CELEX: 61993TJ0015
Tjenestemænd/øvrige ansatte
dagpenge
tildeling tre på hinanden følgende gange som henholdsvis hjælpeansat, midlertidigt ansat og som tjenestemand på prøve

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Den 1. november 1990 blev sagsoegeren ° dengang bosiddende i Bruxelles-Anderlecht ° ansat i Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet") som hjaelpeansat med kontrakt paa ubestemt tid og med tjenestested i Luxembourg. Han fik i henhold til artikel 69 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne (herefter benaevnt "AFF") udbetalt dagpenge i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Allerede ved ansaettelsen bosatte han sig i Messancy, naer den belgisk-luxembourgske graense, af hensyn til bopaelsforpligtelsen i artikel 54 i AFF og vedtaegtens artikel 20, mens hans kone og boern forblev i Anderlecht.
2 Den 1. januar 1991 blev sagsoegeren ansat i Parlamentet med status som midlertidigt ansat med kontrakt paa ubestemt tid og med en proeveperiode paa seks maaneder. I henhold til artikel 25 i AFF modtog han fortsat de ovennaevnte dagpenge, som blev udbetalt fra denne dato og under hele proeveperioden, dvs. i seks maaneder.
3 Den 16. december 1991 blev sagsoegeren ansat i Parlamentet som tjenestemand paa proeve i loenklasse B5 med fortsat tjenestested i Luxembourg. Efter fastansaettelsen i oktober 1992 har sagsoegeren forberedt sig paa at opgive familiens bopael i Anderlecht.
4 Den 16. december 1991 fik sagsoegeren i sin egenskab af tjenestemand paa proeve paa ny tildelt de ovennaevnte dagpenge i en periode paa 128 dage, dvs. indtil den 21. april 1992. Herved har Parlamentets administration begraenset de samlede tildelingsperioder til tolv maaneder (eller 365 dage), idet den har anvendt foelgende beregning:
° perioder med dagpenge forud for sagsoegerens udnaevnelse i alt
° som hjaelpeansat fra 5. november 1990 til 31. december 1990 (to maaneder eller 57 dage)
° som midlertidigt ansat fra 1. januar 1991 til 30. juni 1991 (seks maaneder eller 180 dage)
dvs. otte maaneder eller 237 dage
° rest i forhold til maksimum paa tolv maaneder (eller 365 dage):
365 dage ° 237 dage = 128 dage.
5 Paa sagsoegerens loenseddel for juni 1992 blev det for foerste gang anfoert, at udbetalingen af dagpenge var blevet standset med tilbagevirkende kraft fra 22. april 1992. Da sagsoegeren anmodede regnskabsafdelingen om en mundtlig forklaring herpaa, fik han det svar, at Parlamentets Generalsekretariat fulgte en administrativ praksis, hvorefter den kumulerede de forskellige perioder, som modtageren havde gennemloebet som hjaelpeansat, midlertidigt ansat og tjenestemand paa proeve; paa denne maade udbetalte administrationen kun dagpenge for en maksimumsperiode paa tolv maaneder.
6 Ved skrivelse af 7. juli 1992, der blev registreret i Parlamentets Generalsekretariat den 13. juli 1992, indgav sagsoegeren en klage over sin loenseddel for juni 1992 med henblik paa at faa udbetalt dagpenge indtil 15. oktober 1992 (proevetiden forlaenget med en maaned). I denne sammenhaeng paaberaabte sagsoegeren sig bl.a. artikel 10 i bilag VII til vedtaegten og gjorde gaeldende, at Parlamentets praksis med at begraense udbetalingen af dagpenge til en samlet kumuleret periode paa et aar paa grundlag af de forskellige ansaettelsesformer, hverken respekterede vedtaegtens ordlyd eller aand. Han gjorde dernaest gaeldende, at dagpenge tildeles for at give tjenestemanden mulighed for at daekke de saerlige omkostninger, der er forbundet med samtidig opretholdelse af to bopaele. Han tilfoejede, at da den kritiserede begraensning ikke anvendes i andre faellesskabsinstitutioner, var Generalsekretariatets praksis paa omraadet diskriminerende i forhold til Parlamentets tjenestemaend.
7 Ved skrivelse af 3. december 1992 meddelte Parlamentets generalsekretaer sagsoegeren, at hans klage var under behandling, og at det rejste spoergsmaal var blevet forelagt administrationscheferne med henblik paa at opnaa en ensartet loesning, idet han hos de forskellige institutioner havde faaet forskellige besvarelser af spoergsmaalet.
8 Efter at have sendt en rykkerskrivelse den 28. januar 1993 til Parlamentets generalsekretaer fik sagsoegeren den 2. februar 1993 tilstillet en udtrykkelig afvisning af klagen. I denne afgoerelse anfoerte generalsekretaeren, at han endnu ikke havde modtaget de andre institutioners udtalelse med henblik paa en faelles loesning, men antog, at artikel 10 i bilag VII til vedtaegten i henhold til artikel 25 i AFF ligeledes fandt anvendelse paa ansatte, der er omfattet af AFF, hvorfor reglerne om udbetaling af dagpenge burde fortolkes og anvendes paa en ensartet og sammenhaengende maade. En begraensning af dagpenge til hoejst et aar foelger baade af artikel 25 i AFF for midlertidigt ansatte og af artikel 69 i AFF for hjaelpeansatte, dvs. i de saavel ud fra et juridisk synspunkt som ud fra et sagligt synspunkt mest usikre beskaeftigelsesforhold ved Faellesskaberne. Endelig fremgaar det af disse bestemmelser set under ét, at dagpenge er taenkt som en foerstehjaelpsforanstaltning, der netop er af midlertidig karakter, og som desuden er baseret paa en formodning, da man ikke kraever, at den ansatte fremlaegger bevis for afholdte udgifter. Det beloeb, der saaledes tildeles, bliver heller ikke udbetalt i forhold til modtagerens vedtaegtsmaessige forhold; derfor kan der heller ikke forlaenges ud over den mest favorable graense i bestemmelserne paa grund af en simpel aendring af den ansaettelsesform, hvorved modtageren er bundet til institutionen.
9 Sagsoegeren har paa denne baggrund anlagt denne sag, som blev registreret paa Rettens Justitskontor den 9. februar 1993. Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt. Paa grundlag af den refererende dommers rapport, har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har dog anmodet sagens parter og faellesskabsinstitutionerne om at besvare spoergsmaal.
10 Som svar paa det af Retten stillede spoergsmaal angaaende den administrative praksis i sager som den foreliggende, har Domstolen, Raadet, Kommissionen og Revisionsretten enstemmigt forklaret, at i et saadant tilfaelde tildeler de alle dagpenge uden fradrag ved hver aendring i beskaeftigelsesforholdet, saaledes at en tjenestemand paa proeve modtager dagpenge i hele den i vedtaegten fastsatte periode, ogsaa selv om han allerede har modtaget dagpenge i tidligere stillinger som hjaelpeansat og midlertidigt ansat. Det er dog blevet praeciseret, at tildelingen af disse dagpenge er udelukket for det foerste, saafremt den paagaeldende tidligere har modtaget bosaettelsespenge, og for det andet fra den dato, hvor den paagaeldende flytter. Ydermere har Raadet, Kommissionen og Revisionsretten oplyst, at i tilfaelde af en aendring i beskaeftigelsesforholdet, kan det hoejeste dagpengebeloeb, der ydes i de foerste femten dage, kun tildeles én enkelt gang, nemlig i forbindelse med den paagaeldendes foerste bosaettelse ved tjenestestedet, og foelgelig bliver det nye dagpengebeloeb reguleret i henhold til den fra den sekstende dag nedsatte dagpengesats.
Parternes paastande
11 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Sagen antages til realitetsbehandling.
° Det fastslaas, at artikel 10 i bilag VII til vedtaegten er blevet tilsidesat.
° Det fastslaas, at princippet om magtadskillelse mellem Faellesskabernes udoevende administrative organer og de lovgivende organer er blevet tilsidesat.
° Foelgelig annulleres den af Parlamentets generalsekretaer trufne afgoerelse af 2. februar 1993, hvori sagsoegerens klage om en udbetaling af dagpenge i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtaegten afvistes.
° Parlamentet tilpligtes at betale sagsoegeren de ikke-udbetalte dagpenge, der beloeber sig til 170 239 BFR med renter fra indbringelsen af klagen.
° Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
12 Parlamentet har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger i henhold til gaeldende regler.
Sagens genstand og fremfoerte anbringender
13 Da sagsoegeren har fremsat sine paastande om henholdsvis annullation af afgoerelsen om afvisningen af hans klage, efterbetaling af de dagpenge med tillaeg af renter, han mener at vaere berettiget til, og om at det fastslaas, at Parlamentet har handlet ulovligt som foregivet, skal det foerst fastslaas, at annullationspaastandene udgoer sagens vigtigste genstand, hvorimod paastandene om oekonomisk tab, i forhold til foerstnaevnte, udgoer et afledt og underordnet spoergsmaal. Foelgelig skal foerst annullationspaastandene behandles. Hvad angaar paastandene om at fastslaa, at visse paastaaede handlinger er ulovlige, bemaerkes, at disse paastande, der reelt har til formaal, at faa Retten til at kende visse af de anbringender, sagsoegeren har fremfoert til stoette for annullationspaastandene, begrundede, ikke kan admitteres (jf. Domstolens dom af 13.7.1989, sag 108/88, Jaenicke Cendoya mod Kommissionen, Sml. s. 2711, praemis 8 og 9).
14 Hvad angaar de af sagsoegeren fremfoerte anbringender til stoette for sit soegsmaal bemaerkes, at der oprindeligt var tre anbringender om henholdsvis tilsidesaettelsen af artikel 10 i bilag VII til vedtaegten, om anvendelsen af en uhjemlet regel og endelig om tilsidesaettelsen af det almindelige magtadskillelsesprincip. Imidlertid har sagsoegeren som svar paa det af Retten stillede spoergsmaal under den skriftlige forhandling udtrykkeligt erklaeret, at han frafalder det sidste anbringende. Hvad angaar det foerste og det andet anbringende bemaerkes, ligesom Parlamentet med rette har anfoert, at disse to anbringender er baseret paa den samme grund-argumentation, hvorefter administrationen ifoelge sagsoegeren ikke kan foretage en vid analogisk fortolkning af de forskellige regler, der regulerer tildelingen af dagpenge, men alene skal begraense sig til at anvende hver relevant bestemmelse bogstaveligt. Herefter synes det hensigtsmaessigt at undersoege dette argument som et enkeltstaaende anbringende.
Annullationspaastandene
Anbringendet om en tilsidesaettelse af artikel 10 i bilag VII til vedtaegten og anvendelsen af en uhjemlet regel
Parternes argumenter
15 Sagsoegeren har anfoert, at den naevnte artikel 10 i stk. 2, litra b), bestemmer, at en tjenestemand paa proeve har ret til dagpenge i proevetiden forlaenget med en maaned. Eftersom hans proeveperiode gik fra den 16. december 1991 til den 15. september 1992 og Parlamentet standsede udbetalingen af dagpenge den 22. april 1992, har Parlamentet ikke anvendt den klare og praecise ordlyd af naevnte bestemmelse, men har foretaget en fortolkning baseret paa forskellige vedtaegtsmaessige bestemmelser vedroerende tildeling af dagpenge til tjenestemaend paa proeve, hjaelpeansatte og midlertidigt ansatte og anvendt en uhjemlet regel, nemlig en "norm" skabt ved en vid analogisk fortolkning, der begraenser den fulde periode for tildeling af dagpenge til tolv maaneder.
16 Sagsoegeren har herefter anfoert, at Parlamentet med urette har tillagt den direkte overgang fra ét beskaeftigelsesforhold til et andet en vaesentlig retlig betydning og taler om "en kumulation af dagpengetildelingen". Der er imidlertid ingen retlig sammenhaeng mellem de tre typer ansaettelsesforhold, der kan opstaa mellem en ansat og faellesskabsinstitutionerne. Disse beskaeftigelsesforhold afgraenses tydeligt af faellesskabsreglerne og der er ingen retlig forbindelse mellem dem.
17 Sagsoegeren har tilfoejet, at naar foerst princippet om disse tre beskaeftigelsesforhold er accepteret, maa man ligeledes acceptere alle de konsekvenser, der er forbundet hermed. Hvert beskaeftigelsesforhold giver den paagaeldende ansatte saerlige rettigheder og pligter. Saaledes kan denne ikke unddrage sig de med det nye beskaeftigelsesforhold forbundne pligter under anbringende af, at han allerede i sit tidligere beskaeftigelsesforhold har paataget sig lignende forpligtelser (f.eks. er en tjenestemand paa proeve forpligtet til at have en proeveperiode, skoent han allerede i henhold til artikel 14 i AAF har gennemgaaet en saadan under sin ansaettelse som midlertidigt ansat). Paa samme vis skal institutionerne paatage sig de med hvert beskaeftigelsesforhold forbundne udgifter. I oevrigt henhoerer beskaeftigelsesforholdene ikke under den samme budgetramme.
18 Parlamentet har svaret, at inden for rammerne af en procedure om tilbagebetaling af udgifter i form af dagpenge, som den ansatte i forbindelse med sin tiltraedelse formodes at have haft, skal den paagaeldende faellesskabsadministration i givet fald tage hensyn til for det foerste, om den paagaeldende allerede i henhold til artikel 20 i vedtaegten har rettet sig efter bopaelspligten, som foelge af at han allerede arbejder ved institutionen, uanset i et andet beskaeftigelsesforhold, og for det andet, om han allerede i loebet af dette beskaeftigelsesforhold har modtaget tilsvarende dagpenge. Parlamentet fremhaever, at efter gaeldende faellesskabslovgivning kan princippet om adskillelse af de tre beskaeftigelsesforhold ved Faellesskaberne ° dvs. som hjaelpeansat, midlertidigt ansat og tjenestemand ° ikke, hvor der er tale om en ansat, der er gaaet fra ét beskaeftigelsesforhold til et andet (uden afbraek i kontinuitet og uden at hans "tjenestested" er blevet aendret), i sig selv begrunde en ret til automatisk at kumulere hele ydelsen, og i givet fald kumulere de samme dagpenge tre paa hinanden foelgende gange.
19 I denne henseende har Parlamentet anfoert, at ifoelge Domstolens praksis har dagpengesystemet i det vaesentligste sin begrundelse i den situation, der opstaar, naar tjenestemanden er forpligtet til at tage ophold et andet sted end hans hidtidige bopael, uden at han dog kan opgive denne, idet dagpengene saaledes skal daekke de udgifter og ulemper, der er forbundet med opretholdelsen af to bopaele (jf. dom af 30.1.1974, sag 148/73, Louwage mod Kommissionen, Sml. s. 81, og af 5.2.1987, sag 280/85, Mouzourakis mod Parlamentet, Sml. s. 589). Saafremt dette er det egentlige maal med dagpengene, foelger det efter Parlamentets opfattelse, at en forpligtelse til endnu engang at udbetale det fulde beloeb til den samme person, der, skoent han forbliver i Faellesskabernes tjeneste, tiltraeder for "anden gang", ikke med rimelighed kan begrundes. Paa dette tidspunkt er oensket om ikke at paalaegge den paagaeldende udgifter, der er opstaaet som foelge af forpligtelsen til at bo ved tjenestestedet, allerede blevet opfyldt, da den paagaeldende har efterkommet den i vedtaegtens artikel 20 indeholdte bopaelspligt, en forpligtelse han ikke havde ved den "anden" tiltraedelse. Med andre ord, den teoretiske selvstaendighed i hver af de tre faellesskabsretlige beskaeftigelsesforhold kan aldrig begrunde forpligtelsen til at betale den samme ydelse to eller endda tre gange til den samme person i den samme anledning.
20 Parlamentet har derefter fremhaevet, at dagpengesystemet er baseret paa en formodning, hvorfor tjenestemanden ikke er forpligtet til at fremlaegge bevis for hverken de afholdte udgifter eller for at han har bibeholdt sin tidligere bopael. Parlamentet har ligeledes henvist til dagpengenes midlertidige karakter, da udbetalingen er begraenset til en paa forhaand fastsat periode, under hvilken dagpengebeloebet endvidere nedsaettes. Paa baggrund af dette sidste synspunkt maa det antages, at udbetalingen af dagpenge, ifoelge faellesskabslovgiveren, ikke laengere kan begrundes, selv om modtagerens situation ved udloebet af denne periode retligt (samme beskaeftigelsesforhold) og sagligt (flere bopaele) er uaendret. Med andre ord er lovgiveren gaaet ud fra, at i loebet af et antal dage regnet fra tiltraedelses- eller ansaettelsesdatoen, ophoerer Faellesskabernes forpligtelse til automatisk at yde en foerstehjaelp til enhver, der ansaettes ved dens institutioner, selv om "usikkerheden" i beskaeftigelsesforholdet og tilknytning til tjenestestedet er uaendret. I oevrigt varierer dagpengebeloebet ikke i forhold til modtagerens vedtaegtsmaessige forhold, hvilket giver dagpengene en neutral og objektiv karakter.
21 Parlamentet har anfoert, at selv om der tilsyneladende ikke findes nogen lovbestemmelse vedroerende en koordination mellem de tre forskellige beskaeftigelsesforhold ved Faellesskaberne i henseende til tildelingen af dagpenge, forholder det sig ikke desto mindre saaledes, at denne lakune ikke i sig selv tillader en automatisk kumulering af dagpengetildelingen. For det foerste, selv om der for hvert beskaeftigelsesforhold findes forskellige regler om tildelingen af dagpenge, udgoer de efter deres formaal en normativ, faelles, ensartet og sammenhaengende enhed. For det andet staar det fast, at tildelingen af dagpenge er betinget af den ansattes "faglige" tiltraedelse ved Faellesskaberne, uafhaengigt af dennes retlige status. Paa det faglige plan bliver denne tiltraedelse foelgelig ikke som saadan "fornyet", ved hver aendring i beskaeftigelsesforholdet; den "fysiske" tilknytning til tjenestestedet forbliver den samme. For det tredje hvad angaar de mest usikre beskaeftigelsesforhold, baade fra et juridisk synspunkt og fra et sagligt synspunkt (som beskaeftigelsesforholdene for midlertidigt ansatte paa kort tid og hjaelpeansatte), har faellesskabslovgiveren begraenset perioden for tildeling af dagpenge til tolv maaneder. Dette indebaerer ifoelge Parlamentet, at tildelingen af dagpenge standser efter denne maximumsperiode, ogsaa selv om den paagaeldende ansatte efter udloebet af denne frist fortsat udoever de samme opgaver ved den samme institution og under de samme usikre forhold.
22 Det er i lyset af dette kontinuitetskriterium, at Domstolen i en lignende situation har fastslaaet princippet om, at bestemmelserne vedroerende forskellige vedtaegtsmaessig ydelser skal fortolkes under hensyntagen til De Europaeiske Faellesskabers funktionelle enhed, et fortolkningsprincip, der ikke tillader en kumulation af bosaettelsespenge efter fratraeden fra én af institutionerne med bosaettelsespenge ved tiltraeden til en anden institution (jf. dom af 15.7.1960, forenede sager 27/59 og 39/59, Campolongo mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 193, org. ref.: Rec. s. 795).
23 I det omfang sagsoegeren har foreholdt Parlamentet at have foretaget en vid analogisk fortolkning og paa grundlag heraf skabt en ny regel, har Parlamentet anfoert, at i modsaetning til de fleste andre bestemmelser i AAF, bestemmer artikel 25 heri ikke at bestemmelserne i artikel 10 i bilag VII til vedtaegten, hvortil den henviser, skal anvendes "analogt", men derimod, at disse bestemmelser "finder tilsvarende anvendelse". Denne fremgangsmaade, der langt fra kan betragtes som en haendelig forglemmelse fra faellesskabslovgiverens side, beviser, at inden for rammerne af den generelle ordning vedroerende faellesskabsansattes rettigheder, er bestemmelserne i artikel 25 i AAF en integreret del af kapitel E (dagpenge) i afdeling 3 (godtgoerelse af udgifter) i bilag VII til vedtaegten. De samme overvejelser synes ligeledes at kunne anvendes i forbindelse med artikel 69 i AAF om hjaelpeansatte.
24 I en saadan situation maa administrationen foretage en systematisk fortolkning af de forskellige bestemmelser, der er anvendelige paa omraadet. I lyset heraf skal man ved den konkrete anvendelse af disse bestemmelser saerligt basere sig paa objektive kriterier, der kan sikre hver modtager en ikke-diskriminerende og varig behandling. I oevrigt har Parlamentet anfoert, at skoent vedtaegten og AAF har hver deres personelle anvendelsesomraade, er der imidlertid i materiel henseende mange bestemmelser og hele kapitler, der er enslydende (jf. f.eks. kapitel 7 og 8 i AAF).
25 Under retsmoedet kommenterede Parlamentet den af de oevrige faellesskabsinstitutioner vedtagne administrative praksis paa omraadet (jf. ovennaevnte praemis 10) og fremhaevede, at selv om denne praksis klart adskiller sig fra Parlamentets, synes de oevrige institutioner dog ikke fuldstaendigt at antage det af sagsoegeren fremfoerte synspunkt angaaende selvstaendigheden af de tre beskaeftigelsesforhold. Det forhold, at der ikke tildeles dagpenge til en tjenestemand paa proeve, der tidligere i egenskab af midlertidigt ansat har oppebaaret bosaettelsespenge, og at der kun udbetales den hoeje dagpengesats (i loebet af de foerste femten dage efter bosaettelsen paa tjenestestedet) én enkelt gang viser, ifoelge Parlamentet, at de oevrige institutioner ligeledes tager hensyn til modtagerens tidligere situation og saaledes ogsaa tager hensyn til den kontinuitet, der gaelder for samtlige beskaeftigelsesforhold ved Faellesskaberne.
26 Parlamentet har tilfoejet, at tildelingen af dagpenge efter dets opfattelse ikke er baseret paa idéen om en usikkerhed i det paagaeldende beskaeftigelsesforhold, men at der derimod er tale om en fastsat godtgoerelse af udgifter. Dette foelger af, at dagpengene ligeledes udbetales til tjenestemaend, som fra begyndelsen bliver fastansat (tjenestemaend i loenklasse A1 og A2, som i medfoer af vedtaegtens artikel 34, stk. 1, ikke skal ansaettes paa proeve). Endelig har Parlamentet praeciseret, at dets synspunkt om at begraense tildelingen af dagpenge til hoejst et aar ligeledes gaelder i den omvendte situation, dvs. hvor en tjenestemand paa proeve igen bliver midlertidigt ansat ° f.eks. som foelge af Rettens annullation af hans udnaevnelse.
Rettens bemaerkninger
27 Indledningsvis bemaerkes, at denne sags genstand er begraenset til spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren som tjenestemand paa proeve, der endnu ikke er flyttet eller har oppebaaret bosaettelsespenge, har ret til for den sidste del af proevetiden plus en maaned, at faa udbetalt de i artikel 10, stk. 2, litra b), i bilag VII til vedtaegten omhandlede dagpenge. Artikel 25 og 69 i AFF ° navnlig for saa vidt angaar de deri indeholdte tidsmaessige graenser ° er ikke anvendelige i denne sag; disse bestemmelser er nemlig grundlaget for dagpenge i perioder, der laa forud for den periode, denne sag drejer sig om. Deres indflydelse paa loesningen i denne sag er saaledes begraenset til spoergsmaalet om, hvorvidt de tidligere udbetalinger, der er effektueret i medfoer af disse bestemmelser, kan paavirke fortolkningen, af den i artikel 10 fastsatte tidsmaessige graense.
28 Hvad angaar det af Parlamentet fremfoerte synspunkt, hvorefter de i vedtaegten og AAF indeholdte bestemmelser om dagpenge udgoer en normativ, faelles, ensartet og sammenhaengende enhed, hvis systematiske og teleologiske fortolkning skal foere til fastsaettelsen af en samlet varighed for tildelingen paa hoejst et aar, maa det for det foerste erkendes, at fortolkningen af de paa omraadet relevante bestemmelser ikke maa foere til et resultat, der er i strid med deres egentlige formaal. Foelgelig skal reglen om tildeling af den hoeje dagpengesats, der ydes i loebet af de foerste femten dage ° et punkt der ikke er genstand for naervaerende sag ° normalt kun finde anvendelse ved den paagaeldendes foerste bosaettelse ved tjenestestedet. Tildelingen af dette stoerre beloeb, der udgoer en fastsat godtgoerelse for udgifter, er begrundet i, at den ansatte erfaringsmaessigt i den foerste tid har ekstraordinaere udgifter (saa som udgifter til hotel, garantistillelse, ejendomsbureau og hyppige rejser). Denne hoeje dagpengeydelse er ikke laengere relevant, saafremt den paagaeldende ansatte aendrer juridisk status uden at aendre tjenestested. Tildelingen af saadanne ydelser kan saaledes ikke "gentages" for en ansat som foelge af, at denne gaar fra ét beskaeftigelsesforhold som hjaelpeansat/midlertidigt ansat til et beskaeftigelsesforhold som tjenestemand paa proeve.
29 Paa denne baggrund kan det konstateres, at det formelle princip om at tjenestemaend og oevrige ansatte er undergivet to forskellige vedtaegter, jf. retspraksis (jf. f.eks. Domstolens dom af 6.6.1985, sag 146/84, De Santis mod Revisionsretten, Sml. s. 1723, praemis 17, og af 19.4.1988, sag 37/87, Sperber mod Domstolen, Sml. s. 1943, praemis 8 og 12, samt Rettens dom af 14.5.1991, sag T-30/90, Zoder mod Parlamentet, Sml. II, s. 207, praemis 22), ikke i sig selv er tilstraekkeligt til at give sagsoegeren medhold i det fremfoerte anbringende. Der maa derfor foretages en fortolkning af de paagaeldende bestemmelser under hensyntagen til deres ordlyd og egentlige maal.
30 I denne henseende konstaterer Retten foerst, at der hverken i vedtaegten eller i AAF findes en udtrykkelig restriktiv bestemmelse vedroerende den situation, der foreligger i denne sag. Navnlig er ordlyden af artikel 10 i bilag VII til vedtaegten ikke til hinder for en kumulativ ydelse af dagpenge, saaledes som sagsoegeren anmoder om.
31 For saa vidt Parlamentet ved en bogstavelig fortolkning har paastaaet, at tjenestemanden i henhold til artikel 10, stk. 1, i bilag VII til vedtaegten skal begrunde, at "han er forpligtet til at skifte bopael", en betingelse som sagsoegeren ikke opfylder, da han allerede har skiftet bopael i forbindelse med sin tiltraedelse som hjaelpeansat, finder Retten, at denne opfattelse indebaerer, at man tilsidesaetter den fortsatte og varige karakter af forpligtelsen til at yde godtgoerelse, som bestemmelsen paalaegger institutionerne i forhold til deres tjenestemaend. I oevrigt har Parlamentet i princippet anerkendt den i denne bestemmelse indeholdte forpligtelse i forhold til sagsoegeren, eftersom Parlamentet har udbetalt de heri bestemte dagpenge til sagsoegeren i loebet af de foerste fire maaneder af dennes proevetid.
32 Ifoelge Parlamentet er tildelingen af dagpenge betinget af den ansattes foerste "saglige" tiltraedelse ved Faellesskaberne, hvilken tiltraedelse ikke kan "fornys" ved en aendring i beskaeftigelsesforholdet. Vedtaegtens artikel 71 bestemmer, at tjenestemanden i henhold til de i bilag VII fastlagte betingelse har krav paa godtgoerelse af de udgifter, han har haft bl.a. i forbindelse med sin "tiltraedelse". Der maa, retligt set, sondres mellem de opgaver, der udfoeres af en tjenestemand, og de opgaver, der udfoeres af en midlertidigt ansat eller en hjaelpeansat, idet de paagaeldende i forhold til vedtaegten har forskellig status (jf. ovennaevnte dom i sagen Sperber mod Domstolen, praemis 8). Det ovenfor naevnte begreb "tiltraedelse" maa derfor fortolkes saaledes, at det kun omfatter tiltraedelse som foelge af en formel udnaevnelse i en tjenestemandsstilling. Endvidere er Parlamentets argument, hvorefter bestemmelserne i artikel 10 i bilag VII til vedtaegten, i henhold til artikel 25 og 69 i AAF, er anvendelige som saadan og ikke ved en analogi, ikke tilstraekkeligt til at udelukke, at en midlertidigt ansat eller en hjaelpeansat, der er optaget i tjenestemandsgruppen, i medfoer af naevnte artikel 10 kan modtage dagpenge, selv om denne artikel er blevet direkte anvendt i medfoer af artikel 25 og 69 i AAF under den ansattes tidligere tjenesteperioder.
33 Det skal tilfoejes, at en proeveansat tjenestemands tjenesteretlige stilling karakteriseres ved usikkerheden i dennes ansaettelsesforhold. I denne sammenhaeng bemaerkes, at den maksimumsvarighed for tildeling af dagpenge, som Parlamentet oensker at anvende i proeveperioden, vil vaere i strid med vedtaegtens artikel 34, stk. 1, andet afsnit, hvorefter proevetiden kan forlaenges ubegraenset som foelge af den paagaeldendes sygdom eller ulykke. Dette tilfaelde er tilstraekkeligt til at bevise, at usikkerheden i beskaeftigelsesforholdet kan vedvare selv efter den af Parlamentet anvendte maksimumsperiode paa tolv maaneder. Den sammenhaeng, der maa etableres mellem ovennaevnte bestemmelse i vedtaegtens artikel 34 og artikel 10 i bilag VII til vedtaegten, kraever, at denne artikel 10 ikke hvad angaar tjenestemaend paa proeve fastsaetter en afgraenset periode for tildelingen af dagpenge. Varigheden af denne tildeling skal derimod afhaenge af proevetidens (fleksible) varighed forlaenget med en maaned. Denne sammenhaeng beviser endnu engang, at usikkerheden i ansaettelsesforholdet udgoer et vaesentligt element ved fortolkningen af naevnte artikel 10.
34 I denne sag har sagsoegerens tjenesteretlige stilling haft tre paa hinanden foelgende faser: Efter at have vaeret hjaelpeansat og derefter midlertidigt ansat, blev han udnaevnt til tjenestemand paa proeve. I loebet af hele denne periode har hans beskaeftigelsesforhold vaeret praeget af usikkerhed, ogsaa iberegnet den sidste fase, eftersom han straebte efter en fastansaettelse, skoent han vidste, at han ikke havde krav herpaa. I en saadan situation har tildelingen af dagpenge et saerligt formaal: det er fornuftigt at tilskynde den paagaeldende til at afstaa fra at gennemfoere en flytning, som, saafremt han ikke udnaevnes, viser sig at vaere forhastet og i henhold til artikel 9, stk. 1 og 2, i bilag VII til vedtaegten, medfoerer dobbelt godtgoerelse af flytteudgifter, saafremt den paagaeldende fratraeder tjenesten. Under hensyn hertil skal den paagaeldende som modydelse og i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtaegten have udbetalt dagpenge indtil udloebet af denne usikre periode plus en maaned, og uanset om vedkommende allerede har modtaget saadanne ydelser i en eller flere tidligere perioder, der ligeledes har vaeret karakteriseret af usikkerhed.
35 I denne sag staar det fast, at i loebet af hele denne periode har sagsoegeren som foelge af sin stilling som tjenestemand i Luxembourg opretholdt to bopaele, nemlig familiens bopael i Bruxelles-Anderlecht og en midlertidig bopael i Messancy, taet ved sit tjenestested. Saaledes svarer de naervaerende omstaendigheder noeje til formaalet med tildelingen af dagpenge, nemlig at kompensere for de omkostninger og ulemper, der er forbundet med at rejse og indrette sig midlertidigt paa tjenestestedet, under ligeledes midlertidig bevarelse af den tidligere bopael (jf. ovennaevnte dom Mouzourakis mod Parlamentet, praemis 9, og Rettens dom af 10.7.1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095, praemis 20).
36 Foelgelig maa det fastslaas, at de i artikel 10 i bilag VII til vedtaegten indeholdte betingelser angaaende tildelingen af dagpenge i denne sag er opfyldt. I henhold til denne artikel har sagsoegeren saaledes ret til udbetaling af disse dagpenge. Parlamentet har saaledes ved at vedtage afgoerelsen af 2. februar 1992 om afvisning af klagen tilsidesat sagsoegerens vedtaegtsmaessige ret.
37 Vedroerende Parlamentets henvisning til ovennaevnte Campolongo-dom, hvorved det anfoerte, at princippet om Faellesskabernes funktionelle enhed ikke muliggoer en kumulation af ydelser, skal Retten fastslaa, at denne dom afsagt af Domstolen vedroerer en sag, der er fuldstaendig forskellig fra denne sag. Sagsoegeren Campolongo havde opsagt sin stilling ved en faellesskabsinstitution for at tiltraede en stilling ved en anden faellesskabsinstitution. Domstolen afviste hans krav om igen at faa bosaettelsespenge med den begrundelse, at han allerede havde modtaget en pengeydelse til daekning heraf. I denne sammenhaeng fandt Domstolen, at Faellesskabernes funktionelle enhed ikke goer det muligt at kumulere bosaettelsespenge efter fratraeden fra én institution med bosaettelsespenge ved tiltraeden til en anden. Imidlertid finder Retten, at mens Campolongo-sagen drejede sig om et forsoeg paa at kumulere adskillige ydelser for en enkeltstaaende handling, er naervaerende sag praeget af en fortsat og varig karakter af den foreliggende situation, hvori sagsoegeren anmoder om at modtage dagpenge, og som, naar situation tidligere har givet anledning til udbetaling af saadanne dagpenge, stadig opfylder de vedtaegtsmaessige betingelser herfor.
38 Hvad angaar det af Parlamentet under retsmoedet rejste spoergsmaal angaaende de regler, der finder anvendelse ved udbetalingen af dagpenge til en tjenestemand, der efter annullation af hans udnaevnelse bliver midlertidigt ansat, finder Retten, at dette tilfaelde, hvortil der ikke skal tages stilling i denne sag, omhandler en saerlig situation og saaledes ikke skal tages i betragtning ved fortolkningen af de regler, der er relevante for denne sag, som vedroerer det modsatte tilfaelde.
39 Vedroerende Parlamentets argument om, at udbetalingen af dagpenge er begraenset til tolv maaneder, selv for de mest usikre beskaeftigelsesforhold (isaer hjaelpeansatte og midlertidigt ansatte "paa kort tid"), hvilket goer enhver forlaengelse, saafremt den overskrider den naevnte varighed, uberettiget i relation til en ansat, der som sagsoegeren gaar fra ét beskaeftigelsesforhold til et andet uden at aendre tjenestested, finder Retten, at paa baggrund af ovenstaaende, kan en saadan rimelighedsbaseret argumentation ikke stoettes paa den gaeldende lovgivning.
40 Det fremgaar af ovennaevnte, at det af sagsoegeren anfoerte anbringende kan antages til realitetsbehandling, og at annullationspaastandene derfor skal tages til foelge. Foelgelig skal afgoerelsen af 2. februar 1993 om afvisningen af sagsoegerens klage annulleres.
Paastandene om efterbetaling og renter
41 Vedroerende sagsoegerens paastand om, at det paalaegges Parlamentet at betale ham de ikke-udbetalte dagpenge paa i alt 170 239 BFR, finder Retten, at eftersom det drejer sig om et soegsmaal af oekonomisk karakter, i hvilket faellesskabsretsinstanserne i medfoer af vedtaegtens artikel 91, stk. 1, andet punktum, har fuld proevelsesret, skal disse paastande realitetsbehandles. Hvad angaar stoerrelsen af den kraevede beloeb, har sagsoegeren under den skriftlige forhandling, paa foranledning af Retten, udarbejdet en beregning af de ikke-udbetalte dagpenge. Under retsmoedet har Parlamentet som svar paa Rettens spoergsmaal ikke rettet indvendinger mod dette beloeb. Foelgelig skal paastandene om efterbetaling tages til foelge.
42 Hvad angaar sagsoegerens krav om at Parlamentet tilpligtes at betale ham procesrenter fra indgivelsen af hans klage, skal det fastslaas, at det fremgaar af staevningen, at kravet om rentebetaling kun goeres gaeldende, saafremt den anfaegtede afgoerelse annulleres, hvorfor dette krav, der i oevrigt har en sekundaer karakter, ikke skulle have vaeret udtrykkeligt naevnt i den klage, som sagsoegeren indbragte for Parlamentet (jf. Rettens dom af 30.3.1993, sag T-4/92, Vardakas mod Kommissionen, Sml. II, s. 357, praemis 50). Hvad angaar realiteten finder Retten, at da dette krav ligeledes henhoerer under Rettens fulde proevelsesret, maa sagsoegeren gives medhold, og fastsaetter procesrenterne til 8% p.a. (jf. f.eks. ovennaevnte dom i Vardakas-sagen, praemis 49). Klagen blev registreret paa Parlamentets Generalsekretariat den 13. juli 1992, hvorfor procesrenterne skal betales fra denne dato.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
43 I henhold til artikel 87, stk. 3, foerste afsnit, i Rettens procesreglement kan Retten, hvis hver af parterne taber paa henholdsvis et eller flere punkter, fordele sagens omkostninger. Da Parlamentet i det vaesentlige har tabt sagen, paalaegges det Parlamentet at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1) Parlamentets afgoerelse af 2. februar 1993 om afvisning af den af sagsoegeren indbragte klage, hvorved han kraever dagpenge i henhold til artikel 10 i bilag VII til vedtaegten til en maaned efter proevetidens udloeb, annulleres.
2) Parlamentet betaler sagsoegeren et beloeb paa 170 239 BFR med tillaeg af renter paa 8% p.a. fra den 13. juli 1992.
3) I oevrigt afvises sagen.
4) Parlamentet betaler sagens omkostninger.