CELEX: 62002CJ0110
Portugalin hallituksen tuki siankasvattajille
Tuki, jonka tarkoituksena on mahdollistaa yhteismarkkinoille soveltumattomiksi todettujen tukien takaisinmaksu
Neuvoston päätös, jossa tällainen tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi
Lainvastaisuus
EY 88 artiklan 2 kohdan kolmas alakohta

Euroopan yhteisöjen komissio on yhteisöjen tuomioistuimeen 25.3.2002 jättämällään kanteella vaatinut EY 230 artiklan nojalla
yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan Portugalin hallituksen valtuuttamisesta myöntämään tukea vuosina 1994 ja 1998 myönnettyjä
tukia saaneille portugalilaisille siankasvattajille 21 päivänä tammikuuta 2002 tehdyn neuvoston päätöksen 2002/114/EY (EYVL
L 43, s. 18; jäljempänä riidanalainen päätös).
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 16. ja 19.9.2002 antamilla määräyksillä Portugalin tasavalta ja Ranskan tasavalta hyväksyttiin
väliintulijoiksi tukemaan neuvoston vaatimuksia, mutta Ranskan tasavallalle annettiin oikeus esittää huomautuksia ainoastaan
mahdollisessa suullisessa käsittelyssä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
EY 88 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”2.      Jos komissio vaadittuaan niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa, toteaa, että valtion myöntämä tai valtion varoista
myönnetty tuki ei 87 artiklan mukaan sovellu yhteismarkkinoille taikka että tällaista tukea käytetään väärin, se tekee päätöksen
siitä, että asianomaisen valtion on komission asettamassa määräajassa poistettava tuki tai muutettava sitä.
Jos kyseinen valtio ei noudata päätöstä asetetussa määräajassa, komissio tai mikä tahansa jäsenvaltio, jota asia koskee, voi
226 ja 227 artiklan määräyksistä poiketen saattaa asian suoraan yhteisön tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Jäsenvaltion pyynnöstä neuvosto voi yksimielisesti päättää, että tukea, jota tämä jäsenvaltio myöntää tai aikoo myöntää, pidetään
87 artiklan määräyksistä tai 89 artiklassa tarkoitettujen asetusten säännöksistä poiketen yhteismarkkinoille soveltuvana,
jos tällainen päätös on poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi perusteltu. Jos komissio on aloittanut kyseistä tukea koskevan,
tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun menettelyn, asianomaisen jäsenvaltion neuvostolle osoittama pyyntö keskeyttää
menettelyn siihen asti, kunnes neuvosto on esittänyt kantansa.
Jos neuvosto ei kuitenkaan ole esittänyt kantaansa kolmen kuukauden määräajassa pyynnöstä, komissio tekee päätöksen asiassa.
3. Komissiolle on annettava tieto tuen myöntämistä tai muuttamista koskevasta suunnitelmasta niin ajoissa, että se voi esittää
huomautuksensa. Jos komissio katsoo, että tällainen suunnitelma ei 87 artiklan mukaan sovellu yhteismarkkinoille, se aloittaa
2 kohdassa tarkoitetun menettelyn viipymättä. Jäsenvaltio, jota asia koskee, ei saa toteuttaa ehdottamiaan toimenpiteitä,
ennen kuin menettelyssä on annettu lopullinen päätös.”

Riidanalainen päätös ja sen tausta
Portugalin tasavalta otti 24.5.1994 annetulla asetuksella (Decreto-Lei) nro 146/94 (Diário da República I, A‑sarja, nro 120,
24.5.1994; jäljempänä vuoden 1994 asetus) käyttöön tukijärjestelmän, jolla luotiin yhtäältä luottojärjestely voimaperäisen
karjankasvatuksen alan yritysten velkataakan keventämiseksi ja toisaalta luottojärjestely sikatalousalan toiminnan elvyttämiseksi.
Kyseistä tukijärjestelmää ei ole annettu komissiolle tiedoksi.
Komissio teki EY 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla 25.11.1999 päätöksen 2000/200/EY tukijärjestelmästä, jonka
Portugali on toteuttanut voimaperäisen karjankasvatuksen alan yritysten velkataakan keventämiseksi ja sikatalousalan toiminnan
elvyttämiseksi (EYVL 2000, L 66, s. 20). Päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa voimaperäisen karjankasvatuksen alan yritysten velkataakan
keventämiseksi perustettu luottojärjestely todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi niissä tapauksissa, joissa muun vastaanotetun
investointituen kanssa kasautunut avustusekvivalentti on enemmän kuin 35 prosenttia muilla kuin epäsuotuisilla maatalousalueilla.
Saman säännöksen 2 kohdassa todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi luottojärjestely sikatalousalan toiminnan elvyttämiseksi.
Tuensaajille lainvastaisesti maksetut tuet lisättynä näiden summien koroilla on perittävä takaisin mainitun päätöksen 3 artiklan
nojalla.
Portugalin tasavalta otti lisäksi 4.1.1999 annetulla asetuksella (Decreto‑Lei) nro 4/99 (Diário da República I, A‑sarja, nro 2,
4.1.1999; jäljempänä vuoden 1999 asetus) käyttöön tuotantoa, lihotusta ja teurastusta suljetussa prosessissa harjoittavien
sikatalousalan tilojen ottamien tiettyjen lainojen takaisinmaksuaikaa vuodella pidentävän lykkäyksen ja korkotuetuilla lainoilla
toteutetun lyhytaikaisen rahoituksen näiden tilojen hyväksi. Vaikka nämä toimenpiteet oli annettu komissiolle tiedoksi, ne
pantiin täytäntöön ennen kuin komissio oli ratkaissut kantansa niihin.
Nämä tuet todettiin yhteismarkkinoille soveltumattomiksi, ja niiden takaisinperimisestä määrättiin tukiohjelmasta, jonka Portugali
on toteuttanut sikatalousalalla, 4 päivänä lokakuuta 2000 tehdyllä komission päätöksellä 2001/86/EY (EYVL 2001, L 29, s. 49).
Portugalin tasavalta pyysi 23.11.2001 Euroopan unionin neuvostoa tekemään EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan nojalla ”päätöksen,
jolla se valtuutetaan myöntämään tukea portugalilaisille siankasvattajille, joiden on maksettava takaisin vuosina 1994 ja
1998 maksetut tuet, ja jossa [todetaan] kyseinen tuki yhteismarkkinoille soveltuvaksi”.
Tämän pyynnön hyväksyen neuvosto teki riidanalaisen päätöksen, jonka 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Portugalin hallituksen portugalilaisille siankasvattajille myöntämä ylimääräinen tuki, joka käsittää tuen myöntämisen tuensaajille,
joihin sovelletaan 25 päivänä marraskuuta 1999 tehtyä komission päätöstä ja 4 päivänä lokakuuta 2000 tehtyä komission päätöstä,
ja jonka 16,3 miljoonan euron enimmäismäärä vastaa määriä, jotka kyseisten tuensaajien on palautettava mainittujen päätösten
nojalla, katsotaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi.”
Riidanalaisen päätöksen perustelujen 9 kohdassa täsmennetään – niiden poikkeuksellisten olosuhteiden ja Portugalin sikatalousalan
ominaispiirteiden, joiden perusteella Portugalin tasavalta oli antanut vuoden 1994 ja vuoden 1999 asetukset, esittämisen jälkeen
– että ”kuten kaupan kehityksestä käy ilmi, [näiden asetusten nojalla käyttöönotetut tuet] eivät ole vaikuttaneet erityisemmin
sisämarkkinoilla käytyyn kauppaan eivätkä näin ollen ole vääristäneet kilpailua”.
Riidanalaisen päätöksen perustelujen 12–14 kohdassa todetaan seuraavaa:
”12)      Komissio piti kyseisiä toimia 25 päivänä marraskuuta 1999 ja 4 päivänä lokakuuta 2000 tekemissään päätöksissä yhteismarkkinoille
soveltumattomina. Näiden päätösten perusteella Portugalin viranomaiset aloittivat mainittujen tukien takaisinperimisen.
13)      Myönnettyjen tukien takaisinmaksu asettaa kuitenkin kyseenalaiseksi monien tuensaajien taloudellisen elinkelpoisuuden, ja
sen sosiaalinen vaikutus on hyvin kielteinen tietyillä alueilla, koska 50 prosenttia sikakarjasta on keskittynyt alueelle,
joka on alle 5 prosenttia pinta-alasta.
14)      Tämän tuen voidaan siten tavallisesta poikkeavien olosuhteiden vuoksi poikkeuksellisesti ja siinä määrin kuin se on todetun
epätasapainotilanteen korjaamiseksi ehdottoman välttämätöntä, katsoa soveltuvan yhteismarkkinoille tässä päätöksessä säädetyin
edellytyksin.”

Kanne
Komissio esittää kanteensa tueksi viisi kanneperustetta, jotka koskevat neuvoston toimivallan puuttumista, harkintavallan
ja menettelyn väärinkäyttöä, EY:n perustamissopimuksen rikkomista ja useiden yleisten periaatteiden loukkaamista, ilmeistä
arviointivirhettä ja riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttumista.

Ensimmäinen kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan, ettei neuvostolla ollut toimivaltaa tehdä riidanalaista päätöstä. Komission
tältä osin esittämät perustelut muodostuvat kahdesta osasta.
Ensinnäkin komissio väittää, että riidanalaisella päätöksellä on samanlaisia vaikutuksia kuin ne, jotka seuraisivat siitä,
että päätökset 2000/200 ja 2001/86, joilla komissio on todennut vuosien 1994 ja 1999 asetusten perusteella suoritetut tuet
yhteismarkkinoille soveltumattomiksi ja määrännyt niiden perimisestä takaisin, peruutettaisiin tai kumottaisiin.
Kun riidanalaisessa päätöksessä annetaan lupa suorittaa portugalilaisille kasvattajille tukea sellainen määrä, joka vastaa
heillä mainittujen komission päätösten nojalla olevan palautusvelvollisuuden määrää, sillä on tehty tyhjäksi näiden päätösten
vaikutukset. Riidanalaisella päätöksellä on nimittäin estetty komission yhteismarkkinoille soveltumattomaksi toteamien tukien
tehokas poistaminen ja EY 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa edellytetty vallinneeseen tilanteeseen palaaminen
markkinoiden suojelemiseksi kilpailun vääristymiseltä.
Komission mukaan riidanalainen päätös merkitsee todellisuudessa niiden alkuperäisten tukien sallimista, jotka tämä toimielin
on aikaisemmin todennut yhteismarkkinoille soveltumattomiksi.
Toiseksi komissio väittää, että EY 88 artiklan sanamuodosta käy ilmi, että perustamissopimuksen tarkoituksena on ollut antaa
sille yksinoikeus valtiontukien valvonta‑ ja hallinnointitehtävissä. Tämä selittyy sillä, että ainoastaan täysin jäsenvaltioista
riippumaton elin voi tutkia niiden toteuttamat tukitoimenpiteet vaaditulla tavalla objektiivisesti ja puolueettomasti ja taata
sen, ettei kilpailu vääristy yhteisen edun vastaisesti.
Mitä tulee EY 88 artiklan 2 kohdan nojalla neuvostolle annettuun toimivaltaan, se on luonteeltaan poikkeuksellinen ja yleisesti
sovellettavan lainsäädännön ulkopuolella. Tämän osoittavat sekä tämän määräyksen kolmas alakohta, jossa viitataan ”poikkeuksellisiin
olosuhteisiin”, että sen neljäs alakohta, jossa asetetaan määräaika, jonka ajaksi jäsenvaltion esittämä pyyntö keskeyttää
komission aloittaman menettelyn ja jonka päättyessä komissio saa takaisin toimivaltansa ”ratkaista” asia, toisin sanoen päättää
lopullisesti kyseessä olevista tuista. Se, että neuvostolle annetaan tällainen päätösvalta, jolla rajoitetun ajanjakson ajan
on etusija komission päätösvaltaan nähden, olisi sitä paitsi vailla merkitystä, jos neuvoston päätös voisi kaikissa olosuhteissa
ohittaa komission päätöksen.
Komission mukaan tästä seuraa, ettei neuvostolla ole toimivaltaa tehdä EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan nojalla
päätöstä, kun tuki on komission päätöksellä todettu yhteismarkkinoille soveltumattomaksi. Tältä osin neuvostolla ei myöskään
ole toimivaltaa tehdä tyhjäksi tällaisen päätöksen vaikutuksia siten, että se antaa luvan myöntää tukia, joiden tarkoituksena
on korvata näin yhteismarkkinoille soveltumattomiksi todettujen tukien saajille takaisinmaksu, johon heidät on kyseisen päätöksen
nojalla velvoitettu.
Neuvosto väittää ensinnäkin, että komission perustelut nojautuvat kokonaisuudessaan oletukseen, jonka mukaan riidanalaisella
päätöksellä olisi peruutettu tai kumottu päätökset 2000/200 ja 2001/86. Riidanalaisella päätöksellä ei kuitenkaan aseteta
kyseenalaiseksi näistä päätöksistä seuraavia palautusvelvoitteita, koska neuvosto on päinvastoin näiden päätösten täysimääräisen
täytäntöönpanon yhteydessä ja tämän täytäntöönpanon aiheuttamat taloudelliset ja sosiaaliset vaikutukset huomioon ottaen päättänyt
antaa luvan uudelle tuelle, jota Portugalin tasavalta aikoi myöntää.
Uudeksi tueksi luokitteleminen riippuu nimittäin muodollisista ja objektiivisista seikoista. Riidanalaisella päätöksellä hyväksytty
tuki on kuitenkin selvästi uusi suoritus, joka perustuu muuhun kansalliseen säädökseen kuin vuosien 1994 ja 1999 asetuksiin
ja jota koskevat tukikelpoisuutta ja maksuja koskevat edellytykset ovat erilaiset kuin ne, joita sovellettiin näiden asetusten
perusteella myönnettyihin tukiin.
Neuvoston mukaan se, että riidanalaisella päätöksellä hyväksytty tuki on uusi tuki, käy ilmi myös määritelmästä, joka sisältyy
Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta
1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 1 artiklaan eli säännökseen, jossa tältä osin tarkoitetaan
”tukiohjelmia ja yksittäisiä tukia, jotka eivät ole voimassa olevaa tukea, mukaan lukien voimassa olevan tuen muutokset”.
Käsite ”voimassa oleva” tuki nimittäin edellyttää sitä, että kyseessä oleva tuki on jo hyväksytty, mitä ei nimenomaan ole
tapahtunut sen tuen osalta, jota riidanalainen päätös koskee.
Lisäksi asetuksen N:o 659/1999 11 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa, jossa säädetään mahdollisuudesta antaa jäsenvaltiolle
lupa maksaa tuen takaisinperimisen yhteydessä asianomaiselle yritykselle pelastamistukea, vahvistetaan myös mahdollisuus tehdä
erilaisia päätöksiä samoille toimijoille peräkkäin myönnettyjen tukien osalta. Samoin on asia yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä,
jossa on implisiittisesti hyväksytty, että komissio voi asettaa uusien yhteismarkkinoille soveltuviksi todettujen tukien suorittamisen
edellytykseksi sen, että aikaisemmat yhteismarkkinoille soveltumattomiksi todetut tuet peritään takaisin (yhdistetyt asiat
T‑244/93 ja T‑486/93, TWD v. komissio, tuomio 13.9.1995, Kok. 1995, s. II‑2265 ja asia C‑355/95 P, TWD v. komissio, tuomio
15.5.1997, Kok. 1997, s. I‑2549).
Lopuksi neuvosto korostaa, ettei komission päätöksistä, joissa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, eikä mistään
muustakaan säädöksestä aiheudu tällaisen tuen saajille kieltoa ottaa vastaan muita tukia tulevaisuudessa. Jokaisen peräkkäisen
tuen tapauskohtaisen tutkimisen periaatetta on noudatettava kaikissa olosuhteissa (asia C‑441/97 P, Wirtschaftsvereinigung
Stahl ym. v. komissio, tuomio 23.11.2000, Kok. 2000, s. I‑10293, 55 kohta). Jos riidanalaista päätöstä ei olisi tehty, komission
olisi pitänyt tutkia tuki, joka sillä on hyväksytty ja jonka Portugalin tasavalta on sitä paitsi antanut tiedoksi tälle toimielimelle,
ja tuen olisi pitänyt johtaa komission tekemään päätökseen.
Neuvosto katsoo toiseksi EY 88 artiklan 2 kohdan soveltamisalan osalta, että tämän määräyksen neljännessä alakohdassa mainittu
kolmen kuukauden määräaika on asetettu pelkästään menettelyn keskeytystä varten. Tästä seuraa, että neuvosto on edelleen vapaa
hyväksymään kyseessä olevan tuen tämän määräajan päättymisestä huolimatta.
Mitä tulee ristiriitaan, joka voi tältä osin ilmetä tuen soveltumattomuutta yhteismarkkinoille koskevan aikaisemman komission
päätöksen ja tämän tuen hyväksymisestä tehdyn myöhemmän neuvoston päätöksen välillä, neuvosto väittää, että yhteensopimattomiin
normeihin – jos niiden välillä ei ole hierarkkista järjestystä – sovelletaan periaatetta, jonka mukaan myöhempi normi korvaa
aikaisemman.
Portugalin tasavalta on pääasiallisesti samaa mieltä neuvoston esittämästä arvioinnista. Riidanalaisella päätöksellä hyväksytty
tuki on uusi, vuoden 1994 ja vuoden 1999 asetuksilla käyttöön otetuista tuista erillinen tuki, joka on annettu tiedoksi komissiolle.
Mainittu jäsenvaltio lisää, että se, ettei EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa anneta neuvostolle toimivaltaa
lausua pelkästään tuesta, jota jäsenvaltio ”aikoo myöntää”, vaan myös tuesta, jota jäsenvaltio ”myöntää”, vahvistaa neuvoston
toimivallan hyväksyä tuki, vaikka komissio on jo tehnyt sitä koskevan ratkaisunsa. Saman artiklan 3 kohdasta käy nimittäin
ilmi, että tuen myöntäminen edellyttää aina sitä koskevaa komission edeltävää tutkimusta siten, että tuki voidaan myöntää
ainoastaan, jos komissio on tehnyt tältä osin myönteisen päätöksen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komission kanteensa tueksi esittämän ensimmäisen kanneperusteen tutkimiseksi on ensinnäkin ratkaistava, onko EY 88 artiklan
2 kohtaa komission väitteen mukaisesti tulkittava siten, että kun komissio on tehnyt päätöksen, jolla todetaan valtiontuki
yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, neuvostolla ei enää ole kyseisen määräyksen kolmannen alakohdan nojalla toimivaltaa
päättää, että mainittu tuki on katsottava yhteismarkkinoille soveltuvaksi.
Tältä osin on aluksi huomattava, että kun perustamissopimuksen 93 artiklassa määrätään järjestelystä, jonka mukaan komissio
seuraa jatkuvasti ja valvoo tukia, sillä pyritään siihen, että tuen mahdollinen soveltumattomuus yhteismarkkinoille todetaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja yhteisöjen tuomioistuimen valvonnassa noudattaen asianmukaista menettelyä, jonka
toteuttamisesta vastaa komissio. EY 87 ja EY 88 artiklassa varataan siten komissiolle keskeinen asema tuen mahdollisen soveltumattomuuden
toteamisessa (ks. erityisesti asia C‑354/90, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ja Syndicat
national des négociants et transformateurs de saumon, tuomio 21.11.1991, Kok. 1991, s. I‑5505, Kok. Ep. XI, s. I‑495, 9 ja
14 kohta).
Seuraavaksi on todettava, että kuten EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan sanamuodostakin käy ilmi, kyseinen määräys
koskee erityistä poikkeustapausta (asia 156/77, komissio v. Belgia, tuomio 12.12.1978, Kok. 1978, s. 1881, Kok. Ep. IV, s.
183, 16 kohta). Mainitun määräyksen mukaan neuvosto voi nimittäin yksimielisesti ”jäsenvaltion pyynnöstä” päättää, että tukea,
jota tämä jäsenvaltio myöntää tai aikoo myöntää, pidetään yhteismarkkinoille soveltuvana ”87 artiklan määräyksistä tai 89
artiklassa tarkoitettujen asetusten säännöksistä poiketen”, jos tällainen päätös on ”poikkeuksellisten olosuhteiden” vuoksi
perusteltu.
Tästä seuraa, että EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa neuvostolle annetulla toimivallalla on selvästi poikkeuksellinen
luonne, kuten komissio perustellusti väittää.
Tällaisessa yhteydessä on myönnettävä, että mainitun EY 88 artiklan 2 kohdan kolmanteen ja neljänteen alakohtaan sisältyvät
täsmennykset – joissa todetaan yhtäältä, että jäsenvaltion saattaessa asian neuvoston käsiteltäväksi komissiossa meneillään
oleva tutkimus keskeytyy kolmen kuukauden määräajaksi, ja toisaalta, että neuvoston tässä määräajassa tekemän päätöksen puuttuessa
komissio ratkaisee asian – osoittavat, ettei neuvostolla mainitun määräajan päätyttyä enää ole toimivaltaa tehdä kyseessä
olevan tuen osalta päätöstä mainitun kolmannen alakohdan mukaisesti. Näin vältetään päätösosaltaan ristiriitaisiksi osoittautuvien
päätösten tekeminen.
Tällaisen ajallisen rajoituksen määrääminen neuvoston toimivallalle silloin, kun komissio on jo aloittanut EY 88 artiklan
2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun menettelyn tekemättä kuitenkaan vielä päätöstä, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille
soveltumattomaksi, ja se seikka, että ainoastaan komissiolla säilyy kyseisen määräyksen neljännessä alakohdassa tarkoitetun
määräajan päättyessä toimivalta tehdä päätös asiassa, osoittavat myös, että ellei kyseessä oleva jäsenvaltio ole esittänyt
neuvostolle mitään pyyntöä EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan nojalla ennen kuin komissio toteaa kyseessä olevan
tuen yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja päättää näin saman määräyksen ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun menettelyn,
neuvostolla ei enää ole oikeutta käyttää sille mainitussa kolmannessa alakohdassa annettua poikkeuksellista toimivaltaa tällaisen
tuen toteamiseen yhteismarkkinoille soveltuvaksi.
Tämän viimeisen seikan osalta voidaan todeta, että asiassa C‑122/94, komissio vastaan neuvosto (tuomio 29.2.1996, Kok. 1996,
s. I‑881), neuvoston riidanalainen päätös ei seurannut komission päätöstä, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi,
sillä komissio oli tässä tapauksessa EY 88 artiklan 3 kohdan nojalla ainoastaan arvioinut, ettei kyseessä oleva tukihanke
ollut yhteismarkkinoille soveltuva, ja aloittanut kyseisen artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisen menettelyn.
Lopuksi voidaan todeta, että tämän tuomion 32 ja 33 kohdassa esitetty tulkinta, jonka avulla voidaan välttää saman valtiontuen
oleminen komission ja neuvoston tekemien peräkkäisten ja toisilleen vastakkaisten päätösten kohteena, myötävaikuttaa oikeusvarmuuteen,
kuten komissio on perustellusti esittänyt. Tältä osin on nimittäin erityisesti huomattava, että hallintopäätöksestä tulee
lopullinen, kun muutoksenhakua varten säädetyt kohtuulliset määräajat ovat päättyneet tai kun muutoksenhakukeinot on käytetty,
ja tämä päätöksen lopullisuus myötävaikuttaa oikeusvarmuuteen (asia C‑453/00, Kühne & Heitz, tuomio 13.1.2004, 24 kohta, ei
vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Mitä tulee Portugalin hallituksen väitteeseen, joka koskee sitä, että EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa annetaan
neuvostolle oikeus lausua myös tuista, joita jäsenvaltio ”myöntää”, kun taas tämän artiklan 3 kohdan perusteella tuen ”myöntäminen”
nimenomaisesti edellyttää, että komissio on esittänyt sitä koskevan kantansa, ja siten neuvostolla olisi toimivalta tehdä
sellaisia tukia koskeva päätös, joiden osalta on tehty aikaisempi komission päätös, on todettava, että tämä väite johtuu ilmaisuihin
liittyvästä ristiriitaisuudesta. Ei nimittäin voida samanaikaisesti väittää, että EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa
tarkoitettu tuki, jota jäsenvaltio ”myöntää”, on tukea, joka komission on välttämättä pitänyt aikaisemmin todeta EY 87 artiklan
määräysten nojalla yhteismarkkinoille soveltuvaksi, ja että neuvostolla on näistä määräyksistä poiketen toimivalta myöhemmin
todeta tällainen tuki yhteismarkkinoille soveltuvaksi.
Toiseksi yhteisöjen tuomioistuimen on tarkistettava, merkitseekö se, ettei neuvostolla ole toimivaltaa lausua sellaisen tuen
soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, jonka osalta komissio on jo tehnyt lopullisen päätöksen, komission esittämällä tavalla
sitä, ettei neuvostolla ole myöskään toimivaltaa päättää tuesta, jonka tarkoituksena on myöntää komission päätöksellä yhteismarkkinoille
soveltumattomaksi todetun lainvastaisen tuen saajille määrä, joka on tarkoitettu korvaamaan takaisinmaksut, joihin heidät
on velvoitettu kyseisen päätöksen nojalla.
Tältä osin on ensinnäkin todettava, että vastoin neuvoston esittämää yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella
ei voida päätellä, että tällaisen tuen yhteydessä yhteisön toimielimet säilyttävät vapautensa ratkaista asia ilman, että niiden
olisi otettava asianmukaisesti huomioon komission aikaisempi päätös, jossa todetaan asianosaisille alun perin myönnetty tuki
yhteismarkkinoille soveltumattomaksi.
Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin täysin päinvastoin todennut, että silloin, kun komissio tutkii tietyn valtiontuen soveltuvuutta
yhteismarkkinoille, sen on otettava huomioon kaikki asiaan vaikuttavat seikat ja tarvittaessa myös aikaisemmin tehdyssä päätöksessä
jo arvioidut seikat sekä siinä jäsenvaltiolle mahdollisesti asetetut velvoitteet (ks. erityisesti asia C‑261/89, Italia v.
komissio, tuomio 3.10.1991, Kok. 1991, s. I‑4437, 20 kohta ja em. asia TWD v. komissio, tuomion 26 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin
on päätellyt tämän perusteella erityisesti, että silloin kun komissiolle ei ole esitetty mitään uutta seikkaa, jonka perusteella
se voisi arvioida, voitaisiinko kyseessä olevien tukien osalta tehdä perustamissopimuksen mukainen poikkeus, komissio voi
perustellusti nojautua päätöksessään jo edellisessä päätöksessä tekemiinsä arviointeihin ja siinä asettamansa vaatimuksen
noudattamatta jättämiseen (em. asia Italia v. komissio, tuomion 23 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on samoin todennut, että siirtymäkauden järjestelmää, jolla pidetään yllä sellaisen valtiontukijärjestelmän
vaikutuksia, jota ei ole ilmoitettu komissiolle ja joka on komission päätöksellä todettu yhteisön oikeuden vastaiseksi ilman,
että tämä toimielin olisi kuitenkaan vaatinut kyseessä olevien tukien takaisinperintää, oli mahdollisuuksien mukaan tulkittava
tavalla, joka mahdollistaa sen ja kyseisen päätöksen yhteensopivuuden varmistamisen, toisin sanoen siten, ettei tällainen
siirtymäkauden järjestelmä oikeuta myöntämään uusia valtiontukia sen jälkeen, kun mainitulla komission päätöksellä yhteismarkkinoille
soveltumattomaksi todettu tukijärjestelmä on kumottu (asia C‑297/01, Sicilcassa ym., määräys 24.7.2003, Kok. 2003, s. I‑7849,
44 kohta).
Seuraavaksi on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan lainvastaisesti myönnetyn valtiontuen poistaminen siten,
että tuki peritään takaisin, on johdonmukainen seuraus siitä, että tuki on todettu lainvastaiseksi (ks. erityisesti asia C‑142/87,
Belgia v. komissio, tuomio 21.3.1990, Kok. 1990, s. I‑959, Kok. Ep. X, s. 387, 66 kohta, ns. Tubemeuse‑tapaus ja asia C‑310/99,
Italia v. komissio, tuomio 7.3.2002, Kok. 2002, s. I‑2289, 98 kohta).
Jäsenvaltiolle asetetulla velvollisuudella poistaa komission yhteismarkkinoille soveltumattomaksi katsoma valtiontuki pyritään
palauttamaan aikaisempi tilanne, ja tämä tavoite on saavutettu, kun tuensaaja on palauttanut kyseessä olevat tuet, tarvittaessa
viivästyskorkoineen. Tuen palauttamisen seurauksena tuensaaja menettää markkinoilla kilpailijoihin verrattuna saamansa edun
ja tuen suorittamista edeltänyt tilanne palautuu (ks. erityisesti asia C‑350/93, komissio v. Italia, tuomio 4.4.1995, Kok. 1995,
s. I‑699, 21 ja 22 kohta ja em. asia Italia v. komissio, tuomio 7.3.2002, 98 ja 99 kohta).
Näin ollen sen hyväksyminen, että jäsenvaltio voisi myöntää komission päätöksellä yhteismarkkinoille soveltumattomaksi aikaisemmin
todetun lainvastaisen tuen saajille määrältään lainvastaista tukea vastaavan uuden tuen niiden takaisinmaksujen vaikutuksen
kumoamiseksi, joihin tuensaajat on velvoitettu mainitun päätöksen nojalla, merkitsisi selvästi komission EY 87 ja EY 88 artiklan
nojalla tekemien päätösten tehokkuuden vaarantamista (ks. vastaavasti asia C‑5/89, komissio v. Saksa, tuomio 20.9.1990, Kok. 1990,
s. I‑3437, Kok. Ep. X, s. 521, 17 kohta ja em. asia Italia v. komissio, tuomio 7.3.2002, 104 kohta).
Lopuksi on huomattava, että tämän tuomion 33 ja 35 kohdasta ilmenevällä tavalla silloin, kun komissio on tehnyt päätöksen,
jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, neuvosto ei voi tehdä kyseistä päätöstä tehottomaksi toteamalla
itse EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan nojalla, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille.
Tästä seuraa, ettei neuvosto voi myöskään vaarantaa tällaisen päätöksen tehokkuutta toteamalla mainitun määräyksen nojalla
yhteismarkkinoille soveltuvaksi tuen, jonka tarkoituksena on korvata komission yhteismarkkinoille soveltumattomaksi toteaman
lainvastaisen tuen saajille takaisinmaksut, joihin heidät on mainitun päätöksen nojalla velvoitettu.
On sitä paitsi todettava, että tällaisissa olosuhteissa myöhemmin myönnetty tuki on niin erottamattomasti yhteydessä tukeen,
jonka komissio on aikaisemmin todennut yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, että näyttäisi hyvin keinotekoiselta erottaa
nämä tuet toisistaan EY 88 artiklan 2 kohdan soveltamista varten.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että EY 88 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava siten, ettei neuvosto voi
tämän määräyksen nojalla pätevästi todeta yhteismarkkinoille soveltuvaksi tukea, jonka tarkoituksena on myöntää komission
päätöksellä yhteismarkkinoille soveltumattomaksi todetun lainvastaisen tuen saajille määrä, joka on tarkoitettu korvaamaan
takaisinmaksut, joihin heidät on velvoitettu kyseisen päätöksen nojalla.
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on selvää, ettei Portugalin tasavalta ole esittänyt neuvostolle EY 88 artiklan 2 kohdan
kolmannen alakohdan nojalla pyyntöä sitä varten, että vuoden 1994 ja vuoden 1999 asetuksilla käyttöön otetut tuet todettaisiin
yhteismarkkinoille soveltuviksi. On samoin selvää, että nämä tuet on todettu yhteismarkkinoille soveltumattomiksi ja että
niiden takaisinmaksusta on määrätty päätöksillä 2000/200 ja 2001/86.
Mitä tulee riidanalaiseen päätökseen, on todettava, että sen otsikon ja 1 artiklan sanamuodostakin käy ilmi, että tuella,
joka sillä on pyritty toteamaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi, oli erityisenä päämääränä myöntää aikaisemmin päätöksillä
2000/200 ja 2001/86 näille markkinoille soveltumattomiksi todettujen tukien saajille määrä, joka mahdollistaisi heille niiden
takaisinmaksujen suorittamisen, joihin heidät oli velvoitettu näiden kahden päätöksen nojalla.
Kuten tämän tuomion 47 kohdasta käy ilmi, neuvosto ei voinut pätevästi tehdä riidanalaisen päätöksen kaltaista päätöstä.
Tästä seuraa, että komission kanteensa tueksi esittämä ensimmäinen kanneperuste, joka koskee neuvoston puuttuvaa toimivaltaa
tehdä riidanalainen päätös, on perusteltu, ja näin ollen riidanalainen päätös on kumottava.

Toinen, kolmas, neljäs ja viides kanneperuste
Koska komission ensimmäinen kanneperuste on hyväksytty ja riidanalainen päätös on tämän vuoksi kumottava, komission kanteensa
tueksi esittämiä muita kanneperusteita ei ole tarpeen tutkia.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut neuvoston velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut
ja koska tämä on hävinnyt asian, neuvosto on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Saman työjärjestyksen 69 artiklan
4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti Portugalin tasavalta ja Ranskan tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (täysistunto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Portugalin hallituksen valtuuttamisesta myöntämään tukea vuosina 1994 ja 1998 myönnettyjä tukia saaneille portugalilaisille
siankasvattajille 21 päivänä tammikuuta 2002 tehty neuvoston päätös 2002/114/EY kumotaan.
2)
Euroopan unionin neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)
Portugalin tasavalta ja Ranskan tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Skouris
Jann
Timmermans
Rosas
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues
La Pergola
Schintgen
von Bahr

Lenaerts
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä kesäkuuta 2004.
R. Grass

V. Skouris
kirjaaja

presidentti
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.