CELEX: 62004CJ0339
Sakaru pakalpojumi
Direktīva 97/13/EK
Maksa un atlīdzība, ko piemēro individuālajām licencēm

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvu
97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā (OV L 117, 15. lpp.).
2       Šis lūgums tika izteikts prāvas starp
Nuova società di telecomunicazioni SpA
(turpmāk tekstā – “
NST
”) un
Ministero delle Comunicazioni
(Sakaru ministrija) attiecībā uz maksu par privātu telekomunikāciju tīkla izmantošanu ietvaros.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Direktīvā 97/13 ir noteikta atļauju sistēmām piemērojama kopēja sistēma, kas ir paredzēta, lai būtiski atvieglotu jaunu operatoru
ienākšanu tirgū.
4       Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 3. punktu dalībvalstis nodrošina, ka telekomunikāciju pakalpojumus un/vai telekomunikāciju
tīklus var nodrošināt vai nu ar, vai bez atļaujas. Šajā direktīvā ir paredzēti divi atšķirīgi atļauju veidi, proti, vispārējās
atļaujas un individuālas licences.
5       Atbilstoši Direktīvas 97/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajam ievilkumam vispārējā atļauja neatkarīgi no tā, vai
to regulē “noteiktas pakalpojumu grupas licence” vai vispārēji tiesību akti, attiecīgajam uzņēmumam nerada pienākumu no attiecīgās
valsts regulatīvās iestādes saņemt nepārprotamu lēmumu.
6       Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro ievilkumu individuālo licenci izdod valsts regulatīvā iestāde
un tā kādam uzņēmumam piešķir īpašas tiesības vai pakļauj tā darbības īpašām saistībām.
7       Saskaņā ar Direktīvas 97/13 7. panta 1. punktu dalībvalstis var izdot individuālās licences vienīgi noteiktiem nolūkiem, tai
skaitā, lai ļautu licences saņēmējam izmantot radiofrekvences vai numurus.
8       Minētās direktīvas 7. panta 2. punktā tomēr ir paredzēts, ka publiski pieejamu balss telefonijas pakalpojumu sniegšanu, publisku
telekomunikāciju tīklu, kā arī citu ar radiofrekvenču izmantošanu saistītu tīklu izveidi un nodrošināšanu var veikt pēc individuālas
licences.
9       Attiecībā uz maksām un atlīdzībām, ko piemēro individuālajām licencēm, Direktīvas 97/13 11. panta 1. punktā ir noteikts, ka
dalībvalstis nodrošina, ka maksas sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistās ar piemērojamo individuālo licenču izdošanu,
vadību [pārvaldību], kontroli un īstenošanu. Šajā pašā tekstā ir arī noteikts, ka maksas, ko piemēro kādai individuālai licencei,
apmēra ziņā ir samērīgas ar ieguldīto darbu un tās publicē atbilstīgi un pietiekami izvērsti tā, lai šī informācija būtu ērti
pieejama.
10     Gadījumā, kad ir jāizmanto ierobežoti resursi, dalībvalstis tomēr var atbilstoši Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktam atļaut
savai valsts regulatīvajai iestādei iekasēt maksājumus, ko nosaka vajadzība nodrošināt minēto resursu optimālu izmantošanu.

Valsts tiesiskais regulējums
11     Līdz telekomunikāciju tirgus liberalizācijai sabiedrības, kuras bija valsts pakalpojumu sniedzējas, maksas [par izmantošanu]
sistēmas ietvaros varēja izmantot telekomunikāciju tīklus savām iekšējām vajadzībām atbilstoši Pasta un sakaru kodeksam, kas
tika apstiprināts ar Republikas prezidenta 1973. gada 29. marta Dekrētu Nr. 156 (
testo unico delle disposizioni legislative in materia postale di bancoposta e di telecomunicazioni approvato con decreto del
Presidente della Repubblica
,
n° 156
), (1973. gada 3. maija
GURI
Nr. 113, turpmāk tekstā – “kodekss”).
12     Saistībā ar telekomunikāciju tirgus liberalizāciju Republikas prezidenta 1997. gada 19. septembra Dekrētā Nr. 318, kas bija
arī par Kopienu direktīvu piemērošanas tiesisko regulējumu telekomunikāciju jomā (
decreto del Presidente della Repubblica
n°

318,
Regolamento per l’attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni
) (kārtējais 1997. gada 22. septembra papildinājums
GURI
Nr. 221, turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 318/97”), bija paredzēta iespēja noteiktām sabiedrībām iegūt individuālu licenci telekomunikāciju
pakalpojumu sniegšanai iedzīvotājiem.
13     Dekrēta Nr. 318/97 6. pantā ir regulēta vispārējo un individuālo licenču piešķiršanas procedūra, kā arī atlīdzību iekasēšanas
noteikumi. Saskaņā ar šo pantu, izņemot gadījumu, kad ir jāizmanto ierobežoti resursi, no uzņēmumiem pieprasītā atlīdzība
par procedūrām, kas saistītas ar individuālām licencēm, ir paredzēta, vienīgi lai segtu administratīvās izmaksas, kas saistītas
ar lietas izskatīšanu, kā arī pakalpojumu pārvaldības kontroli un licencēs paredzēto nosacījumu saglabāšanu.
14     Dekrēta Nr. 318/97 21. panta 2.–5. punkts, kas jauno sistēmu attiecina uz tīkliem, kas ir privātā lietošanā, tika atcelts
ar 1998. gada 23. decembra Likuma Nr. 448 par valsts finanšu pasākumiem stabilizācijai un attīstībai (
legge n° 448, Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo
) (kārtējais 1998. gada 29. decembra papildinājums
GURI
Nr. 302, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 448/98”) 20. pantu. Tomēr šajā pēdējā minētajā pantā bija paredzēts, ka kodeksa noteikumi
par maksājumu aprēķināšanu attiecībā uz privātiem tīkliem ir piemērojami līdz brīdim, kad tiek pieņemti jauni normatīvi akti
šajā jautājumā.
15     Saskaņā ar 1997. gada 31. jūlija Likuma Nr. 249, ar ko tiek izveidota regulatīvā iestāde sakaru jautājumā un noteiktas normas
par telekomunikāciju un radiotelevīzijas sistēmām, 4. panta 6. punktu (
legge n° 249, Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e
radiotelevisivo
) (kārtējais 1997. gada 31. jūlija papildinājums
GURI
Nr. 177), sabiedrībām, kuras ir valsts pakalpojumu sniedzējas un kuras ir izveidojušas privātos tīklus savām pašu vajadzībām,
ir jāizveido atsevišķa sabiedrība, lai veiktu jebkādas darbības šajā jomā, un atbilstoši Likuma Nr. 448/98 20. pantam šajā
sakarā ir jānomaksā maksas.

Pamata prāva
16     Faktus pamata prāvā, kas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, var apkopot šādi.
17     Atbilstoši kodeksa 213. pantam
ENI SpA
(turpmāk tekstā – “
ENI
”) līdz telekomunikāciju tirgus liberalizācijai bija piešķirtas tiesības izmantot radiofrekvences savas pašas iekšējām vajadzībām.
18     Minētās liberalizācijas, kas it īpaši izrietēja no Direktīvas 97/13, rezultātā
ENI
izveidoja
NST
un uzticēja šai sabiedrībai pārvaldīt telekomunikāciju tīklu, ko līdz šim brīdim tā bija izmantojusi savām pašas iekšējām
vajadzībām.
19     1998. gada 12. jūnijā
NST
ieguva individuālo licenci saskaņā ar Dekrētu Nr. 318/97, kas transponēja Direktīvu 97/13 valsts tiesību sistēmā, lai, izmantojot
minēto tīklu, nodrošinātu iedzīvotājus ar telekomunikāciju pakalpojumiem.
20     Itālijas sakaru ministrija (pie)prasīja
NST
samaksāt divas maksas par minēto tīklu, vienu par telekomunikācijas pakalpojumu sniegšanu sabiedrībai un otru par šī tīkla
privātu izmantošanu. Šī otrā maksa tika pieprasīta par 1999. gadu ar minētās ministrijas 1999. gada 26. februāra rakstisku
paziņojumu un atbilda summai, ko
ENI
iepriekš bija samaksājusi atbilstoši kodeksam.
21
NST
apstrīdēja šo otro maksu Itālijas administratīvajās tiesās.
22
Consiglio di Stato
(Valsts Padome) izsaka šaubas attiecībā uz
NST
pienākuma maksāt divas dažādas maksas par telekomunikāciju tīkla publisku un privātu izmantošanu saderīgumu ar Direktīvu 97/13.
Pakārtoti
Consiglio di Stato
uzdod jautājumu par otrās maksas aprēķina saderīgumu ar šīs direktīvas 11. pantu.
23     Šajos apstākļos
Consiglio di Stato
nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai ar Direktīvas 97/13/EK pamatprincipiem ir saderīga tāda valsts sistēma, kas nosaka sabiedrībām, kuras ir sabiedrisko pakalpojumu
sniedzējas un kuras pagātnē koncesiju sistēmas ietvaros ir izveidojušas telekomunikāciju tīklus savām vajadzībām, izveidot
atsevišķu sabiedrību jebkādu darbību veikšanai telekomunikāciju jomā – kurā paredzēts, ka atsevišķajai sabiedrībai, pat ja
tai ir licence sniegt valsts pakalpojumus, ir jāmaksā, kaut arī pagaidām, papildu maksa par mātes sabiedrības izmantoto telekomunikāciju
tīklu?
2)      Vai ar Kopienu tiesībām, [kā tās ir interpretējusi Tiesa] savā 2003. gada 18. septembra spriedumā apvienotajās lietās C‑292/01
un C‑293/01
Albacom
un
Infostrada
(
Recueil
, I‑9449. lpp.), ir saderīga tāda valsts tiesību norma, kas [pārejoši] nosaka otru papildu maksu, kas ir jāmaksā par darbībām,
kuras ir veiktas mātes sabiedrības labā, atkarībā no summām, ko šī sabiedrība ir samaksājusi atbilstoši agrāk spēkā esošajai
ekskluzivitātes sistēmai, kuru raksturo atšķirība starp maksu par publiskā lietošanā esošām un maksu par privātā lietošanā
esošām telekomunikāciju sistēmām?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
24     Ar šiem diviem jautājumiem
Consiglio di Stato
būtībā jautā, vai Direktīvas 97/13 11. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, atbilstoši kuram
sabiedrībai, kurai ir individuāla licence, lai nodrošinātu ar telekomunikāciju publisko tīklu, par kuru tā ir samaksājusi
šajā pantā minēto maksu, ir jāmaksā papildu maksa par minētā tīkla privātu izmantošanu.
25     Itālijas valdība norāda, ka Direktīva 97/13 neattiecas uz privātiem telekomunikāciju tīkliem vai pakalpojumiem, bet vienīgi
uz publiskiem telekomunikāciju tīkliem vai pakalpojumiem. Tādējādi tā uzskata, ka minētā direktīva neiestājas pret tādas papildu
maksas kā pamata lietā, iekasēšanu par privāta telekomunikāciju tīkla izmantošanu.
26     Šajā ziņā ir jāatzīst, ka saskaņā ar Direktīvas 97/13 1. panta 1. punktu tā attiecas uz atļauju piešķiršanas procedūrām, lai
sniegtu telekomunikāciju pakalpojumus, nenodalot publiskos un privātos telekomunikāciju tīklus.
27     Turklāt šīs direktīvas 7. panta 2. punkts ļauj dalībvalstīm paredzēt individuālu licenču sistēmu, lai izveidotu un nodrošinātu
ar publiskiem telekomunikāciju, kā arī citiem tīkliem, kas saistīti ar radiofrekvenču izmantošanu.
28     No tā izriet, ka minētā direktīva faktiski attiecas ne vien uz publiskiem, bet arī uz privātiem telekomunikāciju tīkliem,
kas nav publiski pieejami un kurus izmanto slēgts lietotāju loks, kā arī uz ar tiem saistītiem pakalpojumiem.
29     Tomēr saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto konkrētais tīkls bija pieejams iedzīvotājiem saskaņā ar individuālo licenci, kas
ļāva
NST
nodrošināt ar publisko telekomunikāciju tīklu atbilstoši Direktīvas 97/13 7. panta 2. punktam.
30     Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvas 97/33/EK par savstarpējo
savienojumu telekomunikācijās attiecībā uz vispārējo pakalpojumu un savietojamības nodrošināšanu, piemērojot atvērtā tīkla
nodrošinājumu (ATN) principus (OV L 199, 32. lpp.), piektajam apsvērumam termins “publisks” paredz jebkādu tīklu vai pakalpojumu,
kas ir nodots iedzīvotāju rīcībā un ir pieejams trešām personām. [Neoficiāls tulkojums]
31     Turklāt no Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/387/EEK par telekomunikāciju pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi, ieviešot
atvērtā tīkla nodrošinājumu (OV L 192, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu
97/51/EK (OV L 295, 23. lpp.), 2. panta 2. punkta otrās daļas izriet, ka ar “publisku telekomunikāciju tīklu” ir jāsaprot
tāds telekomunikāciju tīkls, ko “pilnībā vai daļēji izmanto iedzīvotājiem pieejamu telekomunikācijas pakalpojumu nodrošināšanai”.
[Neoficiāls tulkojums]
32     No tā izriet, ka tāds tīkls kā pamata lietā, kas ir ticis nodots iedzīvotāju rīcībā un kas līdz tam ir ticis izmantots vienīgi
privātiem mērķiem, ir jāuzskata par publisku telekomunikāciju tīklu Direktīvas 97/13 izpratnē.
33     Tādējādi šāds telekomunikāciju tīkls, kā arī visi saistībā ar to nodrošinātie pakalpojumi pilnībā ietilpst šīs direktīvas
piemērošanas jomā.
34     Šajos apstākļos ir jānoskaidro, vai divu dažādu maksu iekasēšana par nodrošināšanu ar telekomunikāciju tīklu un saistībā ar
šo tīklu sniegtajiem pakalpojumiem ir atbilstoša minētās direktīvas normām.
35     Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka dalībvalstis var saskaņā ar paredzētajām atļaujas procedūrām iekasēt tikai Direktīvā 97/13 paredzētās
maksas vai atlīdzības (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Albacom
un
Infostrada
, 41. punkts).
36     Šīs direktīvas 11. pantā skaidri paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka visas maksas, ko iekasē no uzņēmumiem sakarā ar
atļaujas procedūrām, izņemot gadījumus, kad ir jāizmanto ierobežoti resursi, sedz vienīgi administratīvās izmaksas, kas saistās
ar licenču režīma radīto darba apmēru (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Albacom
un
Infostrada
, 33. punkts).
37     Taču no iesniedzējtiesas lēmuma un Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka otrā maksa tika aprēķināta atbilstoši kodeksā
paredzētajiem kritērijiem līdz telekomunikāciju tirgus liberalizācijai, kas neatbilst tiem, kādi ir noteikti Direktīvas 97/13
11. pantā.
38     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 97/13 11. pants iestājas pret tādu valsts
tiesisko regulējumu kā pamata lietā, atbilstoši kuram individuālas licences īpašniekam, lai nodrošinātu ar telekomunikāciju
publisko tīklu, par kuru tas ir samaksājis šajā pantā minēto maksu, ir jāmaksā papildu maksa par minētā tīkla privātu izmantošanu,
kas ir aprēķināta saskaņā ar kritērijiem, kas neatbilst minētajā pantā paredzētajiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
39     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvas 97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču
sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā 11. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, atbilstoši
kuram individuālas licences īpašniekam, lai nodrošinātu ar telekomunikāciju publisko tīklu, par kuru tas ir samaksājis šajā
pantā minēto maksu, ir jāmaksā papildu maksa par minētā tīkla privātu izmantošanu, kas ir aprēķināta saskaņā ar kritērijiem,
kas neatbilst minētajā pantā paredzētajiem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.