CELEX: 61997CJ0207
Traktatbrud
Rådets direktiv 76/464/EØF
Forurening af vandmiljøet
Manglende gennemførelse

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 30. maj 1997 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber anlagt sag i medfoer af EF-traktatens artikel 169 med paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser efter denne traktat, da det ikke har vedtaget programmer for formindskelse af forureningen, som indeholder kvalitetsmaalsaetninger for vand eller i det mindste for de 99 stoffer, som er naevnt i bilaget til staevningen, og da det ikke i sammenfattet form har givet Kommissionen meddelelse om programmerne samt om resultaterne af deres gennemfoerelse, hvorved det har handlet i strid med artikel 7 i Raadets direktiv 76/464/EOEF af 4. maj 1976 om forurening, der er foraarsaget af udledning af visse farlige stoffer i Faellesskabets vandmiljoe (EFT L 129, s. 23, herefter »direktivet«).
De relevante retsregler
2 Det fremgaar af foerste betragtning til direktivet, som er udstedt i henhold til traktatens artikel 100 og 235, at »det er paakraevet, at medlemsstaterne saa hurtigt som muligt gennemfoerer en generel og samtidig aktion med henblik paa at beskytte Faellesskabets vandmiljoe mod forurening og saerlig mod den forurening, som foraarsages af visse persistente og toksiske stoffer, som kan akkumuleres i levende organismer.«
3 Til dette formaal sondres der i direktivet mellem to kategorier af farlige stoffer, som er opstillet paa henholdsvis liste I og liste II i bilaget til direktivet.
4 Det foelger af sjette og syvende betragtning til direktivet samt af dets artikel 2 og 3, at liste I vedroerer visse saerligt skadelige stoffer, som er udvalgt paa grundlag af deres toksicitet, deres persistens samt deres bioakkumulation. Medlemsstaterne skal traeffe egnede foranstaltninger for at eliminere forurening af vandomraader med disse stoffer og for at sikre, at faktisk udledning af de paagaeldende stoffer forudsaetter meddelelse af en forudgaaende tilladelse fra den kompetente myndighed i den paagaeldende medlemsstat.
5 Det bestemmes i direktivets artikel 6:
»1. Raadet vedtager paa forslag af Kommissionen de graensevaerdier, som emissionsnormerne for de forskellige farlige stoffer, som indgaar i de paa liste I i bilaget opfoerte familier og grupper af stoffer, ikke maa overskride.
...
Graensevaerdierne for de paa liste I opfoerte stoffer fastsaettes hovedsagelig paa grundlag af:
- toksicitet
- persistens
- bioakkumulation,
under hensyn til de bedste tilgaengelige tekniske midler.
2. Raadet fastsaetter paa forslag af Kommissionen kvalitetsmaalsaetninger for de paa liste I opfoerte stoffer.«
6 Desuden foelger det af sjette og niende betragtning til direktivet samt af dets artikel 2, at liste II omfatter stoffer, som har en skadelig virkning paa vandmiljoeet, men hvis virkning kan begraenses til et bestemt omraade og afhaenger af recipientens saerlige karakter og beliggenhed. Den af disse stoffer foraarsagede forurening skal formindskes, og den faktiske udledning af disse forudsaetter meddelelse af forudgaaende tilladelse, hvori emissionsnormerne fastsaettes.
7 Det bestemmes i direktivets artikel 7:
»1. Med henblik paa at formindske forureningen af de i artikel 1 naevnte vandomraader med stoffer, som er opfoert paa liste II, fastlaegger medlemsstaterne programmer, til gennemfoerelse af hvilke de navnlig anvender de i stk. 2 og 3 omhandlede metoder.
2. Enhver udledning i de i artikel 1 omhandlede vandomraader, som kan indeholde et af de stoffer, der er opfoert paa liste II, kraever en forudgaaende tilladelse, der meddeles af den kompetente myndighed i den paagaeldende medlemsstat, og som fastsaetter emissionsnormerne for udledningen. Emissionsnormerne skal beregnes paa grundlag af kvalitetsmaalsaetninger for vand, der opstilles i henhold til stk. 3.
3. De i stk. 1 omhandlede programmer skal indeholde kvalitetsmaalsaetninger for vand, der opstilles i overensstemmelse med de af Raadet vedtagne direktiver, naar saadanne foreligger.
...
5. I programmerne fastsaettes frister for deres ivaerksaettelse.
6. Programmerne og resultaterne af disses gennemfoerelse meddeles Kommissionen i sammenfattet form.
7. Kommissionen foretager regelmaessigt sammen med medlemsstaterne en sammenligning af programmerne for at sikre en tilstraekkelig harmonisering af deres ivaerksaettelse ...«
8 Det bestemmes i direktivets artikel 12:
»1. Raadet traeffer inden 9 maaneder afgoerelse med enstemmighed om ethvert forslag fra Kommissionen i henhold til artikel 6 ...
2. Kommissionen forelaegger, saa vidt muligt inden 27 maaneder efter meddelelsen af dette direktiv, de foerste forslag i henhold til artikel 7, stk. 7. Raadet traeffer enstemmigt afgoerelse inden 9 maaneder.«
9 Det bestemmes i bilaget til direktivet:
»...
Liste II omfatter:
- stoffer, der indgaar i de familier og grupper af stoffer, der er opfoert paa liste I, for hvilke de i artikel 6 i direktivet omhandlede graensevaerdier ikke er fastlagt
- visse enkeltstoffer og visse kategorier af stoffer blandt nedenstaaende familier og grupper af stoffer
...«
Den administrative procedure
10 Direktivet fastsaetter ingen frist for dets gennemfoerelse. Det bestemmer dog i artikel 12, stk. 2, at Kommissionen, inden 27 maaneder efter meddelelsen af direktivet, forelaegger Raadet de foerste forslag, som udarbejdes paa grundlag af en sammenlignende undersoegelse af de programmer, medlemsstaterne har fastlagt. Da Kommissionen antog, at medlemsstaterne ikke ville vaere i stand til at forelaegge den de relevante oplysninger herom inden for den naevnte frist, foreslog den dem ved skrivelse af 3. november 1976 at fastsaette den 15. september 1981 og den 15. september 1986 som datoer for henholdsvis udfaerdigelsen og gennemfoerelsen af programmerne.
11 Eftersom liste I hovedsagelig omfatter familier og grupper af stoffer, har Kommissionen fundet det noedvendigt inden for disse at definere de paagaeldende stoffer enkeltvist. Arbejdet hermed, som Kommissionen udfoerte i samarbejde med medlemsstaterne, foerte til oprettelsen af en liste med 129 stoffer, som blev vedlagt som bilag til Kommissionens meddelelse til Raadet af 22. juni 1982 om de farlige stoffer, som kan optages paa liste I i direktivet (EFT C 176, s. 3).
12 Raadet tog i resolution af 7. februar 1983 om bekaempelse af forurening af vandmiljoeet (EFT C 46, s. 17) Kommissionens meddelelse til efterretning. Det praeciserede, at den liste over 129 stoffer, der var indeholdt i denne meddelelse, ville tjene som grundlag for Faellesskabet under det videre arbejde med ivaerksaettelsen af direktivet, og noterede sig, at medlemsstaterne, ved anvendelsen af de foranstaltninger, der er fastsat i direktivet, anerkender listen over de 129 stoffer som foreloebigt udgangspunkt for eventuelle nationale foranstaltninger til bekaempelse af vandforurening foraarsaget af disse stoffer.
13 Efter denne resolution blev tre andre stoffer opfoert paa den paagaeldende liste, som herefter omfattede 132 stoffer. Heraf er 18 blevet omhandlet i direktiver fra Raadet om fastsaettelse af graensevaerdier for udledning og kvalitetsmaalsaetninger og 15 andre indgik i et forslag til et direktiv fra Raadet om aendring af direktiv 76/464, som blev forelagt af Kommissionen den 14. februar 1990 (EFT C 55, s. 7). Kommissionen har hele tiden vaeret af den opfattelse, at de resterende 99 stoffer paa den paagaeldende liste hoerer hjemme paa liste I, men saa laenge der ikke er truffet bestemmelse om, at de skal opfoeres paa denne liste, skal de behandles som de primaere stoffer, som henhoerer under liste II i overensstemmelse med foernaevnte bilag til direktivet.
14 Ved skrivelse af 26. september 1989 erindrede Kommissionen den belgiske regering om, at moedet mellem de nationale eksperter den 31. januar og 1. februar 1989 vedroerende ivaerksaettelse af direktivet havde gjort det muligt at oprette en praeferenceliste over stofferne paa liste II, og den anmodede om at faa tilsendt programmer for formindskelse af forureningen vedroerende disse stoffer. Den belgiske regering svarede ved skrivelse af 14. december 1989, hvormed den oplyste om en raekke emissionsnormer, som var fastsat i sektorbekendtgoerelserne for visse af stofferne. Kommissionen oenskede imidlertid oplysninger om fastsaettelsen af kvalitetsmaalsaetninger for stofferne og programmer for formindskelse af disse.
15 Den 4. april 1990 rettede Kommissionen paa ny henvendelse til den belgiske regering, denne gang angaaende de ovennaevnte 99 primaere stoffer. Kommissionen opfordrede den belgiske regering til for det foerste at tilsende den en ajourfoert liste med angivelse af, hvilke af de 99 stoffer der blev udledt i Belgiens vandmiljoe, for det andet at give den meddelelse om de kvalitetsmaalsaetninger, der gjaldt paa det tidspunkt, da der blev givet tilladelse til udledningerne, og for det tredje at angive grundene til, at der ikke var fastsat saadanne maalsaetninger, samt en tidsplan med angivelse af den dato, hvor Kongeriget Belgien ville fastsaette disse maal. Den belgiske regering svarede ikke paa denne skrivelse.
16 Ved aabningsskrivelse af 26. februar 1991 indledte Kommissionen proceduren i henhold til traktatens artikel 169, idet man anmodede den belgiske regering om inden for en frist paa to maaneder at afgive sine bemaerkninger vedroerende den tilsidesaettelse af direktivets artikel 7, der forelaa som foelge af, at der ikke var udarbejdet programmer med henblik paa at formindske forureningen med de i skrivelserne af 26. september 1989 og 4. april 1990 omtalte stoffer.
17 Ved skrivelse af 28. februar 1991 besvarede den belgiske regering aabningsskrivelsen, idet den henviste til svaret af 15. juni 1990, som vedroerte en klage over forholdene i en cellulosefabrik i Ardennerne. Regeringen gjorde i den forbindelse gaeldende, at dette svar »... indeholder praeciseringer med hensyn til den maade, hvorpaa de belgiske myndigheder efter deres egen opfattelse opfylder de forpligtelser, der er knyttet til programmerne for formindskelse af forureningen«.
18 Med skrivelse af 3. april 1996 fremsendte de belgiske myndigheder til Kommissionen et dokument med titlen »Udledning i Nordsoeen - belgiske udledninger af farlige stoffer i luften og i vandet i perioden 1985-1995«. Dette dokument er udarbejdet som led i opfyldelsen af de belgiske myndigheders forpligtelser paa baggrund af den afsluttende erklaering fra Den 3. Internationale Konference om Beskyttelse af Nordsoeen (Haag 1990), og det indeholder i kartoteksform de eksisterende oplysninger om udledninger af visse farlige stoffer i luften og i vandet, som kan ramme Nordsoeen.
19 Idet Kommissionen fandt, at hverken svaret paa aabningsskrivelsen eller det dokument, der var modtaget den 3. april 1996, gjorde det muligt for den at slutte, at de belgiske myndigheder havde opstillet programmer for formindskelse af forureningen af vandomraaderne i henhold til direktivets artikel 7, fremsendte Kommissionen den 6. august 1996 en begrundet udtalelse til den belgiske regering, hvori den fastslog, at Kongeriget Belgien havde tilsidesat sine forpligtelser efter EF-traktaten, da det ikke havde vedtaget programmer for formindskelse af forureningen, som indeholdt kvalitetsmaalsaetninger for de 99 farlige stoffer, som var opfoert i bilaget, eller da det ikke i sammenfattet form havde fremsendt programmerne til Kommissionen og givet meddelelse om resultaterne af disses gennemfoerelse, hvorved det havde handlet i strid med direktivets artikel 7, og at det ved ikke at afgive de kraevede oplysninger herom havde tilsidesat EF-traktatens artikel 5.
20 Ved skrivelse af 20. januar 1997 besvarede de belgiske myndigheder den begrundede udtalelse, idet de navnlig paaberaabte sig, at listen med de 99 stoffer ikke var obligatorisk, og subsidiaert, at Kongeriget Belgien havde fastsat de af Kommissionen kraevede programmer og foranstaltninger.
21 Idet Kommissionen fandt, at dette svar ikke var tilfredsstillende, har den anlagt naervaerende sag.
22 Paa Domstolens opfordring om naermere at redegoere for omfanget af soegsmaalet i den foreliggende sag har Kommissionen svaret, at paastanden alene vedroerer de 99 stoffer, som er indeholdt i bilaget til staevningen.
Formaliteten
23 Den belgiske regering har gjort gaeldende, at den omstaendighed, at der mellem den 28. februar 1991 - datoen for dens svar paa Kommissionens aabningsskrivelse - og den 6. august 1996 - datoen for den begrundede udtalelse - er forloebet mere end fem aar, kunne give anledning til tvivl og give den paagaeldende medlemsstat det berettigede indtryk, at Kommissionen havde anerkendt, at dens krav ikke var begrundet. Det er saaledes aabenbart, at denne laengerevarende passivitet har haft indflydelse paa den maade, hvorpaa sagsoegte tilrettelagde sit forsvar.
24 For saa vidt som denne paastand fra den sagsoegte regering maatte have til formaal at anfaegte sagens antagelse til realitetsbehandling, skal det for det foerste understreges, at det foelger af fast retspraksis, at Kommissionen paa grundlag af sine befoejelser og sin forpligtelse til at overvaage, at traktaten overholdes, er enekompetent til at afgoere, hvorvidt det maa anses for formaalstjenligt at indlede en traktatbrudsprocedure (dom af 11.8.1995, sag C-431/92, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2189, praemis 22). Den er endvidere enekompetent til at fastlaegge, om det er formaalstjenligt at indlede en administrativ procedure ved at fremsaette en begrundet udtalelse, ligesom den har ret, men ikke pligt, til paa baggrund af denne procedure at indbringe sagen for Domstolen med henblik paa konstatering af det formodede traktatbrud (jf. hertil dom af 14.2.1989, sag 247/87, Star Fruit mod Kommissionen, Sml. s. 291, praemis 12, og af 29.9.1998, sag C-191/95, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 5449, praemis 46).
25 Endvidere bemaerkes, at traktatens artikel 169 i overensstemmelse med Domstolens faste praksis finder anvendelse, uden at Kommissionen behoever at iagttage en bestemt frist, idet der dog kan tages hensyn til, at den omstaendighed, at den administrative procedure i henhold til denne bestemmelse straekker sig over usaedvanlig lang tid, i visse situationer kan goere det vanskeligere for den paagaeldende stat at tilbagevise Kommissionens argumentation, og dermed indebaerer en tilsidesaettelse af den paagaeldende stats ret til kontradiktion (dom af 16.5.1991, sag C-96/89, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 2461, praemis 15 og 16). Det tilkommer saaledes den paagaeldende medlemsstat til godtgoere, at dette er tilfaeldet.
26 I den foreliggende sag har den sagsoegte regering alene haevdet, at den administrative procedure strakte sig over usaedvanlig lang tid, og at det var aabenbart, at Kommissionens passivitet havde indflydelse paa den maade, hvorpaa den tilrettelagde sit forsvar.
27 Det maa foelgelig fastslaas - uden at det er noedvendigt at tage stilling til, om det tidsrum, der er forloebet mellem datoerne for afsendelsen af henholdsvis aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse i den foreliggende sag skal betragtes som usaedvanlig langt - at den belgiske regering ikke har fremfoert nogen anbringender, som kan godtgoere, at dette tidsrum gjorde det vanskeligere at tilbagevise Kommissionens argumentation, og at retten til kontradiktion saaledes skulle vaere tilsidesat. Den sagsoegte regerings anbringender kan saaledes ikke tages til foelge.
Realiteten
Anbringendet om, at listen over de 99 stoffer ikke er retligt bindende
28 Den belgiske regering bestrider for det foerste, at listen med de 99 stoffer er retligt bindende. Den omstaendighed, at den ikke er retlig bindende, foelger ikke alene af, at Raadets resolution af 7. februar 1983 ikke har nogen retsvirkning i sig selv, men ogsaa af indholdet af resolutionen, hvorefter den paagaeldende liste alene skal tjene som grundlag i forbindelse med arbejdet med Faellesskabets fastlaeggelse af definitionerne og som foreloebigt udgangspunkt for eventuelle nationale foranstaltninger. Kommissionen har saaledes foretaget en ukorrekt sammenholdelse af henholdsvis det kortfattede og upraecise bilag til direktivet og en politisk resolution fra Raadet.
29 Desuden er direktivet et rammedirektiv, til hvis ivaerksaettelse det kraeves, at der udstedes gennemfoerelsesdirektiver, saasom Raadets direktiver om fastsaettelse af graensevaerdier for emission og kvalitetsmaalsaetninger for visse stoffer. Den omstaendighed, at listen ikke er retligt bindende, bekraeftes endelig af, at Raadet har udstedt direktiv 96/61/EF af 24. september 1996 om integreret forebyggelse og bekaempelse af forurening (EFT L 257, s. 26), som erstatter en raekke af direktivets artikler.
30 Kommissionen har anfoert, at den aldrig har betragtet Raadets resolution af 7. februar 1983 som vaerende retligt bindende. Den har udelukkende anset de omtvistede 99 stoffer for at vaere retligt relevante, fordi de henhoerer under liste II i bilaget til direktivet.
31 Desuden er argumentet om, at direktivet udelukkende er et rammedirektiv, ifoelge Kommissionen i strid med den ordning, som direktivet selv har indfoert, hvorefter der opstilles to beskyttelsesniveauer. Det foerste niveau omhandler formindskelsen af forureningen af vandomraader med stoffer, som er opfoert paa liste II, ved opstilling af programmer i overensstemmelse med direktivets artikel 7. Det andet niveau omhandler bekaempelsen af forureningen af vandomraader med stoffer, som er opfoert paa liste I, ved hjaelp af de i direktivets artikel 6 fastsatte foranstaltninger.
32 I den forbindelse bemaerkes, at det relevante spoergsmaal i den foreliggende sag ikke er, hvorvidt den paagaeldende resolution er retligt bindende eller ej, men derimod om de paagaeldende 99 stoffer hoerer til de familier og grupper af stoffer, som er opfoert paa liste I i bilaget til direktivet, og om der er behov for yderligere gennemfoerelsesforanstaltninger, foer de kan behandles som henhoerende under liste II.
33 Det er ubestridt, at de paagaeldende 99 stoffer videnskabeligt set hoerer til de familier og grupper af stoffer, som er opfoert paa liste I, og at de er blevet individualiseret i forbindelse med de arbejder, som Kommissionen har udfoert i samarbejde med repraesentanter fra medlemsstaterne. Disse arbejder foerte til Kommissionens meddelelse af 22. juni 1982 og til Raadets resolution af 7. februar 1983, hvori det anerkendtes, at disse individuelle stoffer hoerte til de familier og grupper af stoffer, som var opfoert paa liste I, samt at de var egnede til at blive omfattet af Raadets foranstaltninger om fastsaettelse af graensevaerdier for emission og kvalitetsmaalsaetninger i overensstemmelse med direktivets artikel 6.
34 Som foelge heraf henhoerer de paagaeldende stoffer under liste I, men der er behov for gennemfoerelsesforanstaltninger saasom Raadets udstedelse af saerlige direktiver om fastsaettelse af graensevaerdier for deres udledning og om bekaempelse af forureningen med stofferne.
35 Derimod foelger det utvetydigt af den ved direktivet indfoerte ordning samt af ordlyden af det foerste led paa liste II til bilaget, at der - saa laenge Raadet ikke har fastsat graensevaerdier for emission - paa ingen maade er behov for yderligere gennemfoerelsesforanstaltninger med henblik paa, at medlemsstaterne kan behandle de paagaeldende individualiserede stoffer som stoffer henhoerende under liste II. Medlemsstaterne er saaledes forpligtet til at opstille de i direktivets artikel 7 omtalte programmer med henblik paa at formindske forureningen, i det mindste fra de stoffer, som kan indeholdes i udledninger paa hver medlemsstats omraade (jf. dom af 11.6.1998, sag C-206/96, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3401). Direktivet kan saaledes ikke betragtes som et rammedirektiv i relation til denne forpligtelse.
36 Endelig bemaerkes, at et direktiv forbliver gaeldende og bevarer sin fulde virkning for saa vidt angaar medlemsstaternes forpligtelser indtil det tidspunkt, hvor det bliver ophaevet eller erstattet. Under disse omstaendigheder er det, saa laenge fristen for gennemfoerelse af direktiv 96/61 ikke er udloebet, ufornoedent at tage stilling til, om dette direktiv, som anfoert af den belgiske regering, kunne paavirke de forpligtelser, som paahviler medlemsstaterne i medfoer af direktivet.
37 Den belgiske regerings argumentation kan saaledes ikke tages til foelge.
Anbringendet om programmernes karakter af at vaere trufne nationale foranstaltninger i direktivets forstand
38 Den belgiske regering har gjort gaeldende, at der er udarbejdet programmer i direktivets artikel 7's forstand. I den forbindelse har den henvist til dokumentet med titlen »Udledning i Nordsoeen«, som blev oversendt til Kommissionen den 3. april 1996, og har i oevrigt paaberaabt sig, at den gaeldende nationale lovgivning paa omraadet, som bestaar af et halvt hundrede sektorbekendtgoerelser samt af en kongelig anordning af 21. november 1987 vedroerende regionen Vallonien og af den flamske regerings dekret af 21. oktober 1987, opfylder kravene i direktivets artikel 7. Endvidere er en lang raekke af stofferne paa liste II omfattet af reglerne om god landmandsskik. De belgiske myndigheder har saaledes handlet i overensstemmelse med aanden i direktivets artikel 7.
39 I den forbindelse bemaerkes, at det foelger af Domstolens praksis, at de programmer, som skal udarbejdes i henhold til direktivets artikel 7, skal vaere specifikke. Saaledes svarer den maalsaetning om reduktion af forureningen, der forfoelges med generelle programmer, ikke noedvendigvis til direktivets mere specifikke maalsaetning (dom af 11.6.1998, forenede sager C-232/95 og C-233/95, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3343, praemis 35).
40 Det foelger af de paagaeldende programmers saerlige karakter, at de skal fastlaegge en overordnet og sammenhaengende politik, der indebaerer en konkret og detaljeret planlaegning, som daekker hele det nationale omraade og vedroerer formindskelse af forurening foraarsaget af samtlige de stoffer, som er opfoert paa liste II, og som er relevante for de saerlige forhold i hver enkelt medlemsstat, paa grundlag af kvalitetsmaalsaetninger for recipientvande, som er fastsat i disse programmer. De adskiller sig saaledes baade fra et generelt saneringsprogram og fra en samlet indsats bestaaende af enkeltstaaende foranstaltninger til formindskelse af vandforureningen.
41 Det skal tilfoejes, at de i de forudgaaende tilladelser fastsatte emissionsnormer skal beregnes i forhold til de kvalitetsmaalsaetninger, som er opstillet i de paagaeldende programmer, paa grundlag af en undersoegelse af recipientvande. Desuden skal disse programmer meddeles Kommissionen paa en saadan maade, at der uden vanskeligheder kan ske en aaben vurdering med henblik paa deres sammenligning og en harmonisering af deres ivaerksaettelse i samtlige medlemsstater.
42 Imidlertid opfylder de nationale foranstaltninger ikke disse kriterier.
43 Saaledes skal det for det foerste bemaerkes, at de paagaeldende foranstaltninger ikke daekker samtlige stoffer, som er genstand for Kommissionens soegsmaal. Under alle omstaendigheder har den belgiske regering ikke angivet, hvilke stoffer der er relevante i den nationale sammenhaeng.
44 For det andet skal det naermere bestemt understreges, at det fremgaar af sagen, at dokumentet med overskriften »Udledning i Nordsoeen«, som er udarbejdet som led i opfyldelsen de belgiske myndigheders forpligtelser paa baggrund af den afsluttende erklaering fra Den 3. Internationale Konference om Beskyttelse af Nordsoeen, for perioden mellem 1985 og 1995 indeholder de eksisterende oplysninger om udledninger af visse farlige stoffer i luften og i vandet, som kan ramme Nordsoeen, med henblik paa at udlede en formodet reduktionsprocent heraf. Det indeholder saaledes ikke nogen overordnet plan for formindskelsen af forureningen paa baggrund af kvalitetsmaalsaetninger, som er fastsat for recipientvande.
45 Endvidere udgoer diverse sektorbekendtgoerelser samt regler for god landmandsskik - selv om de eventuelt kan bidrage til en formindskelse af forureningen af vandmiljoeet - kun enkeltstaaende foranstaltninger og ikke en udmoentning af et overordnet og sammenhaengende program for formindskelse af forureningen baseret paa en vurdering af forholdene i recipientvandene med fastsaettelse af kvalitetsmaalsaetninger. Den omstaendighed, at de paagaeldende foranstaltninger eventuelt kunne betragtes som udtryk for et underliggende program, saaledes som det haevdes af den belgiske regering, er ikke tilstraekkelig til, at de kan betragtes som programmer i direktivets artikel 7's forstand.
46 Paa denne baggrund kan anbringendet om, at de paagaeldende nationale foranstaltninger udgoer programmer i henhold direktivets artikel 7 heller ikke tages til foelge.
47 Under disse omstaendigheder skal det fastslaas at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser efter direktivets artikel 7, idet det ikke har vedtaget programmer for formindskelse af forureningen, der indeholder kvalitetsmaalsaetninger for vand for de 99 stoffer, som er naevnt i bilaget til staevningen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
48 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Kongeriget Belgien har tabt sagen og boer derfor betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 7 i Raadets direktiv 76/464/EOEF af 4. maj 1976 om forurening, der er foraarsaget af udledning af visse farlige stoffer i Faellesskabets vandmiljoe, idet det ikke har vedtaget programmer for formindskelse af forureningen, der indeholder kvalitetsmaalsaetninger for de 99 stoffer, som er naevnt i bilaget til staevningen.
2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.