperuste, joka koskee väitetyn kilpailunvastaisen sopimuksen vaikutusten virheellistä arviointia

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

5. Viides kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdan sekä suuntaviivojen rikkomista ja jolla pyritään sakon määrän alentamiseen

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

Rikkomisen vakavuutta sakon määrän laskemisen osalta koskevan komission arvioinnin riitauttaminen

– Rikkomisen vakavuuden arviointikriteeri, joka koskee rikkomisen laatua

– Rikkomisen vakavuuden arviointikriteeri, joka koskee rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin

Rikkomisen kestoa sakon määrän laskemisen osalta koskevan komission arvioinnin riitauttaminen

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.
(
)	Luottamukselliset tiedot peitetty.