CELEX: 62009CJ0152
Yhteinen maatalouspolitiikka
Tiettyjä tukijärjestelmiä koskeva yhdennetty hallinto- ja valvontajärjestelmä
Tilatukijärjestelmä
Asetus (EY) N:o 1782/2003
Tukioikeuksien laskeminen
40 artiklan 5 kohta
Viljelijät, joilla oli viitekaudella maatalouden ympäristösitoumuksia
59 artiklan 3 kohta
Tilatukijärjestelmän alueellinen täytäntöönpano
61 artikla
Erilaiset yksikköarvot pysyvänä laitumena olevien hehtaarien ja muiden tukikelpoisten hehtaarien osalta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä
viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001,
(EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta
29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1782/2003 (EUVL L 270, s. 1 ja oikaisu EUVL 2004, L 94, s. 70), sellaisena
kuin se on muutettuna 20.2.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 319/2006 (EUVL L 58, s. 32; jäljempänä asetus N:o
1782/2003), 40 artiklan 5 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat André Grootes ja Amt für Landwirtschaft Parchim (Parchimin maatalousvirasto)
ja jossa on kyse siitä, onko tietylle maa-alueelle (jäljempänä riidanalainen maa-ala) myönnettävä pellon vai pysyvän laitumen
asema laskettaessa tukioikeuksien määrää.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Asetus N:o 1782/2003
Euroopan unionin neuvosto antoi yhteistä maatalouspolitiikkaa uudistettaessa asetuksen N:o 1782/2003, jossa vahvistetaan yhteisen
maatalouspolitiikan suoria tukia koskevia järjestelmiä ja tiettyjä viljelijöiden tukijärjestelmiä koskevat yhteiset säännöt.
Asetuksessa N:o 1782/2003 otetaan muun muassa käyttöön viljelijöiden tulotukia koskeva järjestelmä. Tämä järjestelmä nimetään
tämän asetuksen 1 artiklan toisessa luetelmakohdassa ”tilatukijärjestelmäksi”. Mainitun asetuksen III osasto koskee tätä järjestelmää.
Asetuksen N:o 1782/2003 34 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Viljelijöiden on toimitettava tilatukijärjestelmää koskeva hakemuksensa määräpäivänä, jonka jäsenvaltiot vahvistavat, kuitenkin
viimeistään 15 päivänä toukokuuta.”
Tämän asetuksen 37 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Viitemäärä on liitteessä VI tarkoitettujen tukijärjestelmien mukaisesti viljelijälle 38 artiklassa tarkoitetun viitekauden
kunakin kalenterivuonna myönnettyjen tukien kokonaismäärien kolmen vuoden keskiarvo, joka lasketaan ja jota mukautetaan liitteen
VII mukaisesti.
– –”
Kyseisen asetuksen 38 artiklan mukaan viitekausi käsittää kalenterivuodet 2000, 2001 ja 2002.
Saman asetuksen 40 artiklassa, jonka otsikkona on ”Viljelijän kohtaamat vaikeudet”, säädetään seuraavaa:
”1.      Poiketen siitä, mitä 37 artiklassa säädetään, viljelijä, jonka tuotantoa ovat viitekaudella vakavasti haitanneet ennen viitekautta
tai sen aikana ilmenneet ylivoimaiset esteet tai poikkeukselliset olosuhteet, voi pyytää, että viitemäärä laskettaisiin viitekauteen
sisältyvän sellaisen kalenterivuoden (sisältyvien kalenterivuosien) perusteella, jona (joina) ylivoimaiset esteet tai poikkeukselliset
olosuhteet eivät vaikuttaneet.
2.      Jos ylivoimaiset esteet tai poikkeukselliset olosuhteet vaikuttivat koko viitekauteen, jäsenvaltion on laskettava viitemäärä
ajanjakson 1997–1999 perusteella, tai sokerijuurikkaan, sokeriruo’on ja juurisikurin osalta liitteessä VII olevan K kohdan
mukaisesti vahvistettua viitekautta edeltävän lähimmän markkinointivuoden perusteella. Tällöin 1 kohtaa sovelletaan tarpeellisin
muutoksin.
3.      Viljelijän on ilmoitettava ylivoimaisista esteistä tai poikkeuksellisista olosuhteista – ja esitettävä niistä toimivaltaista
viranomaista tyydyttävät todisteet – kirjallisesti viranomaiselle kunkin jäsenvaltion vahvistamassa määräajassa.
4.      Toimivaltaisen viranomaisen on hyväksyttävä ylivoimaiseksi esteeksi tai poikkeuksellisiksi olosuhteiksi esimerkiksi seuraavat:
a)      viljelijän kuolema;
b)      viljelijän pitkäaikainen työkyvyttömyys;
c)      vakava luonnononnettomuus, joka koskee merkittävää osaa tilan maatalousmaasta;
d)      kotieläintuotantoon tarkoitettujen tilan rakennusten tuhoutuminen onnettomuudessa;
e)      eläinkulkutauti, joka koskee viljelijän koko karjaa tai osaa siitä.
5.      Tämän artiklan 1, 2 ja 3 kohtaa sovelletaan soveltuvin osin viljelijöihin, joilla oli viitekaudella [ympäristönsuojelun vaatimusten
ja maaseutuympäristön hoidon vaatimusten kanssa sopusointuisista maatalouden tuotantomenetelmistä 30.6.1992 annetun neuvoston]
asetuksen (ETY) N:o 2078/92 [(EYVL L 215, s. 85)] ja [Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun
kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta 17.5.1999 annetun neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1257/1999
[(EYVL L 160, s. 80)] mukaisia maatalouden ympäristösitoumuksia, humalanviljelijöihin, joilla oli samalla kaudella [väliaikaisten
erityistoimenpiteiden käyttöön ottamisesta humala-alalla 25.5.1998 annetun] neuvoston asetuksen (EY) N:o 1098/98 [(EYVL L
157, s. 7)] mukainen raivausvelvoite, sekä tupakanviljelijöihin, jotka ovat osallistuneet kiintiön takaisinosto-ohjelmaan
[raakatupakka-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 30.6.1992 annetun neuvoston] asetuksen (ETY) N:o 2075/92 [(EYVL L 215,
s. 70)] mukaisesti.
Siinä tapauksessa, että ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut toimenpiteet kattoivat sekä viitekauden että 2 kohdassa tarkoitetun
kauden, jäsenvaltioiden on vahvistettava objektiivisin perustein ja tavalla, jolla taataan viljelijöiden tasapuolinen kohtelu
ja vältetään markkinoiden ja kilpailun vääristyminen, viitemäärä yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, jotka komissio vahvistaa
144 artiklan 2 kohdassa säädettyä menettelyä noudattaen.”
Asetuksen N:o 1782/2003 III osaston 5 luvun 1 jaksossa, jonka otsikkona on ”Alueellinen täytäntöönpano”, säädetään jäsenvaltioiden
mahdollisuudesta soveltaa tämän osaston 1–4 luvussa säädettyä tilatukijärjestelmää alueellisella tasolla.
Tämän asetuksen 58 artiklan 1 ja 3 kohdan nojalla jäsenvaltio voi päättää soveltaa tilatukijärjestelmää alueellisella tasolla
siten, että se ei jaa kansallista enimmäismääräänsä tilakohtaisesti tämän valtion viljelijöiden kesken heidän viitemääriensä
perusteella vaan tähän valtioon kuuluvien eri alueiden kesken.
Kyseisen asetuksen 59 artiklan 1, 3 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa ja objektiivisin perustein jäsenvaltiot voivat jakaa koko 58 artiklan nojalla vahvistetun
alueellisen enimmäismäärän tai osan siitä kaikkien niiden viljelijöiden kesken, joiden tilat sijaitsevat asianomaisella alueella,
mukaan lukien ne viljelijät, jotka eivät täytä 33 artiklassa tarkoitettuja kelpoisuusehtoja.
– –
3.      Jos alueellinen enimmäismäärä jaetaan osittain, viljelijät saavat tukioikeuksia, joiden yksikköarvo lasketaan jakamalla 58
artiklan mukaisesti vahvistetun alueellisen enimmäismäärän vastaava osa alueellisesti vahvistetulla 44 artiklan 2 kohdassa
tarkoitetulla tukioikeuskelpoisella hehtaarimäärällä.
Jos viljelijä voi myös saada oikeuksia, jotka lasketaan alueellisen enimmäismäärän jäljelle jäävästä osasta, kunkin hänelle
jaetun oikeuden alueellista yksikköarvoa, lukuun ottamatta kesannointioikeuksia, korotetaan viitemäärää vastaavalla määrällä
jaettuna hänen 4 kohdan mukaisesti vahvistettujen oikeuksiensa määrällä.
– –
4.      Oikeuksien määrän viljelijää kohti on oltava yhtä suuri kuin hehtaarimäärä, jonka viljelijä ilmoittaa 44 artiklan 2 kohdan
mukaisesti tilatukijärjestelmän ensimmäisenä soveltamisvuonna 40 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja ylivoimaisia esteitä tai
poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta.”
Asetuksen N:o 1782/2003 60 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Viljelijän on saatava kyseiselle alueelle 2 kohdan mukaisesti vahvistetun enimmäismäärän rajoissa käyttää 1 kohdassa tarkoitettua
vaihtoehtoa:
– –
b)      tai jos sovelletaan soveltuvin osin 40 artiklaa ja 42 artiklan 4 kohtaa, muun sellaisen hehtaarimäärän rajoissa, joka on vahvistettava
objektiivisin perustein ja siten, että varmistetaan viljelijöiden tasapuolinen kohtelu ja ehkäistään markkinoiden ja kilpailun
vääristymät.”
Kyseisen asetuksen 61 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos 59 artiklaa sovelletaan, jäsenvaltiot voivat objektiivisten perusteiden mukaisesti myös vahvistaa alueellisen enimmäismäärän
tai sen osan puitteissa erilaisia oikeuksien yksikköarvoja jaettavaksi 59 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuille viljelijöille
vuoden 2003 pinta-alatukihakemusten määräpäivänä nurmena olevien hehtaarien ja muiden tukioikeuskelpoisten hehtaarien tai
vaihtoehtoisesti vuoden 2003 pinta-alatukihakemusten määräpäivänä pysyvänä laitumena olevien hehtaarien ja muiden tukioikeuskelpoisten
hehtaarien osalta.”
Asetus (EY) N:o 795/2004
Asetuksessa N:o 1782/2003 säädetyn tilatukijärjestelmän täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 21.4.2004
annetun komission asetuksen (EY) N:o 795/2004 (EUVL L 141, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 29.10.2004 annetulla komission
asetuksella (EY) N:o 1974/2004 (EUVL L 345, s. 85; jäljempänä asetus N:o 795/2004), 16 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Asetuksen (EY) N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa silloin, kun kyseisessä artiklassa tarkoitetut
maatalouden ympäristösitoumukset päättyvät tilatukijärjestelmän ensimmäisen soveltamisvuoden tukihakemusten viimeisen jättöpäivän
jälkeen, jäsenvaltion on vahvistettava tilatukijärjestelmän ensimmäisenä soveltamisvuonna kullekin asianomaiselle viljelijälle
viitemäärät kyseisen asetuksen 40 artiklan 1, 2 ja 3 kohdan tai 5 kohdan toisen alakohdan mukaisesti sillä edellytyksellä,
että kaksinkertaisen tuen maksamisen mahdollisuus maatalouden ympäristösitoumusten nojalla voidaan estää.
– –
2.      Asetuksen (EY) N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetussa tapauksessa viljelijälle myönnettävät
tukioikeudet lasketaan jakamalla viitemäärä, jonka jäsenvaltio vahvistaa objektiivisin perustein ja tavalla, jolla taataan
viljelijöiden tasapuolinen kohtelu ja vältetään markkinoiden ja kilpailun vääristyminen, hehtaarien määrällä, joka saa olla
enintään viljelijän tilatukijärjestelmän ensimmäisenä soveltamisvuonna ilmoittama määrä.
3. Asetuksen (EY) N:o 1782/2003 40 artiklaa sovelletaan kunkin kyseisen asetuksen liitteessä VI tarkoitetun suoran tuen perusteella.”
Asetuksen N:o 795/2004 6 luvussa on 1 jakso, jonka otsikkona on ”Alueellinen täytäntöönpano”.
Asetuksen N:o 795/2004 38 artiklan, joka kuuluu tähän jaksoon, 1–3 kohdassa säädetään tietyistä asetuksen N:o 1782/2003 59
artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.
Asetuksen N:o 795/2004 38 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Asetuksen (EY) N:o 1782/2003 40 artiklaa ja tämän asetuksen 16 artiklaa sovelletaan soveltuvin osin.”

Kansallinen säännöstö
Tilatukijärjestelmän soveltamisesta annetun lain (Betriebsprämiendurchführungsgesetz; BGBl. 2006 I, s. 1298; jäljempänä BetrPrämDurchfG)
2 §:n 1 momentin nojalla tilatuki myönnetään alueellisella tasolla 1.1.2005 alkaen mainitussa laissa ja tilatukijärjestelmän
soveltamisesta annetussa asetuksessa säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan.
BetrPrämDurchfG:n 5 §:n 1 momentissa säädetään, että tilatuen viitemäärä muodostuu asetuksen N:o 1782/2003 59 artiklan 1 ja
3 kohdan, kun niitä luetaan yhdessä, mukaisesti kunkin viljelijän osalta tilakohtaisesta määrästä ja pinta-alaan perustuvasta
määrästä.
Tilakohtainen määrä lasketaan BetrPrämDurchfG:n 5 §:n 2 momentin 1 kohdassa lueteltujen aikaisempien suorien tukien perusteella,
joihin on lisättävä lypsylehmäpalkkio ja lypsylehmäpalkkion lisämäärät.
Pinta-alaan perustuva määrä lasketaan jakamalla alueellisen enimmäismäärän jäljelle jäävä osa tukikelpoisella hehtaarimäärällä.
Tästä BetrPrämDurchfG:n 5 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Pinta-alaan perustuva määrä lasketaan vuoden 2005 osalta seuraavasti:
1.      Kullekin alueelle 2 momentin mukaisesti laskettujen tilakohtaisten määrien summa vähennetään 4 §:n 1 momentin mukaisesta alueellisesta
enimmäismäärästä.
2.      Edellä 1 momentin mukaisesti tehdyn vähennyksen jälkeen alueellisen enimmäismäärän jäljelle jäävä osa jaetaan asetuksen (EY)
N:o 1782/2003 59 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti siinä mainittujen pinta-alojen kesken hehtaarimäärän perusteella
siten, että jokaisella alueella noudatetaan 15.5.2003 pysyvänä laitumena käytetyn tukikelpoisen pinta-alan hehtaarikohtaisen
määrän ja muiden tukikelpoisten pinta-alojen hehtaarikohtaisen määrän osalta liitteessä 2 säädettyä suhdetta.
– –”
BetrPrämDurchfG:n liitteessä 2 on taulukko pysyvinä laitumina olevien hehtaarien ja muiden tukikelpoisten pinta-alojen yksikköarvoista,
ja kyseisen taulukon mukaan pysyvinä laitumina olevien hehtaarien ja muiden pinta-alojen suhde on Mecklenburg-Vorpommernin
osavaltiossa 0,194:1.
Pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä tilatukijärjestelmän soveltamisesta annetun asetuksen (Betriebsprämiendurchführungsverordnung;
BGBl. 2006 I, s. 2376) 13 §:n 2 momentissa säädettiin erityisesti seuraavaa:
”Asetuksen (EY) N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa viitemäärää vahvistettaessa
tilakohtainen määrä ja pinta-alaan perustuva määrä on laskettava sitä kalenterivuotta edeltävän vuoden perusteella, jolloin
maatalouden ympäristötoimenpiteeseen on osallistuttu. – –”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että riidanalainen maa-ala, joka oli aiemmin ollut peltoa, muutettiin vuonna 1994 laitumeksi
Staatliches Amt für Umwelt und Natur Lübzin (Lübzin kansallinen ympäristö- ja luontovirasto) ja riidanalaista maa-alaa tuolloin
hyödyntäneen yrityksen välillä tehdyn sopimuksen nojalla luonnonsuojelun mukaista käyttöä varten.
Vuonna 1999 kyseisen viraston kanssa tehtiin asetuksen N:o 2078/92 perusteella uusi sopimus. Sen mukaan riidanalaista maa-alaa
oli käytettävä tammikuun 1999 ja joulukuun 2003 välisenä ajanjaksona pysyvänä laitumena. Grootesin ja hänen isänsä muodostama
siviiliyhtiö sai kyseessä olevan maa-alan haltuunsa 1.10.2002, ja 3.3.2003 päivätyn lisäsopimuksen mukaan edellä mainittu
yhtiö sai kyseiseen sopimukseen perustuvat oikeudet ja otti siitä johtuvat velvollisuudet vastattavakseen 31.12.2002 alkaen.
Myöhemmin Grootes hoiti tilaa yksin.
Riidanalainen maa-ala muutettiin pelloksi ja kylvettiin tämän jälkeen keväällä 2004.
Grootes pyysi 6.5.2005 päivätyssä kirjeessä, että riidanalaiselle maa-alalle myönnettäisiin pellon asema hänen tukioikeuksiaan
laskettaessa.
Toimivaltainen viranomainen eli Amt für Landwirtschaft Parchim myönsi 27.2.2006 tekemässään päätöksessä Grootesille vain pysyviin
laitumiin perustuvia tukioikeuksia.
Grootes haki 15.3.2006 tähän päätökseen oikaisua, mutta oikaisuvaatimus hylättiin 3.7.2006 tehdyllä päätöksellä, jolla peruutettiin
tukioikeudet ja hylättiin oikaisuvaatimus. Amt für Landwirtschaft Parchimin mielestä kyseessä eivät olleet viljelijän kohtaamat
vaikeudet, koska riidanalaisen maa-alan käyttö laiduntarkoitukseen kansallisen ohjelman nojalla ei ollut asetuksen N:o 1782/2003
40 artiklan 5 kohdassa ja tilatukijärjestelmän soveltamisesta annetun asetuksen 13 §:ssä, niitä yhdessä luettuina, tarkoitettu
maatalouden ympäristötoimenpide.
Grootes nosti tästä päätöksestä kanteen ja vaati, että Amt für Landwirtschaft Parchim on velvoitettava myöntämään hänelle
peltoihin perustuvat tukioikeudet.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa asetuksen N:o 1782/2003 61 artiklan perusteella – luettuna yhdessä BetrPrämDurchfG:n
5 §:n 3 momentin 2 kohdan kanssa –, että se, onko pinta-alatukioikeudet vahvistettava peltojen vai laidunten arvon mukaisesti,
määräytyy Saksassa sillä perusteella, missä käytössä kyseiset maa-alat olivat 15.5.2003. Riidanalainen maa-ala oli kyseisenä
ajankohtana laitumena. Näin ollen peltoihin perustuvia tukioikeuksia voidaan myöntää vain, jos kyse on asetuksen N:o 1782/2003
40 artiklassa tarkoitetuista vaikeuksista.
Verwaltungsgericht Schwerin katsoi, että pääasiassa annettava ratkaisu riippuu sovellettavan unionin oikeuden tulkinnasta,
ja päätti lykätä asian käsittelyä esittääkseen unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voidaanko asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdassa tarkoitetut viljelijän kohtaamat vaikeudet ottaa huomioon pinta-alaan
perustuvan määrän määrittämisessä myös siinä tapauksessa, että 15.5.2003 edelleen käynnissä oleva maatalouden ympäristötoimenpide
koostuu pelkästään (pysyvän) laidunkäytön jatkamisesta, joka liittyy ajallisesti saumattomasti (tai joka tapauksessa ’välittömästi’)
toimenpiteeseen, jolla peltoa on muutettu pysyväksi laitumeksi?
2)      Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
Voidaanko asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdassa tarkoitetut viljelijän kohtaamat vaikeudet ottaa huomioon pinta-alaan
perustuvan määrän määrittämisessä ainoastaan siinä tapauksessa, että käyttötarkoituksen muuttaminen pellosta laitumeksi on
tapahtunut (nimenomaan) sen vuoksi, että viljelijä on osallistunut edellä mainitun artiklan mukaiseen maatalouden ympäristötoimenpiteeseen?
3)      Edellyttääkö asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdassa tarkoitettujen viljelijän kohtaamien vaikeuksien hyväksyminen,
että tukea hakeva viljelijä on myös se, joka on tehnyt käyttötarkoituksen muutoksen, vai voiko myös myöhemmin maatalouden
ympäristötoimenpiteeseen ’mukaan tuleva’ viljelijä vedota menestyksellisesti tässä artiklassa tarkoitettuihin viljelijän vaikeuksiin?”

Ennakkoratkaisukysymysten arviointi

Ensimmäinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa tulkittava
siten, että kun asianomaisessa jäsenvaltiossa on vahvistettu erilaiset yksikköarvot laitumena oleville hehtaareille ja kaikille
muille tukikelpoisille hehtaareille tämän asetuksen 61 artiklan mukaisesti, viljelijä, jota tässä artiklassa tarkoitettuna
viitepäivänä sitoivat maatalouden ympäristösitoumukset, joilla jatkettiin välittömästi sellaisia maatalouden ympäristösitoumuksia,
joilla peltoja on muutettu pysyviksi laitumiksi, voi pyytää, että kyseisen asetuksen 59 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa
tarkoitetut oikeudet lasketaan muille tukikelpoisille hehtaareille kuin laitumena oleville hehtaareille vahvistettujen yksikköarvojen
perusteella.
Aluksi on muistutettava, että asetuksen N:o 1782/2003 40 artikla sisältää poikkeuslausekkeen, jolla on tarkoitus mukauttaa
niin kutsutun historiallisen mallin yhteydessä säädetyn viitemäärän laskentaa koskevaa sääntöä, jonka mukaan viljelijöillä,
jotka ovat saaneet viitekaudella, johon sisältyvät kalenterivuodet 2000–2002, tukea ainakin yhdestä kyseisen asetuksen liitteessä
VI tarkoitetusta tukijärjestelmästä, on oikeus tukeen, joka lasketaan jokaisen viljelijän osalta sellaisen viitemäärän perusteella,
joka perustuu kaikkien tällä ajanjaksolla näiden järjestelmien nojalla maksettujen tukien vuosittaiseen keskiarvoon.
Asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdassa mahdollistetaan erityisesti se, että viljelijöitä, jotka ovat allekirjoittaneet
maatalouden ympäristösitoumuksia, ei rangaista tilatukijärjestelmässä sillä perusteella, että heitä viitekautena sitoivat
tällaiset sitoumukset.
Lisäksi asetuksen N:o 1782/2003 61 artiklassa mahdollistetaan se, että jäsenvaltiot voivat vahvistaa erilaisia yksikköarvoja
vuoden 2003 pinta-alatukihakemusten määräpäivänä pysyvänä laitumena olevien hehtaarien ja muiden tukikelpoisten hehtaarien
osalta sovellettaessa tilatukijärjestelmää alueellisella tasolla.
Kansallinen tuomioistuin lähtee tässä yhteydessä periaatteesta, että asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa voidaan
soveltaa myös kyseisen asetuksen 61 artiklassa tarkoitetun viitepäivän osalta.
Se, että maa-aluetta käytetään pysyvänä laitumena asetuksen N:o 1782/2003 61 artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä, voi –
kuten näyttäisi olevan riidanalaisen maa-alan osalta – tosin olla seurausta siitä, että on annettu maatalouden ympäristösitoumuksia.
Koska ei kuitenkaan ole nimenomaista säännöstä, jossa säädettäisiin asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan soveltamisesta,
niin kuin on asian laita kyseisen asetuksen 59 artiklan 4 kohdan ja 60 artiklan osalta, on aluksi selvitettävä, voidaanko
tätä säännöstä soveltaa analogisesti tämän asetuksen 61 artiklan yhteydessä.
Säännöksen analoginen soveltaminen taloudelliseen toimijaan nähden on mahdollista, jos se oikeudellinen järjestelmä, jonka
alaan toimija kuuluu, on yhtäältä hyvin samankaltainen kuin se järjestelmä, jonka analogista soveltamista suunnitellaan, ja
siinä on toisaalta sellainen puute, joka on ristiriidassa unionin yleisen oikeusperiaatteen kanssa ja joka voidaan korjata
tällä analogisesella soveltamisella (asia 165/84, Krohn, tuomio 12.12.1985, Kok., s. 3997, 14 kohta).
Käsiteltävässä asiassa kaksi oikeudellista järjestelmää ovat ensinnäkin hyvin samankaltaisia siltä osin kuin maa-alojen käyttö
pysyvinä laitumina asetuksen N:o 1782/2003 61 artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä perustuu samantyyppisiin maatalouden ympäristösitoumuksiin
kuin ne, joista säädetään tämän asetuksen 40 artiklan 5 kohdassa.
Toiseksi on todettava, että toisin kuin asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdassa, tämän asetuksen 61 artiklassa ei säädetä
sellaisten viljelijöiden oikeudellisesta tilanteesta, joita 61 artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä sitoivat maatalouden
ympäristösitoumukset, joten vaarana näin ollen olisi, että näitä viljelijöitä rangaistaisiin myöhemmin säädetyn tilatukijärjestelmän
yhteydessä juuri sen vuoksi, että he ovat antaneet tällaisia sitoumuksia. Oikeusvarmuuden periaate, joka on unionin oikeuden
perusperiaate, edellyttää kuitenkin, että yksityisiä oikeussubjekteja sitovan unionin säännöstön on oltava selkeä ja täsmällinen,
jotta nämä voivat tuntea yksiselitteisesti oikeutensa ja velvollisuutensa ja ryhtyä niiden johdosta toimenpiteisiin (ks. asia
C-170/08, Nijemeisland, tuomio 11.6.2009, Kok., s. I-5127, 44 kohta).
Tästä seuraa, että viljelijää, joka on allekirjoittanut maatalouden ympäristösitoumuksia asetusten N:o 2078/92 ja N:o 1257/1999
nojalla, ei voida rangaista unionin myöhemmässä tukijärjestelmässä nimenomaan tällaisten sitoumusten vuoksi, koska hän ei
voinut ennakoida, että hänen päätöksellään olisi vaikutuksia myöhemmin annetun säännöstön nojalla tulevaisuudessa tehtäviin
suoriin maksuihin (ks. vastaavasti em. asia Nijemeisland, tuomion 45 kohta).
Esillä olevassa asiassa on muistutettava, että riidanalainen maa-ala on muutettu pysyväksi laitumeksi vuonna 1994 sellaisten
maatalouden ympäristösitoumusten seurauksena, jotka Grootes otti vastattavikseen 3.3.2003, kun taas asetus N:o 1782/2003 annettiin
29.9.2003.
Näissä olosuhteissa on katsottava, että asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa sovelletaan soveltuvin osin tämän asetuksen
61 artiklan yhteydessä.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että Saksan säännöstön mukaan tukioikeudet lasketaan asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan
5 kohdan toisessa alakohdassa mainituissa tapauksissa maatalouden ympäristötoimenpiteeseen osallistumista edeltäneen kalenterivuoden
perusteella. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko katsottava, että pääasiassa
kyseessä olevat peräkkäin annetut maatalouden ympäristösitoumukset muodostavat yhden kokonaisuuden sovellettaessa tätä säännöstä,
kun sitä luetaan yhdessä tämän asetuksen 61 artiklan kanssa.
Tästä on todettava ensinnäkin, että asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan sanamuodosta ei käy ilmi, että siinä tarkoitettujen
toimenpiteiden pitäisi johtua yhdestä ainoasta sopimukseen perustuvasta sitoumuksesta.
Kun toiseksi otetaan huomioon kyseisen säännöksen tavoite, jona on välttää se, että viljelijöitä, jotka ovat antaneet tiettyjä
maatalouden ympäristösitoumuksia viitekautena, rangaistaisiin niiden antamisesta tilatukijärjestelmän yhteydessä, merkitystä
ei ole sillä, tapahtuuko maa-alan käyttö yhden ainoan sellaisen sopimuksen nojalla, jolla viljelijä on sitoutunut toteuttamaan
maatalouden ympäristötoimenpiteitä, vai perustuuko tällainen sitoumus useaan peräkkäiseen sopimukseen, jotka kattavat saman
ajanjakson.
Sitä vastoin tässä viimeksi mainitussa tapauksessa on välttämätöntä, että peräkkäiset sopimukset koskevat kukin asetuksen
N:o 2078/92 tai asetuksen N:o 1257/1999 mukaisia maatalouden ympäristösitoumuksia ja että sopimukset liittyvät ajallisesti
saumattomasti toisiinsa.
Sama pätee myös, kun asetuksen N:o 1782/2003 61 artiklassa tarkoitettua viitepäivää on mukautettava tämän asetuksen 40 artiklan
5 kohdan analogisen soveltamisen yhteydessä.
Näin ollen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten,
että kun tietyssä jäsenvaltiossa on vahvistettu erilaiset yksikköarvot laitumena oleville hehtaareille ja kaikille muille
tukikelpoisille hehtaareille tämän asetuksen 61 artiklan mukaisesti, viljelijä, jota tässä artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä
sitoivat asetuksen N:o 2078/92 mukaiset maatalouden ympäristösitoumukset, joilla jatkettiin välittömästi sellaisia maatalouden
ympäristösitoumuksia, joilla peltoja on muutettu pysyviksi laitumiksi, voi pyytää, että asetuksen N:o 1782/2003 59 artiklan
3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut oikeudet lasketaan muille tukikelpoisille hehtaareille kuin laitumena oleville
hehtaareille vahvistettujen yksikköarvojen perusteella.

Toinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, onko asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa, luettuna
yhdessä tämän asetuksen 61 artiklan kanssa, tulkittava siten, että ainoastaan silloin, jos maa-alan käyttötarkoituksen muuttamisen
pellosta pysyväksi laitumeksi ja tässä säännöksessä tarkoitettuun maatalouden ympäristötoimenpiteeseen osallistumisen välillä
on syy-yhteys, on tukioikeuksien määrän laskennassa mahdollista olla ottamatta huomioon, että kyseistä maa-alaa käytettiin
kyseisen asetuksen 61 artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä pysyvänä laitumena.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on todettava, että on totta, että asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan sanamuodosta
ei käy ilmi, että tässä säännöksessä tarkoitetun poikkeuslausekkeen soveltamisen edellytyksenä olisi, että kyseiset maatalousmaat
olisi muutettu pysyviksi laitumiksi maatalouden ympäristösitoumusten vuoksi.
On kuitenkin muistutettava, että pääasiassa asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa voidaan soveltaa analogisesti tämän
asetuksen 61 artiklassa säädettyyn tilanteeseen.
Kuten käy ilmi tämän tuomion 42 kohdasta, tällainen soveltaminen perustuu näkemykseen, että kyseisen maa-alueen käyttötarkoituksen
muutos on tapahtunut nimenomaan viljelijän asetusten N:o 2078/92 ja N:o 1257/1999 mukaisesti antamien sitoumusten vuoksi.
Tästä seuraa, että jos kyseistä maa-aluetta oli käytetty laitumena ennen kuin viljelijä allekirjoitti maatalouden ympäristötoimenpiteiden
toteuttamista koskevan sitoumuksen ja tästä sitoumuksesta riippumatta, on katsottava, että maa-aluetta käytetään laitumena
myös sovellettaessa asetuksen N:o 1782/2003 61 artiklaa.
Näin ollen toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa, luettuna yhdessä tämän asetuksen
61 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että ainoastaan silloin, jos maa-alan käyttötarkoituksen muuttamisen pellosta pysyväksi
laitumeksi ja maatalouden ympäristötoimenpiteeseen osallistumisen välillä on syy-yhteys, on tukioikeuksien määrän laskennassa
mahdollista olla ottamatta huomioon, että kyseistä maa-alaa käytettiin asetuksen 61 artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä
pysyvänä laitumena.

Kolmas kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään, onko asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa, luettuna
yhdessä tämän asetuksen 61 artiklan kanssa, tulkittava siten, että sen soveltamisen edellytyksenä on, että tilatukea hakeva
viljelijä on myös se, joka on tehnyt kyseisen maa-alan käyttötarkoituksen muutoksen.
Aluksi on todettava, että – kuten asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan sanamuodosta, kun sitä luetaan yhdessä kyseisen
artiklan 1 kohdan kanssa, käy ilmi – viljelijä, jota viitekaudella sitoivat maatalouden ympäristösitoumukset, voi pyytää,
että viitemäärä laskettaisiin viitekauteen sisältyvän sellaisen kalenterivuoden tai kalenterivuosien perusteella, joina tällaiset
sitoumukset eivät vaikuttaneet.
Sovellettaessa asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa analogisesti tämän asetuksen 61 artiklassa säädettyyn tilanteeseen
ensiksi mainitun säännöksen tarkoituksena ei ole kuitenkaan mukauttaa kyseisen asetuksen 38 artiklassa tarkoitettua viitekautta
vaan saman asetuksen 61 artiklassa tarkoitettua viitepäivää viitemäärän laskemiseksi.
Tästä on muistutettava, että asetuksen N:o 1782/2003 61 artiklassa mahdollistetaan se, että jäsenvaltiot voivat vahvistaa
erilaisia yksikköarvoja pysyvänä laitumena olevien hehtaarien ja muiden tiettynä päivänä tukikelpoisten hehtaarien osalta.
Siten asetuksen N:o 1782/2003 61 artiklan yhteydessä ratkaisevana kriteerinä on se, mihin tarkoitukseen kyseisiä maa-alueita
on käytetty tässä artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä. Sitä vastoin sillä, kuka viljelijä on hakenut tukioikeuksia ja kuka
viljelijä omisti maa-alat tässä artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä, ei ole tässä merkitystä.
Sovellettaessa asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohtaa analogisesti tämän asetuksen 61 artiklassa säädettyyn tilanteeseen
ei voida asettaa mitään lisäedellytyksiä.
Tästä seuraa, että sillä, kuka viljelijä omisti maa-alat asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan nojalla mukautettuna
viitepäivänä, ei ole merkitystä sovellettaessa tätä säännöstä analogisesti tämän asetuksen 61 artiklassa säädettyyn tilanteeseen.
Merkitystä ei ole myöskään sillä, kuka viljelijä muutti näiden maa-alojen käyttötarkoituksen.
Lisäksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun tai syrjintäkiellon periaate edellyttää,
että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavoin eikä erilaisia tilanteita samalla tavoin, ellei tällaista
kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. mm. asia C-343/09, Afton Chemical, tuomio 8.7.2010, 74 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Esillä olevassa asiassa viljelijä, joka on alun perin allekirjoittanut maatalouden ympäristösitoumuksia, ja viljelijä, joka
on vain ottanut vastattavakseen tällaisia sitoumuksia maatalousmaiden luovutuksen yhteydessä, ovat asetuksen N:o 1782/2003
61 artiklan valossa toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa tilatukijärjestelmään osallistumista haettaessa.
Näissä olosuhteissa olisi selvästi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista, että heitä kohdeltaisiin eri tavalla ja
että vain viljelijällä, joka on alun perin allekirjoittanut maatalouden ympäristösitoumuksia, olisi oikeus vaatia asetuksen
N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan soveltamista, luettuna yhdessä saman asetuksen 61 artiklan kanssa.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan
5 kohtaa, luettuna yhdessä tämän asetuksen 61 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että sen soveltamisen edellytyksenä ei
ole, että tilatukea hakeva viljelijä on myös se, joka on muuttanut asianomaisen maa-alan käyttötarkoituksen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä
sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999,
(EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston
asetuksen (EY) N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna 20.2.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 319/2006,
40 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että kun tietyssä jäsenvaltiossa on vahvistettu erilaiset yksikköarvot laitumena
oleville hehtaareille ja kaikille muille tukikelpoisille hehtaareille tämän asetuksen 61 artiklan mukaisesti, viljelijä, jota
tässä artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä sitoivat ympäristönsuojelun vaatimusten ja maaseutuympäristön hoidon vaatimusten
kanssa sopusointuisista maatalouden tuotantomenetelmistä 30.6.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2078/92 mukaiset
maatalouden ympäristösitoumukset, joilla jatkettiin välittömästi sellaisia maatalouden ympäristösitoumuksia, joilla peltoja
on muutettu pysyviksi laitumiksi, voi pyytää, että asetuksen N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o
319/2006, 59 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut oikeudet lasketaan muille tukikelpoisille hehtaareille
kuin laitumena oleville hehtaareille vahvistettujen yksikköarvojen perusteella.
2)
Asetuksen N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 319/2006, 40 artiklan 5 kohtaa, luettuna yhdessä
tämän asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna, 61 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että ainoastaan silloin, jos maa-alan
käyttötarkoituksen muuttamisen pellosta pysyväksi laitumeksi ja maatalouden ympäristötoimenpiteeseen osallistumisen välillä
on syy-yhteys, on tukioikeuksien määrän laskennassa mahdollista olla ottamatta huomioon, että kyseistä maa-alaa käytettiin
kyseisen asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna, 61 artiklassa tarkoitettuna viitepäivänä pysyvänä laitumena.
3)
Asetuksen N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 319/2006, 40 artiklan 5 kohtaa, luettuna yhdessä
tämän asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna, 61 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että sen soveltamisen edellytyksenä
ei ole, että tilatukea hakeva viljelijä on myös se, joka on muuttanut asianomaisen maa-alan käyttötarkoituksen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.