CELEX: 62007CJ0055
Direktīva 97/81/EK
Vienlīdzīga attieksme pret darba ņēmējiem, kas veic nepilna darba laika darbu, un darba ņēmējiem, kas veic pilna darba laika darbu
Diskriminācija
Administratīvs šķērslis, kas var ierobežot nepilna darba laika darba iespējas

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvu 97/81/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.), kā arī par vienlīdzīgas attieksmes
pret vīriešiem un sievietēm principu.
Šie lūgumi iesniegti tiesvedībās
Subito GmbH
(turpmāk tekstā – “
Subito
”) un tās likumīgie pārstāvji Mikelers [
Michaeler
] un Folgere [
Volgger
] pret
Amt für sozialen Arbeitsschutz
, agrāk –
Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen
, un
Autonome Provinz Bozen
par pārkāpumu, kas izdarīts ar valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts pienākums paziņot nepilna darba laika darba līgumus.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīvas 97/81 mērķis ir īstenot šīs direktīvas pielikumā ietverto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, ko 1997. gada
6. jūnijā savā starpā noslēgušas vispārējās starpprofesionālās organizācijas, proti, Eiropas profesionālo un darba devēju
apvienību savienība (
UNICE
), Uzņēmumu ar valsts kapitāla daļu Eiropas centrs (
CEEP
) un Eiropas arodbiedrību konfederācija (EAK) (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”).
Pamatnolīguma preambulas pirmajā un otrajā daļā noteikts:
“Šis pamatnolīgums padziļina vispārējo Eiropas stratēģiju nodarbinātības jautājumā. Nodarbinātību pēdējo gadu laikā būtiski
ietekmējis nepilna darba laika darbs. Tāpēc šā nolīguma puses galveno vērību veltījušas šai darba formai. Pusēm ir nodoms
apsvērt vajadzību pēc līdzīgiem nolīgumiem attiecībā uz citām elastīga darba formām.
Atzīstot stāvokļu dažādību dalībvalstīs un to, ka nepilna darba laika darbs ir nodarbinātības iezīme dažos sektoros un darbībās,
šis nolīgums izvirza vispārējus principus un obligātās prasības nepilna darba laika darbam. Tas demonstrē darba devēju un
darba ņēmēju vēlmi iedibināt vispārēju kārtību, kas novērstu nepilna darba laika darba ņēmēju diskrimināciju, un attiecīgi
sekmēt nepilna darba laika darba iespēju attīstību, kas pamatā būtu vienlīdz pieņemama gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem.”
Uz šīm lietām attiecas šādas pamatnolīguma normas:
“Vispārīgi apsvērumi
[..]
(5)      Tā kā šā nolīguma puses par nozīmīgiem uzskata pasākumus, kas sekmētu iespēju vīriešiem un sievietēm veikt nepilna darba laika
darbu, lai sagatavotos aiziešanai pensijā, nokārtot profesionālo un ģimenes dzīvi, izmantot izglītības un mācību iespējas,
lai paplašinātu savas iemaņas un karjeras iespējas tā, ka ieguvēji būtu gan darba devēji, gan darba ņēmēji un tiktu sekmēta
uzņēmumu attīstība;
[..]
1. klauzula: Mērķis
Šā pamatnolīguma mērķis ir:
a)      nodrošināt to, ka tiek izbeigta nepilna darba laika darba darītāju diskriminācija un tiek uzlabota nepilna darba laika darba
kvalitāte;
b)      sekmēt brīvprātīga nepilna darba laika darba attīstību un nostiprināt elastīgu darba organizāciju tā, ka tiek ņemtas vērā
darba devēju un darba ņēmēju vajadzības.
[..]
4. klauzula: Diskriminācijas aizlieguma princips
1.      Attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus
piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem
noteikumiem nav objektīva pamata.
2.      Vajadzības gadījumā piemēro
pro rata temporis
principu.
3.      Šīs klauzulas piemērošanas kārtību nosaka dalībvalstis un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ņemot vērā Eiropas tiesību aktus,
valstu tiesību aktus, koplīgumus un praksi.
4.      Gadījumā, ja to pamato objektīvi iemesli, dalībvalstis pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem saskaņā ar valsts
tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi un/vai darba devēji un darba ņēmēji vajadzības gadījumā var noteikt, ka īpaši nodarbinātības
nosacījumi piemērojami, ievērojot darba stāžu, nostrādāto laiku vai samaksas nosacījumus. Nepilna darba laika darba ņēmēju
novērtējum[i] īpašiem nodarbinātības nosacījumiem ir regulāri jāpārskata, ņemot vērā diskriminācijas aizlieguma principu,
kas noteikts 4. klauzulas 1. punktā.
5. klauzula: Nepilna darba laika iespējas
1.      Šā nolīguma 1. klauzulas un nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma principa sakarībā:
a)      dalībvalstīm pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi būtu jāapzina
un jāpārskata juridiski vai administratīvi šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, un vajadzības gadījumā
tie jānovērš;
b)      darba devējiem un darba ņēmējiem, nepārsniedzot savu kompetenci, un koplīgumos paredzētajā kārtībā būtu jāapzina un jāpārskata
šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, un vajadzības gadījumā tie jānovērš.
[..]”

Valsts tiesiskais regulējums
2000. gada 25. februāra Dekrētlikuma Nr. 61, ar ko īsteno Direktīvu 97/81/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (
decreto legislativo n. 61, attuazione della direttiva

97/81/CE relativa all’accordo‑quadro sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CEES
, 2000. gada 20. marta
GURI
Nr. 66, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 61/2000”), 2. pantā darba devējam tika uzlikts pienākums ne vēlāk kā
30 dienu laikā pēc nepilna darba laika darba līguma noslēgšanas nosūtīt tā norakstu atbildīgās darba inspekcijas un sociālās
nodrošināšanas provinces direkcijai.
Saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 61/2000 8. pantu par šī pienākuma neizpildi par katru attiecīgo darba ņēmēju un katru nokavējuma
dienu tika paredzēts administratīvais sods EUR 15 apmērā.
Dekrētlikuma Nr. 61/2000 2. pantā paredzētais pienākums tika atcelts ar 2003. gada 10. septembra Dekrētlikumu Nr. 276 (2003. gada
9. oktobra
GURI
Nr. 159 parastais pielikums).

Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums
Ar 2003. gada 25. marta un 29. aprīļa lēmumiem
Amt für sozialen Arbeitsschutz
(agrāk –
Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen
)
Subito
un tās likumīgajiem pārstāvjiem Mikeleram un Folgerei noteica kopējo naudas soda summu EUR 233 550 apmērā, jo tie, pārkāpdami
Dekrētlikuma Nr. 61/2000 2. pantu, nav šim dienestam paziņojuši vairākus nepilna darba laika darba līgumus.
Šos lēmumus
Subito
un tās likumīgie pārstāvji pārsūdzēja
Landesgericht Bozen
[Bolcano Reģionālajā tiesā].
Savos lēmumos par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu šī tiesa pauž šaubas par pienākuma paziņot nepilna darba laika darba
līgumus atbilstību Direktīvai 97/81. Lai arī šīs direktīvas mērķis ir sekmēt nepilna darba laika darbu, attiecīgajām valsts
tiesību normām ir pretējs mērķis – obligāta nepilna darba laika darba līgumu paziņošana, kas ir birokrātisks šķērslis šim
darba organizācijas veidam. Palielinot nepilna darba laika darba izmaksas, šīs normas izraisa arī nevienlīdzīgu attieksmi
un rada konkurences ierobežojumu par labu uzņēmumiem, kuros darbinieki strādā pilnu darba laiku.
Tāpat iesniedzējtiesa atzīmē – tā kā nepilna darba laika darbs biežāk skar sievietes, attiecīgais tiesiskais regulējums netieši
apdraud vienlīdzību starp vīriešiem un sievietēm (1986. gada 13. maija spriedums lietā 170/84
Bilka‑Kaufhaus
,
Recueil
, 1607. lpp.; 1996. gada 7. marta spriedums lietā C‑278/93
Freers
un
Speckmann
,
Recueil
, I‑1165. lpp.; 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā C‑243/95
Hill
un
Stapleton
,
Recueil
, I‑3739. lpp., kā arī 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās no C‑279/96 līdz C‑281/96
Ansaldo Energia
u.c.,
Recueil
, I‑5025. lpp.).
Šādos apstākļos
Landesgericht Bozen
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai valsts tiesību normas (Dekrētlikuma Nr. 61/2000 2. un 8. pants), kurās paredzēts darba devēja pienākums 30 dienu laikā
pēc nepilna darba laika darba līguma noslēgšanas nosūtīt kompetentajai darba inspekcijas provinces direkcijai šī līguma kopiju
un naudas soda EUR 15 apmērā par katru attiecīgo darba ņēmēju un katru nokavējuma dienu piemērošana šī pienākuma neizpildes
gadījumos, nenosakot administratīvā soda [..] maksimālo apmēru, ir saderīgas ar Kopienu tiesību normām un [..] Direktīvu 97/81
[..]?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 18. aprīļa rīkojumu lietas C‑55/07 un C‑56/07 tika apvienotas mutvārdu un rakstveida procesa
norisei, kā arī sprieduma taisīšanai.

Par prejudiciālo jautājumu

Tiesai iesniegtie apsvērumi
Itālijas valdība apgalvo, ka Dekrētlikumam Nr. 61/2000 ir tāds pats mērķis kā Direktīvai 97/81, kuru tas transponē valsts
tiesību sistēmā, proti, nepilna darba laika darba aizsardzība un veicināšana. Šajā ziņā pienākums paziņot nepilna darba laika
darba līgumus ir līdzeklis, kas ļauj nodrošināt visu Itālijā par darba inspekciju atbildīgo iestāžu darbības koordinēšanu.
Tas ir pasākums, kas palīdz cīnīties ar nedeklarētā darba praksi un ar datu bāzes palīdzību dažādiem darba inspekcijas dienestiem
nodrošina iespēju būt informētiem par tirgus praksi.
Nemaz neradot birokrātisku šķērsli, šis pasākums darba devējiem kalpo par pārskatāmības garantiju un palīdz cīņā ar nelegālo
darbu. Turklāt šāda formalitāte nekādi neizraisa nevienlīdzību, ne arī starpuzņēmumu konkurences traucējumus.
Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka ar pienākumu attiecīgos līgumus paziņot darba inspekcijai, par kura neizpildi draud sods,
netiek ievērots Direktīvas 97/81 mērķis.
Šīs direktīvas mērķis ir, pirmkārt, novērst darba ņēmēju, kas veic nepilna darba laika darbu, diskrimināciju un, otrkārt,
sekmēt nepilna darba laika darba iespēju attīstību, tostarp likvidējot šķēršļus, kas var atturēt uzņēmumus izmantot šo darba
formu. Direktīvā 97/81 paredzēts, ka gan darba nosacījumu, gan darba veikšanas iespējas ziņā attieksmei pret nepilna darba
laika darbu un pilna darba laika darbu jābūt vienādai. Pamatnolīguma 5. klauzula neļauj radīt ar objektīviem apsvērumiem nepamatotus
šķēršļus. Šīs direktīvas preambulas apsvērumos paredzēts noteikt vispārēju kārtību, lai likvidētu darba ņēmēju, kas veic nepilna
darba laika darbu, diskrimināciju un sekmētu nepilna darba laika darba iespēju attīstību. Pamatnolīguma vispārējo apsvērumu
5. punktā paredzēts sekmēt iespēju vīriešiem un sievietēm veikt nepilna darba laika darbu.
Lai arī valsts tiesai jāizvērtē, vai attiecīgo pasākumu pamato objektīvi apsvērumi, Komisija šaubās, ka šādi apsvērumi rodami
šajā lietā. Atsaukdamās uz 1989. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑265/88
Messner
(
Recueil
, 4209. lpp., 14. punkts) un 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā C‑193/94
Skanavi
un
Chryssanthakopoulos
(
Recueil
, I‑929. lpp., 36. punkts), tā šajā sakarā norāda, ka jāņem vērā ar attiecīgo valsts pasākumu saistīto sodu sistēma, it īpaši
tās samērīgums. Šajā gadījumā sodu sistēma ir drakoniska, jo sodiem nav noteikts maksimālais apmērs.
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka nav jāizvērtē, vai attiecīgais valsts pasākums izraisa sieviešu diskrimināciju, jo šis nav
ar pamata lietu pietiekami cieši saistīts jautājums.

Tiesas atbilde
Direktīvas 97/81 un pamatnolīguma mērķis ir, pirmkārt, sekmēt nepilna darba laika darba iespējas un, otrkārt, novērst darba
ņēmēju, kas veic nepilna darba laika darbu un pilna darba laika darbu, diskrimināciju.
Šis divkāršais mērķis izriet no pamatnolīguma 1. klauzulas (skat. šī sprieduma 5. punktu) un Direktīvas 97/81 preambulas apsvērumiem.
Šajā sakarā jāatzīmē, ka direktīvas preambulas piektajā apsvērumā noteikts, ka “Eiropadomes Esenes sanāksmes secinājumi uzsver,
ka ir jāveic pasākumi, lai sekmētu nodarbinātību un vienlīdzīgas iespējas sievietēm un vīriešiem, un aicina veikt pasākumus,
kas intensificētu izaugsmes izmantošanu, it īpaši darot elastīgāku darba organizāciju atbilstīgi darbinieku vēlmēm un konkurences
prasībām”. Turklāt no šīs direktīvas preambulas vienpadsmitā apsvēruma izriet, ka pamatnolīguma parakstītājas puses “izteikušas
vēlmi noteikt vispārēju kārtību, lai likvidētu nepilna darba laika darba darītāju diskrimināciju un attiecīgi sekmētu nepilna
darba laika darba iespēju attīstību tā, lai tas pamatā būtu vienlīdz pieņemami gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem”. Visbeidzot,
saskaņā ar šīs direktīvas preambulas astoņpadsmito apsvērumu “Komisija ir izstrādājusi savu direktīvas priekšlikumu saskaņā
ar [starp Eiropas Kopienu dalībvalstīm, izņemot Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, noslēgtā un Eiropas Kopienas
dibināšanas līguma pielikumā ietvertajam Protokolam (Nr. 14) par sociālo politiku pievienotā] Nolīguma par sociālo politiku
[(OV 1992, C 191, 91. lpp.)] 2. panta 2. punktu, kur teikts, ka direktīvas sociālās politikas jomā “vairās uzlikt tādus administratīvus,
finanšu un juridiskus ierobežojumus, kas traucē veidoties un attīstīties maziem un vidējiem uzņēmumiem” ”.
Atbilstoši nepilna darba laika darba iespēju sekmēšanas mērķim pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts,
ka dalībvalstīm “jāapzina un jāpārskata juridiski vai administratīvi šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas,
un vajadzības gadījumā tie jānovērš”.
Jāatzīst, ka ar Dekrētlikuma Nr. 61/2000 2. pantu, paredzot uzņēmumu pienākumu kompetentajām iestādēm nosūtīt katra nepilna
darba laika darba līguma kopiju, tiek radīts administratīvs šķērslis, ar kuru var tikt ierobežotas nepilna darba laika darba
iespējas pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Šajā sakarā jāuzsver, ka neviens Tiesai iesniegto iesniedzējtiesas lietas materiālu elements neliecina, ka analoģisks paziņošanas
pienākums attiecas arī uz pilna darba laika darba līgumiem.
Itālijas valdības arguments, ka šo paziņošanas pienākumu pamato nepieciešamība cīnīties ar nedeklarēto darbu un informēt valsts
iestādes par darba devēju praksi, nav pārliecinošs. Lai attiecīgais pamata lietā apstrīdētais pasākums varētu tikt pamatots
ar šīm problēmām, tam jābūt samērīgam ar sasniedzamo mērķi. Kā savu secinājumu 46.–48. punktā atzīmējis ģenerāladvokāts, pastāv
citi, mazāk ierobežojoši pasākumi, kas Itālijas valdībai ļautu sasniegt krāpšanas un nedeklarētā darba apkarošanai – kuras
īstenošanai valsts iestāžu rīcībā jau ir tādi līdzekļi kā uzraudzība, inspekcija un policijas iesaistīšana – izvirzītos mērķus.
Papildus finanšu nastai, ko šī administratīvā paziņošanas formalitāte uzliek tieši uzņēmumiem, jāatzīmē, ka Dekrētlikuma Nr. 61/2000
2. pantu papildina sodu sistēma, paredzot naudas sodu EUR 15 apmērā par katru attiecīgo darba līgumu un katru šī līguma paziņošanas
nokavējuma dienu un nenosakot maksimālo piemērojamā soda apmēru.
Šīs administratīvās formalitātes un sodu sistēmas kombinācija attur darba devējus izmantot nepilna darba laika darba organizācijas
formu.
Turklāt tā izmaksu un ar to saistīto sodu dēļ nepilna darba laika darba līgumu paziņošanas valsts iestādei pienākums īpaši
var skart mazos un vidējos uzņēmumus, kuri bez tik lieliem resursiem, kādi ir lielajiem uzņēmumiem, līdz ar to var neizvēlēties
tādu darba laika organizācijas veidu kā nepilna darba laika darbs, ko paredzēts sekmēt Direktīvā 97/81.
Par vīriešu un sieviešu vienlīdzības principa interpretāciju nav jālemj; līdz ar to uz
Landesgericht Bozen
uzdoto jautājumu sniedzama šāda atbilde: pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas
nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir apstrīdēts pamata lietā un kurā izvirzīta prasība nosūtīt attiecīgajai
iestādei nepilna darba laika darba līgumu kopijas 30 dienu laikā pēc to noslēgšanas.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgtā pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu – kas ietverts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/81/EK
par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu pielikumā – 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē
tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir apstrīdēts pamata lietā un kurā izvirzīta prasība nosūtīt
attiecīgajai iestādei nepilna darba laika darba līgumu kopijas 30 dienu laikā pēc to noslēgšanas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.