CELEX: 61994TJ0298
Fælles landbrugspolitik
Kvoteordning for produktionen af kartoffelstivelse
Forordning (EF) nr. 1868/94
Annullationssøgsmål
Lukket kreds af erhvervsdrivende
Afvisning

Dommens præmisser
Retlig baggrund
1 Grundforordningen for saa vidt angaar produktionsordningen for kartoffelstivelse er Raadets forordning (EOEF) nr. 1766/92 af 30. juni 1992 om den faelles markedsordning for korn (EFT L 181, s. 21, herefter »grundforordningen«), der ligeledes omfatter kartofler, der kan anvendes i stedet for korn til fremstilling af stivelse. Da de saerlige vanskeligheder i kartoffelstivelsesindustrien, isaer af strukturel art, fandtes at goere det berettiget at traeffe en kompensationsforanstaltning til fordel for denne sektor, udstedte Raadet i henhold til artikel 8, stk. 4, i grundforordningen Raadets forordning (EOEF) nr. 1543/93 af 14. juni 1993 om fastsaettelse for hoestaarene 1993/94, 1994/95 og 1995/96 af praemien til producenter af kartoffelstivelse (EFT L 154, s. 4, herefter »forordning nr. 1543/93«). Forordningen praeciserer, at for produktionsaaret 1993/94 skal medlemsstaterne yde denne praemie til kartoffelstivelsesproducenterne pr. ton produceret kartoffelstivelse. Samme praemie anvendes for produktionsaarene 1994/95 og 1995/96, saafremt den samlede produktion af kartoffelstivelse ikke har oversteget 1,5 mio. tons i et eller to af de forudgaaende produktionsaar.
2 Da produktionen oversteg 1,5 mio. tons i produktionsaaret 1993/94, vedtog Raadet i overensstemmelse med artikel 1 i forordning nr. 1543/93 en aendringsforordning, Raadets forordning (EF) nr. 1868/94 af 27. juli 1994 om en kvoteordning for produktionen af kartoffelstivelse (EFT L 197, s. 4, herefter »forordning nr. 1868/94« eller »den anfaegtede forordning«).
3 Som led i kvoteordningen er hver medlemsstat, hvor der produceres kartoffelstivelse, tildelt en kvote baseret paa den gennemsnitlige kartoffelstivelsesproduktion med praemieydelse i den paagaeldende medlemsstat i produktionsaarene 1990/91, 1991/92 og 1992/93. For Tysklands vedkommende fandtes der at burde tages hensyn til overgangen til markedsoekonomi fra den planoekonomi, som inden Tysklands forening blev anvendt i de nye delstater, og den deraf foelgende aendring af produktionsstrukturerne i landbruget og de noedvendige investeringer, hvorfor denne medlemsstat blev tildelt en kvote, der var baseret paa den gennemsnitlige produktion i produktionsaaret 1992/93, forhoejet med yderligere 90 000 tons. Der blev endvidere oprettet en reserve paa op til 110 000 tons for at omfatte produktionen i Tyskland fra produktionsaaret 1996/97, saafremt produktionen hidroerer fra investeringer, som er uigenkaldeligt foretaget inden den 31. januar 1994.
4 Det tilkommer medlemsstaterne at fordele kvoterne mellem kartoffelstivelsesproducenterne for produktionsaarene 1995/96, 1996/97 og 1997/98. Kvoterne kan tildeles de producenter, der har modtaget en praemie, og beregnes enten paa grundlag af den gennemsnitlige stivelsesproduktion i produktionsaarene 1990/91, 1991/92 og 1992/93 eller i produktionsaaret 1992/93. Ved beregningen af kvoterne skal medlemsstaterne endvidere tage hensyn til investeringer foretaget foer den 31. januar 1994 med henblik paa produktion af kartoffelstivelse.
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
5 Sagsoegeren, Roquette Frères SA, driver to virksomheder i Frankrig, der producerer kartoffelstivelse. Selskabet modtog i produktionsaaret 1993/94 en praemie pr. ton produceret kartoffelstivelse i overensstemmelse med forordning nr. 1543/93. Foelgelig var selskabet ogsaa berettiget til en kvote i henhold til den kvoteordning, der blev indfoert ved forordning nr. 1868/94.
6 Da sagsoegeren fandt, at ordningen var diskriminerende, anlagde selskabet ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. september 1994 naervaerende sag med paastand om annullation af forordning nr. 1868/94.
7 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 8. november 1994 fremsatte Raadet en formalitetsindsigelse under henvisning til, at sagsoegeren hverken var umiddelbart eller individuelt beroert af den paagaeldende retsakt.
8 I sit indlaeg vedroerende formalitetsindsigelsen, indleveret den 12. december 1994, har sagsoegeren nedlagt paastand om, at formalitetsindsigelsen forkastes.
9 Kommissionen fremsatte den 13. februar 1995 begaering om intervention til stoette for Raadets paastande. Ved kendelse af 3. april 1995 imoedekom Rettens praesident begaeringen.
10 Kommissionen indgav skriftligt indlaeg vedroerende formalitetsspoergsmaalet den 26. april 1995.
11 Ved kendelse af 25. oktober 1995 besluttede Rettens Fjerde Afdeling at behandle formalitetsindsigelsen i forbindelse med sagens realitet.
12 Den 24. januar 1994 indgav Kommissionen et skriftligt indlaeg vedroerende sagens realitet.
13 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
14 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 11. juli 1996. Herunder oplyste sagsoegeren, at selskabet ligeledes har anlagt sag ved Tribunal administratif d'Amiens med paastand om annullation af de franske bekendtgoerelser til gennemfoerelse af den anfaegtede forordning, i hvilken forbindelse der er fremsat begaering til Tribunal administratif om, at den anvender EF-traktatens artikel 177 og forelaegger Domstolen et praejudicielt spoergsmaal om den anfaegtede forordnings gyldighed.
Parternes paastande
15 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Forordning nr. 1868/94 annulleres.
- Raadet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
16 Sagsoegte, Raadet, har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises, subsidiaert frifindes sagsoegte.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
17 Intervenienten, Kommissionen, har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises, subsidiaert frifindes sagsoegte.
Parternes anbringender og argumenter
18 Sagsoegeren har til stoette for sin paastand gjort to annullationsgrunde gaeldende, for det foerste, at princippet om forbud mod forskelsbehandling er blevet tilsidesat, idet saerbehandlingen af Tyskland ikke er objektivt begrundet, og for det andet, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat, idet saerbehandlingen af Tyskland under alle omstaendigheder er uforholdsmaessig.
19 Raadet og Kommissionen har principalt gjort gaeldende, at sagen boer afvises, subsidiaert, at sagsoegte boer frifindes.
Formaliteten
Sammenfatning af parternes argumenter
20 Ifoelge Raadet er sagsoegeren hverken umiddelbart eller individuelt beroert af den anfaegtede forordning.
21 Raadet har henvist til, at en privatperson kun kan anses for umiddelbart beroert, saafremt virkningerne af en forordning, der anfaegtes, er en noedvendig og automatisk foelge af retsakten, som ikke kraever, at der traeffes en senere, selvstaendig afgoerelse af en faellesskabsinstitution eller af en medlemsstat, der bygger paa et skoen (Domstolens dom af 16.6.1970, sag 69/69, Alcan Aluminium Raeren m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 63, org. ref.: Rec. s. 385, og af 6.3.1979, sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml. s. 777).
22 Raadet har i denne forbindelse henvist til, at forordning nr. 1868/94 ikke umiddelbart angiver individuelle kvoter, men at disse fastsaettes af medlemsstaterne, der herved frit kan vaelge den referenceperiode, der skal finde anvendelse, og valget mellem den ene eller den anden referenceperiode kan have maerkbare foelger for de individuelle kvoter, navnlig saafremt der har vaeret vaesentlige aendringer i de producerede maengder i loebet af den periode, der tages i betragtning, hvilket er tilfaeldet i Tyskland.
23 I denne forbindelse har Raadet ligeledes henvist til, at medlemsstaterne har pligt til at tage hensyn til »investeringer, som virksomheder, der fremstiller kartoffelstivelse, har foretaget foer den 31. januar 1994, saafremt investeringerne ikke har givet anledning til en produktionsforoegelse i den referenceperiode, medlemsstaten har valgt« (jf. artikel 2, stk. 2, i den anfaegtede forordning).
24 Raadet har endvidere gjort gaeldende, at den anfaegtede forordning er en almengyldig retsakt, der har virkninger i forhold til samtlige erhvervsdrivende. Der er saaledes ikke tale om en beslutning, der er udfaerdiget i form af en forordning, i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand. Raadet har henvist til, at Domstolen har udtalt, at en retsakt ikke mister sin karakter af forordning, fordi man paa et bestemt tidspunkt med stoerre eller mindre noejagtighed kan fastslaa antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den finder anvendelse paa, naar blot den efter sit sigte finder anvendelse paa et objektivt sagsforhold af retlig eller faktisk art, som den selv definerer (Domstolens dom af 11.7.1968, sag 6/68, Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, Sml. 1965-1968, s. 31, org. ref.: Rec. s. 595, og af 24.11.1992, forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061, praemis 25). Raadet har anfoert, at sagsoegeren befinder sig i en tilsvarende situation som alle andre erhvervsdrivende, dvs. i samme situation som alle de stivelsesproducenter, der har produceret stivelse i én af referenceperioderne. Den anfaegtede forordning rammer saaledes ikke sagsoegeren paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for sagsoegeren, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller sagsoegeren fra alle andre (Domstolens dom af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorníu mod Raadet, Sml. I, s. 1853, praemis 20).
25 Ifoelge sagsoegeren maa den anfaegtede retsakt, der er vedtaget i form af en forordning, dog anses for en beslutning, som beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt; sagsoegeren har derfor en personlig retlig interesse i soegsmaalet.
26 For saa vidt angaar kravet om, at den paagaeldende skal vaere umiddelbart beroert, har sagsoegeren henvist til, at forskellen i resultatet ved anvendelse af enten den ene eller den anden af de to beregningsmetoder, der er fastsat i den anfaegtede forordning, i Frankrig kun er paa 0,2%. I realiteten er der saaledes ikke overladt den franske regering noget skoen, hvorfor gennemfoerelsen paa nationalt plan maa anses for rent automatisk (jf. bl.a. Domstolens dom af 29.3.1979, sag 113/77, NTN Toyo Bearing m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1185).
27 Sagsoegeren har praeciseret, at bestemmelsen i den anfaegtede forordning, hvorefter der skal tages hensyn til investeringer, som er foretaget foer den 31. januar 1994, ikke oever indflydelse paa fastsaettelsen af de individuelle kvoter i Frankrig, idet de franske stivelsesproducenter ikke har foretaget investeringer.
28 Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at forordningen beroerer selskabet individuelt. Ifoelge sagsoegeren finder den anfaegtede forordning anvendelse paa et begraenset antal bestemte erhvervsdrivende, hvis saerlige situation har haft betydning for dens indhold, idet den tildelte kvote beregnes paa grundlag af de maengder, der er produceret de senere aar. Sagsoegeren har saaledes en »saerlig egenskab«, da sagsoegeren kun har den til faelles med et meget begraenset antal erhvervsdrivende, og »den faktiske situation, der adskiller sagsoegeren fra alle andre«, er, at sagsoegeren har produceret den praemierede maengde stivelse i loebet af de seneste produktionsaar (jf. Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org. ref.: Rec. s. 196, og af 18.11.1975, sag 100/74, CAM mod Kommissionen, Sml. s. 1393, samt Domstolens kendelse af 7.12.1988, sag 138/88, Flourez m.fl. mod Raadet, Sml. s. 6393, af 4.12.1991, sag C-225/91 R, Matra mod Kommissionen, Sml. I, s. 5823, og af 24.5.1993, sag C-131/92, Arnaud m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 2573).
29 Kommissionen har for det foerste anfoert, at Raadet vedtog den anfaegtede retsakt af hensyn til en kontrol med udviklingen inden for kartoffelstivelsesproduktionen, der i produktionsaaret 1993/94 havde oversteget den tidligere fastsatte taerskel paa 1,5 mio. tons. Kommissionen har anfoert, at den paagaeldende retsakt er en generel retsakt og ikke en beslutning vedtaget i form af en forordning, idet den indfoerer den kontrolforanstaltning, som faellesskabslovgiver har fundet mest egnet i en markedssituation, der er objektivt fastslaaet og ubestridt. Kommissionen har understreget, at denne kontrolforanstaltning i generelle og abstrakte vendinger retter sig til kategorier af personer, der er bestemt ved deres objektive egenskab af stivelsesproducenter, der fremstiller stivelse paa grundlag af kartofler.
30 Kommissionen afviser endvidere sagsoegerens argument om, at selskabet er individuelt beroert, fordi det tilhoerer en lukket kreds af erhvervsdrivende, hvis saerlige situation paavirkes af den anfaegtede retsakts indhold.
31 Kommissionen goer gaeldende, at det af Domstolens hidtidige praksis fremgaar, at den omstaendighed, at en kreds af personer beroeres, ikke er relevant for afgoerelsen af, om sagsoegeren beroeres individuelt eller ej, men derimod den paagaeldende forordnings saglige indhold og gyldighedsperiode. Kommissionen har herved henvist til Domstolens praksis, hvorefter en retsakt ikke mister sin karakter af forordning, fordi man paa et bestemt tidspunkt med stoerre eller mindre noejagtighed kan fastslaa antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den finder anvendelse paa, naar blot den efter sit sigte finder anvendelse paa et objektivt sagsforhold af retlig eller faktisk art, som den selv definerer (jf. den ovennaevnte dom i sagen Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet).
32 Ifoelge Kommissionen kraeves det endvidere, at der er aarsagsforbindelse mellem institutionens kendskab til sagsoegerens situation og den vedtagne foranstaltning (jf. generaladvokat Van Gerven's forslag til afgoerelse i forbindelse med Domstolens domme af 15.6.1993, sag C-213/91, Abertal mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, og sag C-264/91, Abertal mod Raadet, Sml. I, s. 3265.
33 I denne forbindelse har Kommissionen ligeledes henvist til, at Domstolen i Abertal-sagerne, i kendelsen i Arnaud-sagen og i kendelserne af 21. juni 1993 i banan-sagerne (jf. kendelse i sag C-257/93, Van Parijs m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3335) afviste sagerne med den begrundelse, at de anfaegtede bestemmelser fandt anvendelse paa objektivt bestemte situationer og havde retsvirkninger i forhold til kategorier af personer, der var beskrevet paa generel og abstrakt maade, selv om sagsoegerne havde gjort gaeldende, at de udgjorde en lukket kreds af erhvervsdrivende. Kommissionen har understreget, at sagsoegeren ikke har foert det mindste bevis for, at selskabets situation noedvendigvis blev tillagt betydning ved den omtvistede retsakts vedtagelse, eller at der er aarsagsforbindelse mellem sagsoegerens saerlige situation og den paagaeldende retsakt.
34 Kommissionen har endelig gjort gaeldende, at sagsoegeren under ingen omstaendigheder har foert bevis for eller paa nogen maade godtgjort, at selskabet befandt sig i en saerlig situation, hvori det noed en speciel beskyttelse, som den anfaegtede retsakt var et angreb paa, eller at dets oekonomiske virksomhed er alvorlig forstyrret som foelge af den paagaeldende retsakt.
Rettens bemaerkninger
35 Det fremgaar af Domstolens og Rettens faste praksis, at traktatens artikel 173, stk. 4, tillaegger privatpersoner ret til at anfaegte enhver beslutning, der, skoent den er udfaerdiget i form af en forordning, beroerer dem umiddelbart og individuelt. Formaalet med denne bestemmelse er isaer at forhindre, at faellesskabsinstitutionerne blot ved at vaelge forordningsformen kan afskaere en privat fra at indgive et soegsmaal mod en beslutning, som beroerer ham umiddelbart og individuelt, og saaledes at praecisere, at valget af form ikke kan aendre en retsakts karakter (jf. Domstolens dom af 17.6.1980, forenede sager 789/79 og 790/79, Calpak og Società Emiliana Lavorazione Frutta mod Kommissionen, Sml. s. 1949, og Rettens kendelse af 28.10.1993, sag T-476/93, FRSEA og FNSEA mod Raadet, Sml. II, s. 1187).
36 Afgoerelsen om, hvorvidt der foreligger en forordning eller en beslutning, beror paa, om den omhandlede retsakt er almengyldig eller ej, og det afgoerende er derfor den anfaegtede retsakts beskaffenhed og navnlig de retsvirkninger, den skal have eller faktisk har (Domstolens dom af 24.2.1987, sag 26/86, Deutz und Geldermann mod Raadet, Sml. s. 941, praemis 7, og Domstolens kendelse af 23.11.1995, sag C-10/95 P, Asocarne mod Raadet, Sml. I, s. 4149, praemis 28, og af 24.4.1996, sag C-87/95 P, CNPAAP mod Raadet, Sml. I, s. 2003, praemis 33).
37 Det kan imidlertid ikke udelukkes, at en bestemmelse, der efter sin art og raekkevidde er generel, kan beroere en fysisk eller juridisk person individuelt, saafremt den paagaeldende rammes paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for ham, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre, hvorved han individualiseres paa samme maade som adressaten for en beslutning (jf. f.eks. de tidligere naevnte domme i Plaumann-sagen, s. 414, org. ref.: Rec. s. 223, og i Codorníu-sagen, praemis 19 og 20, samt kendelsen i Asocarne-sagen, praemis 43).
38 Intet i den anfaegtede forordning medfoerer, at den maa anses for en beslutning vedtaget i form af en forordning. Den er saaledes affattet i generelle og abstrakte vendinger og finder anvendelse i samtlige medlemsstater, uden at der paa nogen maade er taget hensyn til de enkelte producenters situation. Den har til formaal at forvalte den samlede faellesskabsindustri for kartoffelstivelse, hvilket fremgaar af den omstaendighed, at de fastsatte foranstaltninger var forudset i forordning nr. 1543/93, hvoraf det fremgaar, at Raadet traeffer afgoerelse om, hvilke foranstaltninger der skal traeffes, saafremt virksomhedernes samlede produktion af kartoffelstivelse overstiger 1,5 mio. tons (jf. praemis 1-4 ovenfor).
39 Heraf fremgaar, at den anfaegtede forordning finder anvendelse paa objektivt bestemte situationer og medfoerer retsvirkninger for en kreds af personer, der er bestemt paa almen og abstrakt maade.
40 Det bemaerkes, at dette resultat ikke kan anfaegtes under henvisning til, at den ordning, der er indfoert ved den anfaegtede forordning, indebaerer, at der indroemmes Tyskland saerbehandling, idet denne saerbehandling i realiteten er en del af forordningens generelle formaal, hvorfor den ikke har forbindelse med saerlige egenskaber ved de personer, der beroeres af forskelsbehandlingen.
41 For saa vidt angaar argumentet om, at sagsoegeren er »individuelt beroert« af den anfaegtede forordning som foelge af, at den finder anvendelse paa et begraenset antal erhvervsdrivende, hvis saerlige situation den paavirker, bemaerkes, at den omstaendighed i sig selv, at en erhvervsdrivende tilhoerer en lukket kreds af erhvervsdrivende, som ikke kunne udvides med andre retssubjekter paa det tidspunkt, hvor forordningen blev vedtaget, ikke i sig selv er tilstraekkelig til, at denne erhvervsdrivende kan anses for individuelt beroert (jf. Rettens dom af 15.12.1994, sag T-489/93, Unifruit Hellas mod Kommissionen, Sml. II, s. 1201, praemis 25, og af 10.7.1996, sag T-482/93, Weber mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 63, 64 og 65).
42 Det fremgaar saaledes af Domstolens og Rettens faste praksis, at en retsakt ikke mister sin almengyldighed og dermed sin karakter af forordning, fordi det med stoerre eller mindre praecision er muligt at fastlaegge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som retsakten paa et givet tidspunkt finder anvendelse paa, naar det er ubestridt, at den anvendes paa grundlag af objektive, retlige eller faktiske omstaendigheder, som er fastlagt i retsakten, og som er relevante i forhold til dens formaal (jf. ovennaevnte dom i sagen Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, s. 605 og 606, Rettens kendelse af 29.6.1995, sag T-183/94, Cantina cooperativa fra produttori vitivinicoli di Torre di Mostro m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1941, praemis 48, og ovennaevnte Weber-dom, praemis 64).
43 I den foreliggende sag rammes sagsoegeren netop af de paagaeldende bestemmelser som foelge af omstaendigheder, der er objektivt fastlagt i den anfaegtede forordning, og som er relevante i forhold til dens formaal. At antallet af beroerte erhvervsdrivende er begraenset, er en foelge af selve den ordning, der er indfoert ved forordningen, nemlig tildeling af en faellesskabsstoette via medlemsstaterne til de stivelsesproducenter, der har vaeret omfattet af de tidligere faellesskabsforanstaltninger. I denne forbindelse bemaerkes endvidere, som det anfoertes af Kommissionen i retsmoedet, at en saadan situation ikke er usaedvanlig inden for rammerne af den faelles landbrugspolitik.
44 Det fremgaar af det anfoerte, at sagsoegerens situation svarer til den, alle andre stivelsesproducenter, der har fremstillet stivelse i loebet af produktionsaarene fra 1990 til 1993, og som har modtaget en praemie i denne anledning, befinder sig i. Sagsoegeren karakteriseres derfor ikke af en saerlig egenskab eller en faktisk situation i forhold til andre erhvervsdrivende, der befinder sig i samme situation. Det foelger heraf, at sagsoegeren ikke er individuelt beroert af den anfaegtede forordning.
45 Det bemaerkes i oevrigt, at sagsoegeren har anlagt sag for den kompetente nationale ret i anledning af de franske bekendtgoerelser, hvorved selskabet er blevet tildelt sin kvote i medfoer af forordning nr. 1868/94 (jf. praemis 14 ovenfor), saaledes at den nationale ret i givet fald har mulighed for at forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal i medfoer af traktatens artikel 177, stk. 1, litra b). Domstolen har under en saadan sag kompetence til at tage stilling til gyldigheden og fortolkningen af retsakter udstedt af Faellesskabets institutioner.
46 Sagen boer foelgelig afvises, uden at det er fornoedent at behandle spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren er umiddelbart beroert af forordningen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
47 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og boer i overensstemmelse med Raadets paastand doemmes til, foruden sine egne omkostninger, at betale de af Raadet afholdte omkostninger. I overensstemmelse med procesreglementets artikel 87, stk. 4, baerer Kommissionen, der er indtraadt som intervenient i sagen, sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Fjerde Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsoegeren betaler sine egne omkostninger og Raadets omkostninger.
3) Kommissionen betaler sine egne omkostninger.