CELEX: 62008CJ0542
Henkilöiden vapaa liikkuvuus
Työntekijät
Yhdenvertainen kohtelu
Yliopiston professorien erityinen ikälisä, josta säädetään kansallisessa lainsäädännössä, joka on yhteisöjen tuomioistuimen tuomiolla todettu yhteisön oikeuden vastaiseksi
Vanhentumisaika
Vastaavuusperiaate ja tehokkuusperiaate

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 39 artiklan, työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston
asetuksen (ETY) N:o 1612/68 (EYVL L 257, s. 2) 7 artiklan 1 kohdan ja tehokkuusperiaatteen tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajana on Friedrich G. Barth ja vastapuolena Bundesministerium für Wissenschaft
und Forschung (liittovaltion tiede- ja tutkimusministeriö) ja joka koskee päätöstä katsoa Barthin hakemus erityisen ikälisän
myöntämisestä osittain vanhentuneeksi.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltion kansalaista ei työntekijänä saa kansalaisuutensa vuoksi saattaa toisen jäsenvaltion alueella kotimaisiin työntekijöihin
verrattuna eri asemaan työ- ja palvelussuhteen ehtojen suhteen; tämä koskee erityisesti palkkausta, irtisanomista ja työttömyyden
sattuessa paluuta saman alan työhön tai uudelleen työllistämistä.”

Kansallinen säännöstö
Vuoden 1956 palkkalain (Gehaltsgesetz 1956, jäljempänä GehG), sellaisena kuin se on muutettuna BGBl. I:ssä nro 109/1997 julkaistulla
lailla, 50 a §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Yliopiston professori – –, joka voi vedota 15 vuoden palvelukseen kyseisessä virkaryhmässä Itävallan yliopistoissa – – ja
joka on saanut neljän vuoden ajan 50 §:n 4 momentissa tarkoitettua ikälisää, voi vaatia siitä päivästä lukien, jolloin nämä
kaksi edellytystä täyttyvät, erityistä ikälisää, joka on otettava huomioon eläkettä laskettaessa ja jonka määrä vastaa 50
§:n 4 momentissa säädetyn ikälisän määrää.”
BGBl. I:ssä nro 130/2003 julkaistulla lailla lisättiin GehG:n 50 a §:ään seuraava 4 momentti:
”Edellä 1 momentissa säädettyä 15 vuoden palvelusaikaa laskettaessa mukaan lasketaan myös aika
1)      7.11.1968 jälkeen vastaavassa virassa sellaisen valtion yliopistossa, josta tai jonka seuraajasta on sittemmin tullut Euroopan
talousalueen jäsenvaltio, tai
– –”
Pääasian valittajan virkaannimityshetkellä voimassa olleen GehG:n version (BGBl. nro 318/1973) 13 b §:n 1 momentissa säädetään
seuraavaa:
”Oikeus suorituksiin vanhentuu, ellei vaatimusta ole esitetty kolmen vuoden kuluessa siitä, kun vaatimuksen perusteena oleva
suoritus on tehty tai vaatimuksen perusteena oleva kulu on syntynyt.”
GehG:hen lisättiin BGBl. I:ssä nro 130/2003 julkaistulla lailla 169 a §, jossa säädetään seuraavaa:
”1.      Jos palveluksessa tai eläkkeellä oleva yliopistoprofessori tai emeritusyliopistoprofessori voi vedota GehG:n 50 a §:n 4 momentissa,
sellaisena kuin se on muutettuna BGBl. I:ssä nro 130/2003 julkaistulla liittovaltion lailla, tarkoitettuun palvelukseen, joka
on otettava nyttemmin huomioon kyseisen liittovaltion lain nojalla, 50 a §:n mukainen erityinen ikälisä on hänen hakemuksestaan
vastaavasti mukautettava. Tällaisen hakemuksen voivat tehdä myös entiset yliopistoprofessorit, jotka täyttävät edellytykset
– –.
2.      Edellä 1 momentissa tarkoitettu erityisen ikälisän mukauttaminen tulee voimaan takautuvasti, kuitenkin aikaisintaan 1.1.1994
alkaen.
3.       Edellä 1 momentin nojalla tehdyt hakemukset hyväksytään, jos ne on tehty viimeistään 30.6.2004.
4.       Palkkaa ja eläkettä koskevien sellaisten vaatimusten osalta, jotka on esitetty 1 momentin perusteella ja jotka koskevat palvelusaikaa
ennen 1.7.2004, ajanjaksoa 30.9.2003–30.6.2004 ei oteta huomioon tämän – – lain 13 b §:ssä ja vuoden 1965 eläkelain 40 §:ssä
säädettyä kolmevuotista vanhentumisaikaa laskettaessa.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että pääasian valittaja, joka on Saksan liittotasavallan kansalainen, työskenteli 1.1.1975–28.2.1987
yliopistoprofessorina Johann Wolfgang Goethe -yliopistossa Frankfurt am Mainissa (Saksa). Hänet nimitettiin 1.3.1987 alkaen
vakinaiseksi yliopistoprofessoriksi Wienin yliopistoon (Itävalta).  Tämän nimityksen myötä valittaja sai Itävallan kansalaisuuden.
Koska pääasian valittajan palvelusaikaa Frankfurt am Mainin yliopistossa ei otettu huomioon GehG:n 50 a §:n 1 momentissa tarkoitettua
erityistä ikälisää varten, hänelle ei myönnetty kyseistä ikälisää.
Sen jälkeen, kun Itävallan lainsäätäjä oli muuttanut GehG:tä BGBl. I:ssä nro 130/2003 julkaistulla lailla asiassa C-224/01,
Köbler, 30.9.2003 annetun tuomion (Kok., s. I-10239) mukaisesti, pääasian valittaja vaati 2.3.2004 päivätyssä Wienin yliopistolle
osoitetussa kirjeessä, että hänen erityinen ikälisänsä mukautettaisiin laskemalla mukaan palvelusaika Frankfurt am Mainin
yliopistossa. Tämän hallinnollisen menettelyn päätteeksi tehdyn päätöksen 1 kohdassa katsottiin, että pääasian valittajan
erityinen ikälisä oli alkanut kertyä 1.1.1994 alkaen, kun tämä ajanjakso laskettiin mukaan. Päätöksen 2 kohdassa kuitenkin
todettiin, että 1 kohdan mukainen mukauttaminen tulee palkan osalta voimaan 1.10.2000.
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle tekemällään valituksella, joka koskee nimenomaisesti ainoastaan kyseisen
päätöksen 2 kohtaa, pääasian valittaja ei riitauta ajankohtaa, jolloin hän voi päätöksen 1 kohdan mukaisesti vaatia erityisen
ikälisän mukauttamista. Asiallisesti valittaja väittää, että vanhentumissäännös, jota sovelletaan päätöksen 2 kohdassa, on
yhteisön oikeuden ja erityisesti EY 39 artiklan vastainen.
Koska Verwaltungsgerichtshof katsoi, että sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaiseminen riippuu yhteisön oikeuden tulkinnasta,
se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko sellaisen vanhentumissäännöksen, jossa säädetään kolmen vuoden vanhentumisajasta, soveltaminen sellaisiin erityisiin
ikälisiin, joita pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa ei myönnetty siirtotyöläiselle ennen [edellä mainitussa
asiassa Köbler annettua] tuomiota voimassa olleen yhteisön oikeuden vastaisen kansallisen sääntelyn perusteella, EY 39 artiklassa
ja asetuksen – – N:o 1612/68 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua välillistä siirtotyöläisten syrjintää tai näissä määräyksissä
ja säännöksissä taatun työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoittamista?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, ovatko EY 39 artikla ja asetuksen – – N:o 1612/68 7 artiklan 1 kohta pääasiassa
kyseisen kaltaisessa tilanteessa esteenä vanhentumissäännöksen soveltamiselle erityisiin ikälisiin, joita ei myönnetty siirtotyöläiselle
ennen [edellä mainitussa asiassa Köbler annettua] tuomiota voimassa olleen yhteisön oikeuden vastaisen kansallisen sääntelyn
perusteella?
3)      Onko tehokkuusperiaatteen vastaista, että pääasiassa kyseisen kaltaisessa tilanteessa vanhentumissäännöstä, jossa säädetään
kolmen vuoden vanhentumisajasta, sovelletaan menneisyyteen sijoittuvien vaatimusten esittämiseen, jotka koskevat erityisiä
ikälisiä, joita ei myönnetty sellaisten yksiselitteisesti muotoiltujen kansallisten säännösten perusteella, joilla rikottiin
yhteisön oikeutta?”

Ennakkoratkaisukysymykset
Näillä kysymyksillä, jotka on käsiteltävä yhdessä, ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee asiallisesti
sitä, onko unionin oikeus esteenä pääasiassa kyseisen kaltaiselle lainsäädännölle, jossa asetetaan kolmen vuoden vanhentumisaika
sellaisen erityisen ikälisän maksamista koskeville hakemuksille, johon vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksiaan käyttänyt
työntekijä ei ollut oikeutettu yhteisön oikeuden vastaisen kansallisen lainsäädännön soveltamisen vuoksi ennen edellä mainitussa
asiassa Köbler annettua tuomiota.
On muistettava, että edellä mainitussa asiassa Köbler annetussa tuomiossa katsottiin asiallisesti, että EY 39 artiklaa ja
asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että niissä kielletään GehG:n 50 a §:n, sellaisena kuin se
oli ennen BGBl. I:ssä nro 130/2003 julkaistulla lailla tehtyjä muutoksia, kaltaiseen säännökseen perustuvan sellaisen erityisen
ikälisän myöntäminen, johon ainoastaan Itävallan yliopistojen palveluksessa 15 vuoden ajan työskennelleet yliopistoprofessorit
ovat oikeutettuja.
Ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, että Itävallan tasavalta on noudattanut kyseistä tuomiota lisäämällä BGBl. I:ssä
nro 130/2003 julkaistulla lailla GehG:n 50 a §:ään 4 momentin, jota on lainattu tämän tuomion 5 kohdassa. Erityisen ikälisän
saamista tämän lainmuutoksen perusteella koskevaan hakemukseen sovelletaan GehG:n 13 b §:n 1 momentin nojalla kolmen vuoden
vanhentumisaikaa, jota jatketaan tarvittaessa GehG:n 169 a §:n 4 momentissa mainitulla yhdeksän kuukauden ajanjaksolla.
Tästä on yhtäältä huomattava, että pääasiassa kyseisen kaltaisissa olosuhteissa tällainen vanhentumisaika on luonteeltaan
menettelysääntö sellaista oikeussuojakeinoa varten, jolla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuva pääasian valittajan
kaltaisen yksityisen oikeus. Toisaalta unionin oikeudessa ei säännellä kysymystä siitä, voivatko jäsenvaltiot näissä olosuhteissa
säätää vanhentumisajasta.
Näin ollen kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään antaa tällainen menettelysääntö, kuitenkin siten,
ettei se saa olla epäedullisempi kuin samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia koskevat menettelysäännöt
(vastaavuusperiaate) eikä sellainen, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä
mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti asia C-228/96, Aprile, tuomio 17.11.1998, Kok., s.
I-7141, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen esittämiä kysymyksiä on siten tarkasteltava näiden kahden periaatteen pohjalta.
Vastaavuusperiaatteen osalta on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan periaate edellyttää, että kaikkia muutoksenhakuun
sovellettavia sääntöjä sovelletaan samalla tavalla riippumatta siitä, onko kyse muutoksenhausta unionin oikeuden rikkomisen
perusteella vai samanlaisesta muutoksenhausta kansallisen oikeuden rikkomisen perusteella (asia C-118/08, Transportes Urbanos
y Servicios Generales, tuomio 26.1.2010, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Jotta voidaan selvittää, noudatetaanko pääasiassa vastaavuusperiaatetta, on tutkittava, onko pääasiassa kyseisen kaltaisen
vanhentumissäännön, jota sovelletaan oikeussuojakeinoihin, joilla jäsenvaltion sisäisessä oikeudessa pyritään turvaamaan unionin
oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, lisäksi olemassa vanhentumissääntö, joka koskee jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen
perustuvia vaatimuksia, ja voidaanko näitä kahta vanhentumissääntöä pitää samankaltaisina, kun otetaan huomioon niiden kohde
ja olennaiset osatekijät (ks. vastaavasti asia C-78/98, Preston ym., Kok., s. I-3201, 49 kohta ja em. asia Transportes Urbanos
y Servicios Generales, tuomion 35 kohta).
On todettava, kuten tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ilmenee, että GehG:n 13 b §:ssä tarkoitetun kaltaista
vanhentumissääntöä sovelletaan sekä oikeussuojakeinoihin, joilla jäsenvaltion sisäisessä oikeudessa pyritään turvaamaan unionin
oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, että luonteeltaan valtion sisäiseen oikeuteen perustuviin oikeussuojakeinoihin.
Näin ollen on ilmeistä, että kumpaankin näistä kahdesta oikeussuojakeinotyypistä sovellettavat vanhentumissäännöt ovat samanlaisia.
Kuten kaikki unionin tuomioistuimelle huomautuksia esittäneet hallitukset lisäksi toteavat, GehG:n 169 a §:n 4 momentin kaltaisesta
säännöksestä johtuva poikkeus, joka mahdollistaa vanhentumisajan jatkamisen yhdeksällä kuukaudella, on olemassa yksinomaan
niiden oikeussuojakeinojen hyväksi, joilla jäsenvaltion sisäisessä oikeudessa pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat
yksityisten oikeudet.
Pääasian kantaja ja komissio väittävät kuitenkin asiallisesti, että GehG:n 169 a §:n 1 momentin nojalla yliopistoprofessorien,
joiden palvelusaika on ainakin osittain kertynyt muiden jäsenvaltioiden kuin Itävallan tasavallan yliopistoissa, on koko palvelusaikansa
mainitussa jäsenvaltiossa työskennelleistä professoreista poiketen esitettävä hakemus erityisen ikälisän saamiseksi. Tällainen
tilanne merkitsee pääasian valittajan ja komission mukaan sitä, että pääasiassa kyseisen kaltaisen vanhentumissäännön, joka
koskee oikeussuojakeinoja, joilla jäsenvaltion sisäisessä oikeudessa pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten
oikeudet, soveltamisala on laajempi kuin jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvien vaatimusten kohdalla.
Pääasian valittajan ja komission mukaan tämä vanhentumissääntö koskee vain harvoissa erityistapauksissa professoreita, jotka
ovat koko palvelusaikansa työskennelleet Itävallassa; näin on esimerkiksi silloin, kun virheen vuoksi asianomaisten joitakin
palkan osia ei ole myönnetty ja kun asianomaiset eivät ole esittäneet määräajassa hakemusta tilanteensa tutkimiseksi. Sen
sijaan vanhentumissääntöä sovelletaan pääasian valittajan ja komission mukaan järjestelmällisesti niiden professorien osalta,
joiden palvelusaika on ainakin osittain kertynyt muiden jäsenvaltioiden kuin Itävallan tasavallan yliopistoissa.
Tämän seikan perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että vanhentumisaikoja olisi tosiasiassa kaksi eikä niitä voitaisi
pitää samankaltaisina.
Kuten Itävallan, Italian ja Puolan hallitukset asiallisesti toteavat, hakemuksen esittämistä koskeva vaatimus koskee sekä
professoreja, joiden palvelusaika on ainakin osittain kertynyt muiden jäsenvaltioiden kuin Itävallan tasavallan yliopistoissa,
että professoreja, jotka ovat koko palvelusaikansa työskennelleet mainitussa jäsenvaltiossa ja joiden erityisen ikälisän suuruus
on laskettu virheellisesti. Tästä seuraa, että hakemuksen tekemistä edellytetään tosiasiallisesti kaikilta professoreilta,
joihin on sovellettu virheellisesti kyseisen korvauksen myöntämistä koskevia oikeussääntöjä ja jotka toivovat, että tehty
virhe oikaistaan jäsenvaltion sisäisen oikeuden sääntöjen tai niiden unionin oikeuden sääntöjen osalta, joita kansallisten
viranomaisten olisi tullut soveltaa suoraan.
Tällaisessa tilanteessa pääasian kantajaan sovellettavan kaltaista vanhentumisaikaa ei voida pitää vastaavuusperiaatteen vastaisena.
Tehokkuusperiaatteesta unionin tuomioistuin on todennut, että unionin oikeuden mukaista on asettaa oikeussuojakeinojen käyttämiselle
kohtuulliset preklusiiviset määräajat, joilla edistetään sekä asianosaista että kyseistä viranomaista suojaavaa oikeusvarmuutta.
Tällaisilla määräajoilla ei nimittäin olisi sellaista vaikutusta, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien
käyttäminen tulisi käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi. Tältä osin kansallista kolmen vuoden preklusiivista
määräaikaa on pidettävä kohtuullisena (ks. vastaavasti em. asia Aprile, tuomion 19 kohta ja asia C-445/06, Danske Slagterier,
32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuimen tietoon ei ole saatettu erityisiä olosuhteita, joten pääasian kantajaan sovellettavan kaltaista vanhentumissääntöä,
jossa säädetään kolmen vuoden vanhentumisajasta, jota voidaan jatkaa yhdeksällä kuukaudella, ei näin ollen voida pitää tehokkuusperiaatteen
vastaisena.
Tätä tulkintaa ei muuta se seikka, että edellä mainitussa asiassa Köbler annetun tuomion vaikutukset ulottuvat tulkinnan kohteena
olevan säännön voimaantulopäivään, koska unionin tuomioistuin ei rajoittanut ajallisesti näitä vaikutuksia. Pääasiassa kyseisen
vanhentumisajan kaltaisen menettelysäännön soveltamista ei nimittäin pidä sekoittaa siihen, että unionin tuomioistuin rajoittaa
ajallisesti unionin oikeuden säännöksen tulkintaa koskevan tuomionsa vaikutuksia (ks. vastaavasti C-231/96, Edis, tuomio 15.9.1998,
Kok., s. I-4951, 17 ja 18 kohta).
Pääasian kantaja ja komissio katsovat kuitenkin, että Itävallan lainsäätäjä oli yksiselitteisellä lain säännöksellä kieltänyt
huomioimasta työskentelyjaksoja muiden jäsenvaltioiden kuin Itävallan tasavallan yliopistoissa.
Niiden mukaan yliopistoprofessorit, jotka voivat vedota palvelusaikaan tällaisissa yliopistoissa, saattoivat tällaisissa olosuhteissa
olettaa, ettei hakemus tämän palvelusajan huomioon ottamisesta erityistä ikälisää varten tuottaisi tulosta. Näin ollen Itävallan
lainsäätäjä on pääasian valittajan ja komission mukaan toiminut tavalla, joka oli omiaan saamaan kyseiseen etuun oikeutetut
yliopistoprofessorit luopumaan esittämästä määräajassa hakemusta, jota kyseisen edun saaminen edellytti.
On kuitenkin todettava, ettei se, että jäsenvaltio asettaa preklusiivisen määräajan pääasiassa kyseisen kaltaista erityistä
ikälisää – jota ei ole unionin oikeuden säännösten vastaisesti myönnetty – koskevalle hakemukselle, ole unionin oikeuden vastaista,
vaikka tämä jäsenvaltio ei olisi muuttanut kansallisia sääntöjään niiden yhdenmukaistamiseksi unionin oikeuden säännösten
kanssa. Tilanne olisi toinen vain, jos kansallisten viranomaisten toiminnan ja preklusiivisen määräajan vuoksi henkilö olisi
menettänyt täysin mahdollisuutensa vedota oikeuksiinsa kansallisissa tuomioistuimissa (ks. vastaavasti em. asia Aprile, tuomion
43 ja 45 kohta).
Pääasiassa ei kuitenkaan ole kyse tällaisesta tilanteesta.
Etenkään vanhentumisajan soveltaminen ei estä selvästi ja yksiselitteisesti pääasian valittajan kaltaista henkilöä saamasta
korvausta, jota ei ole unionin oikeuden säännösten vastaisesti hänelle myönnetty (ks. analogisesti asia 309/85, Barra, tuomio
2.2.1988, Kok., s. 355, Kok. Ep. IX, s. 327, 19 kohta ja C-343/96, Dilexport, tuomio 9.2.1999, Kok., s. I-579, 37 kohta).
Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ei myöskään ilmene, että syynä tällaisen vanhentumisajan soveltamiseen
pääasian kantajaan olisi se, että kansalliset viranomaiset ovat tahallaan antaneet tälle virheellisiä tietoja (ks. asia C-326/96,
Levez, tuomio 1.12.1998, Kok., s. I-7835, 34 kohta). Kuten Ranskan hallitus on perustellusti todennut, sitä seikkaa, että
aiemmin oli voimassa yksiselitteinen yhteisön oikeuden vastainen lainsäädäntö, ei pidä rinnastaa virheellisten tietojen antamiseen,
koska tällöin tämän tuomion 33 kohdasta ilmenevästä poiketen mikä tahansa vanhentumisajan soveltaminen olisi mahdotonta pääasiassa
kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa.
Lisäksi on todettava siltä osin kuin ennakkoratkaisukysymykset koskevat EY 39 artiklaa ja asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan
1 kohtaa, että tämän tuomion 21–26 kohdassa esitettyjen syiden vuoksi vanhentumissäännön soveltamista pääasiassa kyseessä
olevan kaltaisissa olosuhteissa ei voida pitää näissä säännöksissä tarkoitettuna työntekijän välillisenä syrjintänä.
Pääasian valittajan kaltaisten yliopistoprofessorien tilanteen on nimittäin katsottava vastaavan sellaisten yliopistoprofessorien
tilannetta, jotka ovat koko palvelusaikansa työskennelleet Itävallassa ja joiden erityisen ikälisän suuruus on laskettu virheellisesti
kansallisen oikeuden säännösten perusteella. On ilmeistä, että näihin kahteen professoriryhmään kuuluvien kohtelu on asiallisesti
samanlaista.
Ei myöskään voida todeta, että vanhentumisajan soveltaminen pääasiassa kyseisen kaltaisissa olosuhteissa merkitsisi sellaisenaan
EY 39 artiklassa tarkoitettua työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitusta. Vanhentumisaikaa näet sovelletaan siten, että
se vaikuttaa mahdollisuuteen saada erityinen ikälisä ajanjaksolta, joka sijoittuu kokonaan menneiseen aikaan. Tästä seuraa,
että vanhentumisaika ei ole estänyt pääasian valittajan kaltaista työntekijää käyttämästä vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksiaan
tai saanut luopumaan niiden käyttämisestä, koska mahdollisuus tämän korvauksen saamiseen menneeltä ajalta ei riipu työntekijän
päätöksestä käyttää oikeuksiaan (ks. vastaavasti C-190/98, Graf, tuomio 27.1.2000, Kok., s. I-493, 24 kohta).
Lisäksi viitteitä ei ole siitä, että vanhentumisajan soveltaminen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa olisi
estänyt pääasian valittajan kaltaista työntekijää käyttämästä vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksiaan tai saanut tämän luopumaan
niiden käyttämisestä. Edellä mainitussa asiassa Köbler annetusta tuomiosta ilmenevällä tavalla juuri se, että asianosaiselle
ei myönnetty erityistä ikälisää tämän käyttäessä näitä oikeuksiaan, merkitsi EY 39 artiklassa tarkoitettua työntekijöiden
vapaan liikkuvuuden rajoitusta.
Näin ollen esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että unionin oikeus ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle
lainsäädännölle, jossa asetetaan kolmen vuoden vanhentumisaika sellaisen erityisen ikälisän maksamista koskeville hakemuksille,
johon vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksiaan käyttänyt työntekijä ei ollut oikeutettu yhteisön oikeuden vastaisen kansallisen
lainsäädännön soveltamisen vuoksi ennen edellä mainitussa asiassa Köbler annettua tuomiota.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Unionin oikeus ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jossa asetetaan kolmen vuoden vanhentumisaika
sellaisen erityisen ikälisän maksamista koskeville hakemuksille, johon vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksiaan käyttänyt
työntekijä ei ollut oikeutettu yhteisön oikeuden vastaisen kansallisen lainsäädännön soveltamisen vuoksi ennen asiassa C-224/01,
Köbler, 30.9.2003 annettua tuomiota.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa