CELEX: 62002TJ0059
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Citronskābe
EKL 81. pants
Naudas sods
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts
Vadlīnijas naudas soda apmēra noteikšanai
Paziņojums par sadarbību
Tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principi
Samērīguma princips
Vienlīdzīga attieksme
Pienākums norādīt pamatojumu
Tiesības uz aizstāvēšanos

Prāvas rašanās fakti
Prasītāja
Archer Daniels Midland Co
. (turpmāk tekstā – “
ADM
”) ir mātes sabiedrība uzņēmumu grupai, kuri darbojas graudu un eļļu saturošu sēklu pārstrādē. 1991. gadā
ADM
uzsāka darboties nātrija glukonāta tirgū.
Citronskābe ir pasaulē visvairāk izmantotais oksidētājs un konservēšanas līdzeklis. Tā pastāv dažādos veidos un tai ir dažādi
pielietojumi, it īpaši pārtikā un dzērienos, mājsaimniecības tīrīšanas un mazgāšanas līdzekļos, farmaceitiskajos un kosmētikas
produktos, kā arī dažādos rūpnieciskajos procesos.
1995. gadā kopējās citronskābes tirdzniecības apgrozījums pasaulē sasniedza aptuveni 894,72 miljonus EUR, no kuriem Eiropas
Ekonomikas zonā (EEZ) – aptuveni 323,69 miljoni EUR. 1996. gadā aptuveni 60 % no citronskābes pasaules tirgus bija piecu lēmuma
adresātu rokās, proti, līdztekus
ADM
tie bija
Jungbunzlauer AG
(turpmāk tekstā – “
JBL
”),
F. Hoffmann‑La Roche AG
(turpmāk tekstā – “
HLR
”),
Haarmann & Reimer Corp
. (turpmāk tekstā – “
H & R
”), uzņēmējsabiedrība, kas pieder grupai
Bayer AG
(turpmāk tekstā – “
Bayer
”), un
Cerestar Bioproducts BV
(turpmāk tekstā – “
Cerestar
”), turpmāk kopā saukti “attiecīgie uzņēmumi”.
1995. gada augustā ASV Tieslietu ministrija [
United States Department of Justice
] informēja Komisiju par izmeklēšanu citronskābes tirgū. Starp 1996. gada oktobri un 1998. gada jūniju visi attiecīgie uzņēmumi,
ieskaitot
ADM
, atzina savu vainu, ka tie bija piedalījušies aizliegtajās vienošanās. Pēc ar Tieslietu ministriju noslēgtajām vienošanās
ASV varas iestādes uzņēmumiem uzlika naudas sodu. Papildus tam vairākiem apsūdzētajiem indivīdiem tika piemērots naudas sods
personīgi. Izmeklēšanas tika veiktas arī Kanādā, kur dažiem no šiem pašiem uzņēmumiem, ieskaitot
ADM
, tika piemērots naudas sods.
1997. gada 6. augustā Komisija nosūtīja lūgumus sniegt informāciju četriem lielākajiem citronskābes ražotājiem Kopienā, saskaņā
ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13,
204. lpp.). Turklāt 1998. gada janvārī Komisija nosūtīja lūgumus sniegt informāciju galvenajiem citronskābes pircējiem Kopienā,
un 1998. gada jūnijā un jūlijā tā nosūtīja jaunus lūgumus sniegt informāciju galvenajiem citronskābes ražotājiem Kopienā.
Pēc pirmā lūguma sniegt informāciju saņemšanas, kas tai bija nosūtīts 1998. gada jūlijā,
Cerestar
sazinājās ar Komisiju un 1998. gada 29. oktobra tikšanās laikā izteica savu nodomu sadarboties ar Komisiju, pamatojoties
uz Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas
vienošanās (OV C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”). Šajā pašā tikšanās reizē
Cerestar
mutvārdos sniedza skaidrojumus par aizliegtās vienošanās darbību, kurā tā bija iesaistīta. 1999. gada 25. martā tā nosūtīja
Komisijai rakstisku paziņojumu, kurā tā apstiprināja to, ko tā bija teikusi sanāksmē.
Ar 1998. gada 28. jūlija vēstuli Komisija nosūtīja jaunu lūgumu sniegt informāciju
JBL
, uz kuru tā atbildēja ar 1998. gada 28. septembra vēstuli.
Tikšanās laikā 1998. gada 11. decembrī
ADM
izteica vēlēšanos sadarboties ar Komisiju un tai mutvārdos sniedza informāciju par pret konkurenci vērsto darbību, kurā tā
bija iesaistījusies. 1999. gada 15. janvārī tā nosūtīja rakstisku atskaiti, kas apstiprināja tās teikto.
1999. gada 3. martā Komisija nosūtīja papildus lūgumus sniegt informāciju
HLR
,
JBL
un
Cerestar
.
Attiecīgi 1999. gada 28. aprīlī, 21. maijā un 28. jūlijā
Bayer
,
H & R
vārdā,
JBL
un
HLR
iesniedza atskaites, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību.
2000. gada 29. martā, pamatojoties uz informāciju, ko tā bija saņēmusi, Komisija nosūtīja
ADM
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem sakarā ar EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta
pārkāpumu.
ADM
un citi ieinteresētie attiecīgie uzņēmumi nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas iebildumiem. Neviens no tiem
nepieprasīja uzklausīšanu, ne arī pēc būtības apstrīdēja paziņojumā par iebildumiem izklāstītos faktus.
2001. gada 27. jūlijā Komisija nosūtīja
ADM
un citiem uzņēmumiem papildu lūgumus sniegt informāciju.
2001. gada 5. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2001)3923 galīgā redakcija par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
procedūru (
COMP
/E‑1/36.604 – Citronskābe, turpmāk tekstā – “Lēmums”). Lēmums tika paziņots
ADM
ar 2001. gada 17. decembra vēstuli.
Lēmums tostarp ietver šādus noteikumus:
“1. punkts
[
ADM
], [
Cerestar
], [
H & R
], [
HLR
] un [
JBL
] ir pārkāpušas Līguma 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties ilgstošā vienošanās un/vai saskaņotā
darbībā citronskābes sektorā.
Pārkāpuma ilgums:
–        [
ADM
], [
H & R
], [
HLR
] un [
JBL
] gadījumā: no 1991. gada marta līdz 1995. gada maijam;
–      [
Cerestar
] gadījumā: no 1992. gada maija līdz 1995. gada maijam.
[..]
3. punkts
Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)      [
ADM
]                                          39,69 miljoni EUR
b)      [
Cerestar
]                                 170 000 EUR
c)      [
HLR
]                                          63,5 miljoni EUR
d)      [
H & R
]                                          14,22 miljoni EUR
e)      [
JBL
]                                          17,64 miljoni EUR.”
Lēmuma 80.–84. apsvērumā Komisija norādīja, ka aizliegtā vienošanās attiecas uz specifisku pārdošanas kvotu noteikšanu katram
dalībniekam un šo kvotu ievērošanu, mērķa un/vai “sliekšņa” cenu noteikšanu, cenu atlaižu atcelšanu un apmaiņu ar specifisku
informāciju par klientiem.
Naudas sodu aprēķināšanai Komisija izmantoja metodoloģiju, kas ietverta Pamatnostādnēs naudas sodu apmēra noteikšanai, kuri
uzlikti, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk
tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumā par sadarbību.
Pirmkārt, Komisija noteica naudas soda pamatsummu atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma.
Šajā kontekstā attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms uzskatīja, ka, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto
ietekmi uz EEZ citronskābes tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru, attiecīgie uzņēmumi bija izdarījuši ļoti smagu pārkāpumu
(Lēmuma 230. apsvērums).
Pēc tam Komisija uzskatīja, ka bija nepieciešams ņemt vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu
konkurencei un noteikt naudas sodu tādā apmērā, lai tam būtu pietiekama preventīva iedarbība. Tā rezultātā ņemot par pamatu
attiecīgo uzņēmumu vispasaules apgrozījumu no citronskābes pārdošanas pārkāpuma pēdējā gada laikā, proti, 1995. gadā, Komisija
iedalīja minētos attiecīgos uzņēmumus trīs kategorijās: pirmajā kategorijā
H & R
ar pasaules tirgus daļu 22 % apmērā; otrajā kategorijā
ADM
un
JBL
ar pasaules tirgus daļu [
konfidenciāli
] (
) % apmērā; un
HLR
ar pasaules tirgus daļu 9 % apmērā; un trešajā kategorijā
Cerestar
ar pasaules tirgus daļu 2,5 % apmērā. Uz šī pamata Komisijas sākumsumma bija 35 miljoni EUR uzņēmumam pirmajā kategorijā,
21 miljons EUR uzņēmumiem otrajā kategorijā un 3,5 miljoni EUR trešajā kategorijā esošajiem uzņēmumiem (Lēmuma 239. apsvērums).
Turklāt pamatsumma tika noteikta, lai nodrošinātu naudas soda pietiekamu preventīvu raksturu. Tādējādi Komisija konstatēja,
ka, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, ko izsaka to pasaules apgrozījums,
ADM
un
HLR
naudas soda pamatsumma ir jāreizina ar 2 un
H & R
naudas soda pamatsumma ir jāreizina ar 2,5 (Lēmuma 50. un 246. apsvērums).
Runājot par katra uzņēmuma pārkāpuma ilgumu, aprēķinātā pamatsumma tika palielināta par 10 %
per annum
, kā rezultātā tika iegūts palielinājums 40 % apmērā
AMD
,
H & R
,
HLR
un
JBL
, kā arī 30 % apmērā
Cerestar
(Lēmuma 249. un 250. apsvērums).
Komisija noteica naudas soda pamatsummu
ADM
58,8 miljonu EUR apmērā. Savukārt
Cerestar
,
HLR
,
H & R
un
JBL
naudas sodi tika noteikti, attiecīgi 4,55 miljonu EUR, 58,8 miljonu EUR, 122,5 miljonu EUR un 29,4 miljonu EUR apmērā (Lēmuma
254. apsvērums).
Otrkārt,
ADM
un
HLR
pamatsummas tika palielinātas par 35 %, ņemot vērā vainu pastiprinošus apstākļus, jo šie uzņēmumi darbojās kā aizliegtās vienošanās
organizētāji (Lēmuma 273. apsvērums).
Treškārt, Komisija izvērtēja un noraidīja noteiktu uzņēmumu argumentus par vainu mīkstinošiem apstākļiem (Lēmuma 274.–291. apsvērums).
Ceturtkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisija adaptēja beigu summas
Cerestar
un
H & R
, lai šīs summas nepārsniegtu 10 % robežu no atteicīgo uzņēmumu pasaules apgrozījuma (Lēmuma 293. apsvērums).
Piektkārt, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, Komisija piešķīra
Cerestar
“ļoti būtisku samazinājumu” 90 % apmērā no naudas soda, kas tam būtu piemērots, ja tas nebūtu sadarbojies. Saskaņā ar Paziņojuma
D sadaļu Komisija piešķīra
ADM
“būtisku samazinājumu” (proti, 50 %), bet
JBL
,
H & R
un
HLR
tika piešķirti attiecīgi 40 %, 30 % un 20 % samazinājumi (326. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 28. februārī,
ADM
cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 28. februārī,
ADM
lūdza, lai noteikta informācija, kas ietverta procesuālajos rakstos un noteiktos pielikumos, tiktu uzskatīta par konfidenciālu.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Pirmās
instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu nolūkā rakstveidā pusēm uzdeva jautājumus,
aicinot tās sniegt atbildes tiesas sēdē. Lietas dalībnieki atbildēja uz šiem jautājumiem noteiktajos termiņos.
Pirmās instances tiesa 2004. gada 9. jūnijā sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz Pirmās
instances tiesas jautājumiem.

ADM
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt Lēmuma 1. punktu tiktāl, ciktāl ar to konstatēts, ka prasītāja pārkāpa EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, vienojoties
ierobežot attiecīgā tirgus kapacitāti un nosakot ražotāju, kuram bija jārealizē cenu pacelšana minētā tirgus katrā valsts
tirgū;
–        atcelt Lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
–        pakārtoti, samazināt naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
ADM
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
I –
Par Pamatnostādņu piemērojamību
A –
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
ADM
norāda, ka Pamatnostādņu noteiktā metode naudas sodu aprēķināšanai būtiski atšķiras no Komisijas iepriekšējās naudas sodu
uzlikšanas prakses, kas, kā tas tika atzīts Lēmumā (253. apsvērums), ietvēra naudas soda noteikšanu atbilstošu bāzes likmei,
kas atbilst noteiktam procentam no pārdošanas apjoma attiecīgajā Kopienas tirgū. Pretēji tam Pamatnostādnes nosaka fiksētas
likmes naudas sodu, piemēram, 20 miljonus EUR ļoti nopietna pārkāpuma gadījumā, neatkarīgi no attiecīgā produkta pārdošanas
apjoma.

ADM
norāda, ka perioda laikā, uz kuru šī lieta attiecas (1991.–1995. gads), Komisija pastāvīgi pieturējās pie šīs prakses un
uzlika naudas sodus parasti starp 2,5 % un 9 % no attiecīgā produkta pārdošanas vērtības Kopienas tirgū. Turpretim jaunās
pieejas realizēšanas, kas izriet no Pamatnostādnēm, rezultāts ir tāds, ka tiek uzlikti naudas sodi, kas ir no 10 līdz 34 reizēm
augstāki nekā tie, kas tika uzlikti pamatojoties uz iepriekšējo praksi.

ADM
atzīst, ka Komisijai ir rīcības brīvība palielināt naudas sodus, ja konkurences tiesību politika pieprasa augstākus preventīvus
sodus. Tomēr uzliekot sodu, kas ir no 10 līdz 34 reizes lielāks, kā tas būtu noteikts pēc iepriekšējās prakses, Komisija acīmredzami
esot pārkāpusi jebkādu šādu varu. Pretēji Komisijas apgalvojumam šis secinājums izrietot no Pirmās instances tiesas 2002. gada
20. marta sprieduma lietā T‑16/99
Lögstör Rör
/Komisija (
Recueil
, II‑1633. lpp., 237. punkts). No vienas puses, šajā spriedumā Pirmās instances tiesa pakļāva Komisijas tiesības paaugstināt
naudas soda līmeni robežās, kas norādītas Regulā Nr. 17, nosacījumam, ka to darīt ir nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas
konkurences politikas realizēšanu. Komisija nesniedza nekādus paskaidrojumus vai pierādījumus, lai demonstrētu, ka šīs politikas
realizēšanai būtu nepieciešama no 10 līdz 34 reizēm lielāka naudas sodu uzlikšana, nekā tas bija iepriekšējās prakses ietvaros.
No otras puses,
ADM
arī norāda, ka lietā, kas bija pamatā spriedumam
Lögstör Rör
/Komisija un visās citās lietās, kas attiecas uz aizliegtajām vienošanās saistībā ar siltinātajām caurulēm, izņemot lietu,
kas attiecas uz sabiedrību
ABB
(Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp.), Komisija esot uzlikusi naudas sodus tādā līmenī, kas ir salīdzināms ar līmeni, kas pastāvēja, kad tika sekots
agrākajai praksei.
ADM
apgalvo, ka attiecīgajiem uzņēmumiem, kas piedalījās aizliegtajās vienošanās, esot uzlikti naudas sodi starp 3 % un 14 %
no veiktajām pārdošanām un pat
ABB
uzliktais naudas sods esot bijis tikai 44 % apmērā no veiktajām pārdošanām.

ADM
apgalvo, ka uzņēmumiem ir jāspēj veikt uzņēmējdarbība paredzamos apstākļos. Saskaņā ar Pamatnostādnēm (pirmā daļa) nosakot
naudas soda summu, Komisijai esot jāievēro konsekventa un nediskriminējoša pieeja.
ADM
norāda, ka tiesiskās drošības trūkums naudas sodu noteikšanā ir pretējs preventīvas iedarbības līdzekļa, ko veido naudas
sods, noteikšanas idejai. Lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, esot būtiski, ka uzņēmumi jau iepriekš zina par piemērojamajiem
sodiem. Efektīvas vispārējās atbrīvošanas no soda vai soda samazināšanas politika pieprasa, ka sodi nesadarbošanās gadījumā
ir skaidri noteikti jau iepriekš. Tāpat neesot pieļaujami uzturēt pastāvīgas nedrošības situāciju attiecībā uz naudas sodu
summu, kas var tikt uzlikti par konkurences tiesību pārkāpumiem, it īpaši ņemot vērā ilgo laiku, kas nepieciešams, lai pabeigtu
šādu pārkāpumu izmeklēšanu. Tā rezultātā tiesiskās drošības princips pieprasot, lai Komisijas pieeja naudas sodu aprēķināšanā
saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu var tikt paredzēta ar pietiekami lielu skaidrību.

ADM
piebilst, ka no ASV
Sentencing Commission
Pamatnostādnēm [1B1.11(b)(1) punkts; turpmāk tekstā – “ASV Pamatnostādnes”] un Federālās apelācijas tiesas judikatūras [spriedums
lietā
United States
pret
Kimler
, 167 F. 3d 889 (
5th Circ. 1999
)] izriet, ka retroaktīva jaunu Pamatnostādņu piemērošana naudas sodu sakarā ir aizliegta ar ASV Konstitūcijas
ex post facto
klauzulu, kad šī retroaktīvā piemērošana izpaužas smagāka soda uzlikšanā nekā bija noteikts tad, kad pārkāpums notika.
Tā rezultātā, pēc
ADM
domām, gadījumos, kad Pamatnostādnēs noteiktā jaunā politika tiek piemērota retroaktīvi saistībā ar pārkāpumu, kurš, kā tas
ir šajā gadījumā, notika pirms šo Pamatnostādņu publicēšanas, un tā rezultāts ir tāds, ka
ADM
tiek uzlikts daudz augstāks naudas sods nekā būtu uzlikts atbilstoši iepriekšējai praksei, šim palielinājumam neesot nepieciešamam,
lai nodrošinātu pakļaušanos konkurences tiesību politikai, šāda soda uzlikšana ir pretrunā tiesiskās drošības principam un
ir prettiesiska.
Otrkārt,
ADM
apgalvo, ka Pamatnostādņu piemērošana pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu, jo uzņēmumi, kas ir pārkāpuši konkurences
tiesības, tiek diferencēti nevis atkarībā no pārkāpuma datuma, bet gan no datuma, kurā Komisija pieņēma lēmumu un kuru Komisija
noteica patvaļīgi. Piemēram,
ADM
norāda, ka uzņēmumiem, kuri minēti Komisijas 1997. gada 14. maija Lēmumā 97/624/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EK līguma
[82.] pantu (IV/34.621, 35.059/F‑3 –
Irish Sugar plc
) (OV L 258, 1. lpp.), un Komisijas 1994. gada 29. marta Lēmumā 94/210/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EK līguma [81.] un
[82.] pantu (IV/33.941 –
HOV‑SVZ/MCN
) (OV L 104, 34. lpp.), tika uzlikts naudas sods, attiecīgi tikai 6,8 % un 5 % apmērā no pārdošanas apjoma attiecīgajā tirgū,
kaut gan šie pārkāpumi notika tajā pašā laikā, kad notika aizliegtās vienošanās saistībā ar citronskābi.
Komisija apgalvo, ka šie prasījumi ir jānoraida.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa vispirms atgādina, ka krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, kas kā pamattiesības
atzīts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pantā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī,
veido vispārēju Kopienu tiesību principu, kas jāievēro, uzliekot naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumu, un
ka šis princips prasa, lai piespriestie sodi atbilstu tiem, kas noteikti pārkāpuma izdarīšanas brīdī (Tiesas 2005. gada 28. jūnija
spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 202. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99
LR AF
1998/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 218.–221. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 39. punkts).
Turpinājumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka tādu Pamatnostādņu pieņemšana, kas var grozīt Komisijas vispārējo konkurences
politiku naudas sodu jautājumā, principā ietilpst atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošanas jomā.
Pirmkārt, Pamatnostādnēm var radīt juridiskas sekas. Šīs sekas izriet nevis no Pamatnostādņu normatīvā rakstura, bet gan no
tā, kā tās pieņem un publicē Komisija. Pieņemot un publicējot Pamatnostādnes, Komisija nosaka ierobežojumus pašas rīcības
brīvībai; tā var atkāpties no šiem noteikumiem vienīgi, attiecīgā gadījumā pārkāpjot vispārējos tiesību principus, tādu kā
vienlīdzīgas attieksmes princips, tiesiskās paļāvības aizsardzības princips un tiesiskās drošības princips (šajā sakarā skat.
iepriekš 41. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209.–212. punkts).
Otrkārt, kā konkurences politikas instruments Pamatnostādnes ietilpst atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošanas
jomā, tāpat kā jauna tiesas interpretācija normai, kas definē pārkāpumu atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai
par Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. panta 1. punktu, saskaņā ar ko šī tiesību norma nepieļauj atpakaļejoša spēka piešķiršanu
normas, kas definē pārkāpumu, jaunai interpretācijai (skat. it īpaši Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1995. gada 22. novembra
spriedumu lietā
S. W
. un
C. R
. pret Apvienoto Karalisti, A sērija, Nr. 335‑B un 335‑C, 34.–36. un 32.–34. punkts; 1996. gada 15. novembra spriedumu lietā
Cantoni
pret Franciju,
Recueil des arrêts et décisions
1996‑V, 29.–32. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā
Coëme
u.c. pret Beļģiju,
Recueil des arrêts et décisions
2000‑VII, 145. punkts), saskaņā ar ko šī tiesību norma ir pretrunā ar atpakaļejoša spēka piešķiršanu pārkāpumu iedibinoša
noteikuma jaunai interpretācijai. Saskaņā ar šo judikatūru – tas tā it īpaši ir tādas tiesas veiktās interpretācijas gadījumā,
kas nav bijusi saprātīgi iepriekš paredzama brīdī, kad pārkāpums tika izdarīts, it īpaši ievērojot tiesību normas interpretāciju
lietas faktu iestāšanās brīdī. Tomēr ir jānorāda, ka no šīs pašas judikatūras izriet, ka iepriekšparedzamības jēdziena apjoms
lielā mērā ir atkarīgs no attiecīgā teksta satura, jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī tā adresātu skaita un statusa. Tādējādi
likums var atbilst iepriekšparedzamības prasībai, pat ja attiecīgajai personai ir jāvēršas pēc padoma, lai novērtētu, ciktāl
tas ir iespējams attiecīgajos apstākļos, sekas, kādas var būt noteiktai darbībai. Konkrētāk, saskaņā ar spriedumu lietā
Cantoni
pret Franciju (iepriekš minēts, 35. punkts), šo gadījumu it īpaši var attiecināt uz profesionāļiem, kas pieraduši, ka, veicot
savus pienākumus, parasti viņiem jārīkojas ar lielu rūpību. Tādējādi var sagaidīt, ka viņi būs īpaši uzmanīgi, novērtējot
riskus, kas saistīti ar šādu darbību (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 215.–223. punkts).
Ievērojot iepriekš iztirzāto, ir jānovērtē, vai pārmaiņas, ko radīja Pamatnostādņu pieņemšana, bija saprātīgi paredzamas brīdī,
kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi.
Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Pamatnostādņu principiāls jauninājums ir tas, ka par aprēķinu sākuma summu jāpieņem pamata apmērs,
kas noteikts, balstoties uz minētajās Pamatnostādnēs šajā sakarā paredzētām kategorijām, kuras atspoguļo dažādas pārkāpumu
smaguma pakāpes, bet kurām kā tādām nav nekāda sakara ar attiecīgo apgrozījumu. Šī metode galvenokārt balstīta uz naudas sodu
tarifikāciju, kaut arī tā ir relatīva un elastīga (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 225. punkts).
Turpinājumā ir jāatgādina, ka apstāklis, ka iepriekš Komisija dažāda veida pārkāpumiem piemērojusi noteikta apmēra naudas
sodus, nevar Komisijai liegt šo apmēru palielināt Regulā Nr. 17 norādītajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu
Kopienas konkurences politikas īstenošanu, bet ka – tieši pretēji – Kopienas konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai
Komisijai jāspēj jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā
minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 227. punkts; 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 109. punkts; 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, I‑11005. lpp., 81. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 309. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑304/94
Europa Carton
/Komisija,
Recueil
, II‑869. lpp., 89. punkts; iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 56. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka uzņēmumi, kas iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu uzlikt naudas sodu,
nevar tiesiski paļauties ne uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš piemēroto naudas sodu apmēru, ne arī uz šo naudas sodu
aprēķināšanas metodi (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 228. punkts).
Tādējādi minētajiem uzņēmumiem ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā
ar tiem, kuri piemēroti iepriekš. Tas attiecas ne tikai uz gadījumiem, kad Komisija palielina naudas sodu apmēru, darot tos
zināmus individuālā lēmumā, bet arī uz gadījumiem, kad šis palielinājums tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas
vispārpiemērojamas rīcības normas kā Pamatnostādnes (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 229. un 230. punkts).
Tādējādi
ADM
kļūdaini apgalvo, ka aizliegtās vienošanās kontekstā Komisijas izdarīta naudas sodu apmēra palielināšana ir acīmredzami nesamērīga,
lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu.
veiktiTāpat
ADM
izvirzītais apstāklis – pat ja tas ir pierādīts, ka jaunās politikas piemērošanas rezultātā naudas sodi būtu no 10 līdz 34 reizēm
augstāki nekā naudas sodi, kas būtu uzlikti, pamatojoties uz līdzšinējo praksi, – nevar radīt atpakaļejoša spēka aizlieguma
principa pārkāpumu. Ievērojot, cita starpā, šī sprieduma 44. punktā,
ADM
bija saprātīgi jāparedz, ka Komisija jebkurā brīdī var pārskatīt vispārējo naudas sodu līmeni kontekstā ar citas konkurences
politikas ieviešanu. Tādējādi
ADM
bija saprātīgi jāparedz šāds palielinājums – pat ja tas ir pierādīts – apskatāmo pārkāpumu izdarīšanas brīdī.
Visbeidzot, tiktāl, ciktāl
ADM
norāda, ka, lai nodrošinātu to, ka naudas sodiem ir preventīva iedarbība, uzņēmumiem ir iepriekš jāzina naudas sodu lielums,
ko tie var sagaidīt Kopienas konkurences noteikumu pārkāpšanas gadījumā, ir pietiekami atzīmēt, ka naudas sodu no turpmāku
pārkāpumu izdarīšanas preventīvais raksturs nekādā veidā nebalstās uz to, ka uzņēmumi iepriekš zina precīzu naudas soda lielumu,
ko tie var sagaidīt noteiktas pret konkurenci vērstas rīcības gadījumā.
Runājot par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ko izvirza
ADM
, ir jānorāda, ka Pamatnostādnēs norādītās metodes izmantošana naudas soda, kas uzlikts
ADM
, aprēķināšanai, nav diskriminējoša attieksme pret
ADM
salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas pārkāpuši Kopienas konkurences normas tajā pašā laika periodā, taču kuriem sakarā ar iemesliem,
kas attiecas uz laiku, kad pārkāpums tika atklāts, vai sakarā ar tos skaroša administratīvā procesa norisi, sodi tika uzlikti
pirms šo Pamatnostādņu pieņemšanas un publicēšanas (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 69.–73. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98
un T‑207/98
Tate & Lyle
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2035. lpp., 118. un 119. punkts).
Tā rezultātā sūdzība, ar kuru tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, ir jānoraida.
II –
Par citās valstīs uzlikto naudas sodu sekām
A –
Lietas dalībnieku argumenti

ADM
apgalvo, ka, atsakoties atskaitīt no naudas soda, kas uzlikts ar Lēmumu, summu, kas atbilst ASV un Kanādā
ADM
uzliktajiem naudas sodiem, Komisija pārkāpa principu, ka par vienu un to pašu pārkāpu nevar sodīt divreiz. Kā izrietot no
Tiesas 1972. gada 14. decembra sprieduma lietā 7/72
Boehringer
/Komisija (
Recueil
, 1281. lpp.), Komisijai esot jāatceļ sods saistībā ar trešās valsts iestāžu uzlikto sodu, ja fakti, ko, no vienas puses,
Komisija izvirza pret prasītāju, ir tādi paši kā tie, kurus, no otras puses, pret prasītāju izvirza trešo valstu iestādes.
Pēc prasītājas domām par to esot runa šajā gadījumā, jo, salīdzinot ar gadījumu, kas bija iepriekš minētā sprieduma lietā
Boehringer
/Komisija pamatā, aizliegtās vienošanās, kurām uzlika sodu ASV un Kanādas iestādes, bija tādas pašas priekšmeta, ģeogrāfiskā
lieluma un ilguma ziņā kā tās, kurām sodu uzlika Komisija, kura, vēl jo vairāk, esot rīkojusies, pamatojoties uz ASV iestāžu
iegūtajiem pierādījumiem.
Šajā sakarā
ADM
apstrīd Lēmumā ietverto apgalvojumu, ka, ASV un Kanādas iestādes, uzliekot naudas sodus, esot ņēmušas vērā aizliegto vienošanos
pret konkurenci vērsto raksturu tikai savās jurisdikcijās (Lēmuma 333. apsvērums). Tieši pretēji, pēc prasītājas domām, no
sprieduma, kas tika pasludināts ASV pret
ADM
1996. gada 15. oktobrī, izriet, ka aizliegtas vienošanās, kam tika piemērotas sankcijas, bija vispasaules mēroga un ietekmēja
tirdzniecību “Savienotajās Valstīs un citur”. Turklāt naudas sods esot bijis īpaši liels pārkāpuma ģeogrāfiskā plašuma dēļ.
Lietā, kas tika izskatīta Kanādā, arī īpaši esot ņemts vērā aizliegto vienošanos vispasaules mērogs.
Jebkurā gadījumā, pat ja Komisijas apgalvojums būtu pareizs, fakts, ka citas iestādes ņēma vērā tikai pārkāpuma vietējās sekas,
neesot būtisks, lai piemērotu principu, ka par vienu un to pašu pārkāpumu nevar sodīt divreiz. Atbilstoši spriedumam lietā
Boehringer
/Komisija (iepriekš minēts 55. punktā) vienīgais noteicošais faktors šajā sakarā ir tas, vai inkriminētā rīcība abos gadījumos
ir identiska. To apstiprina Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse: ar 1983. gada lēmumu Komisija atskaitīja no naudas soda,
ko tā bija uzlikusi uzņēmumiem, kuri piedalījās aizliegtajās vienošanās, Vācijas iestāžu jau uzliktos sodus, kaut gan tas
bija lēmums tikai par aizliegto vienošanos aspektiem ārpus Vācijas (skat. 1983. gada 17. oktobra Lēmumu 83/546/EEK, kas attiecas
uz procesu saskaņā ar Eiropas Ekonomikas kopienas līguma [81.] pantu (IV/30.064 –
Cylindres en fonte et en acier moulés
) (OV L 317, 1. lpp.).

ADM
apgalvo, ka nosakot naudas soda summu, Komisija neņēma vērā faktu, ka
ADM
jau trešās valstīs bija uzlikts naudas sods un piespriests atlīdzināt kaitējumu tādā apmērā, lai to atturētu no turpmākiem
konkurences tiesību pārkāpumiem. Tādējādi
ADM
jau ir pietiekami sodīta.

ADM
uzskata, ka Komisija kļūdās, secinot, ka kaitējumu, kas atlīdzināts ASV un Kanādas tiesvedībā, esot tikai kompensējošs.
ADM
uzsver, ka noregulējuma ceļā ir samaksāta atlīdzība par nodarīto kaitējumu, kas trīskārt pārsniedz attiecīgo pircēju prasījumus
(
triple damages
). Tāpēc minētie procenti esot nevis tikai kompensācija, bet tajos esot arī soda elements. Tāpēc Komisijai, ja tai rūp princips,
ka par vienu pārkāpumu divreiz nesoda, šis procentu soda aspekts bijis jāņem vērā.
Komisija apgalvo, ka šis pamats ir jānoraida.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāatzīmē, ka princips
ne bis in idem
aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisku rīcību, lai aizsargātu vienas
un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskums,
pārkāpēja identiskums un aizsargājamo tiesisko interešu identiskums (šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu
apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 338. punkts).
Kopienu judikatūrā ir atzīts, ka Tādējādi uzņēmums var tiesiski būt iesaistīts divos paralēlos procesos par vienu un to pašu
prettiesisko rīcību un tādējādi tam var noteikt dubultas sankcijas: vienu – kompetentā attiecīgās dalībvalsts iestāde, otru
– Kopienas iestāde, tiktāl, ciktāl minētajiem procesiem ir atšķirīgi mērķi un pārkāptās tiesību normas nav identiskas (Tiesas
1969. gada 13. februāra spriedums lietā 14/68
Wilhelm
u.c
.
,
Recueil
, 1. lpp., 11. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums T‑141/89
Tréfileurope
/Komisija,
Recueil
, II‑791. lpp., 191. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑149/89
Sotralentz
/Komisija,
Recueil
, II‑1127. lpp., 29. punkts).
No tā izriet, ka princips
ne bis in idem
vēl jo vairāk nevar būt piemērojams tādā gadījumā, ja rūpīgās procedūras un sankcijas, kuras noteikušas Komisija, no vienas
puses, un trešās valsts iestādes, no otras puses, acīmredzami nesasniedz vienus un tos pašus mērķus. Faktiski, ja pirmajā
gadījumā tie vērsti uz netraucētas konkurences saglabāšanu Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas teritorijā, otrajā
gadījumā attiecīgā aizsardzība attiecas uz trešās valsts tirgu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa
spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c
.
/Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 134. punkts un tajā minētā judikatūra). Aizsargāto tiesisko interešu identiskuma nosacījums, kas ir nepieciešams,
lai piemērotu
ne bis in idem
principu, tādējādi šajā gadījumā nav izpildīts.
Attiecīgi
ADM
šajā lietā nepamatoti izvirzīja principu
ne bis in idem
.
Pret šādu secinājumu neiestājas iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Boehringer
/Komisija, ko izvirzīja
ADM
. Šai lietā Tiesa nenorādīja, ka Komisijai būtu jāņem vērā trešās valsts iestāžu sankcijas, ja tās noteiktas par tiem pašiem
faktiem, kurus uzņēmumam inkriminē Komisija, bet gan tikai atzīmēja, ka jautājums jāskata katrā individuālā gadījumā atsevišķi
(iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Boehringer
/Komisija, 3. punkts).
Jebkurā gadījumā, pat ja taisnīguma labad dažos gadījumos Komisijai būtu jāņem vērā trešo valstu iestāžu noteiktās sankcijas,
kad tās vēršas pret uzņēmuma rīcību Kopienas teritorijā, ir jāsecina, ka šai lietā
ADM
nav pierādījis, ka šis ir tāds gadījums un ka ASV un Kanādas iestādes būtu sodījušas aizliegtās vienošanās par darbību Kopienas
vai EEZ teritorijā.
Tas, ka ar ASV iestādēm panāktajā kompromisā ir vienkārši norādīts, ka aizliegtās vienošanās darbojušās “ASV un citur”, nepierāda,
ka, nosakot naudas soda apmēru, ASV iestādes būtu ņēmušas vērā ar ASV teritoriju nesaistītas aizliegtās vienošanās darbības
sekas, it īpaši EEZ teritorijā (šajā sakarā skat. iepriekš 63. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 143. punkts).
Tāpat, kas attiecas uz īpaši lielo naudas soda apmēru sakarā ar to, ka pārkāpums skāris plašas teritorijas, jākonstatē, ka
šis vienkāršais apgalvojums nav pietiekams, lai pierādītu, ka ir ņemta vērā aizliegtās vienošanās iedarbība uz EEZ tirgu.
Ar Kanādas iestādēm panāktā noregulējuma sakarā
ADM
nav sniedzis pilnīgi nekādus pierādījumus, ka, nosakot naudas soda apmēru, šīs iestādes būtu ņēmušas vērā ar Kanādas teritoriju
nesaistītas aizliegtās vienošanās darbības sekas, konkrēti, EEZ teritorijā konstatētās.
ADM
atsaucas uz to, ka Kanādas iestādes minējušas aizliegtās vienošanās darbību visā pasaulē, bet tas darīts tikai tālab, lai
noteiktu aizliegtās vienošanās seku svarīgumu pašmāju tirgū.
Pirmās instaces tiesa atgāgina, ka Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas ar nodomu vai neuzmanības dēļ pārkāpj
EKL 81. panta 1. punktu vai EKL 82. pantu, ir viens no Komisijai piešķirtajiem līdzekļiem, kas nepieciešami, lai tā varētu
izpildīt pienākumu veikt uzraudzību, ko tai uzliek Kopienu tiesības. Šis uzdevums ietver pienākumu īstenot vispārēju politiku,
kuras mērķis ir Līgumā saistībā ar konkurenci noteikto principu piemērošana, un sekmēt to, lai uzņēmumu rīcība atbilstu šiem
principiem (iepriekš 47. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 105. punkts).
No tā izriet, ka Komisija var lemt par naudas sodu summu, lai pastiprinātu to preventīvu ietekmi gadījumā, ja konkrēta veida
pārkāpumi vēl joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī tie atzīti par prettiesiskiem jau kopš Kopienas konkurences
politikas ieviešanas sākuma, ņemot vērā labumu, ko ieinteresētie uzņēmumi var gūt to izdarīšanas rezultātā (iepriekš 47. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 108. punkts).

ADM
nevar pamatoti argumentēt, ka tās lietā nebija šādas preventīvas iedarbības tāpēc, ka
ADM
jau bija sodīta, pamatojoties uz tiem pašiem faktiem, trešo valstu tiesās. Pēc būtības Komisijas mērķis panākt atturošu iedarbību
ir vērsts uz uzņēmumu rīcību Kopienā vai EEZ. Tā rezultātā
ADM
sakarā ar Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu uzliktā naudas soda preventīvais raksturs nevar tikt vērtēts ne saistībā
ar
ADM
īpašo situāciju, ne saistībā ar to, kā
ADM
ievēro konkurences noteikumus trešās valstīs, kas nav EEZ valstis (šajā sakarā skat. iepriekš 63. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 146. un 147. punkts).
Tādējādi ir jānoraida pamats par to, ka nav tikuši ņemti vērā naudas sodi, kas uzlikti citās valstīs.
III –
Par pārkāpuma smagumu
A –
Ievads

ADM
norāda, ka Komisija nepareizi novērtējusi pārkāpuma smagumu, aprēķinot naudas soda lielumu. Šajā sakarā izvirzītie pamati,
pirmkārt, attiecas uz to, ka netika vai nepietiekami tika ņemts vērā apgrozījums, kas radās no attiecīgā produkta pārdošanas;
otrkārt, uz koeficienta piemērošanu sākuma lielumam; treškārt, uz aizliegto vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu.
Pirms spriešanas par šajā kontekstā izvirzīto dažādo pamatu pamatotību, ir jārezumē Komisijas šajā lietā izmantotā metode,
lai novērtētu un ņemtu vērā pārkāpuma smagumu, kā arī to, kā tā ir atspoguļota Lēmuma apsvērumos.
No Lēmuma izriet, ka, vērtējot pārkāpuma smagumu, Komisija konstatēja, ka, pirmkārt, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto
ietekmi uz EEZ citronskābes tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru, proti, visu EEZ, attiecīgie uzņēmumi bija izdarījuši
ļoti nopietnu pārkāpumu (Lēmuma 204.–232. apsvērums).
Pēc tam Komisija uzskatīja, ka attiecībā pret attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāpiemēro atšķirīga attieksme, lai “ņemtu vērā pārkāpēju
faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei un [..] noteiktu naudas sodu tādā apmērā, lai tam būtu
pietiekami preventīva iedarbība”. Šajā kontekstā Komisija noteica, ka tā ņems vērā specifisko nozīmību un tādējādi katra uzņēmuma
prettiesiskās rīcības konkrēto ietekmi uz konkurenci (Lēmuma 233. un 234. apsvērums).
Lai izvērtētu šos elementus, Komisija izvēlējās balstīties uz attiecīgo uzņēmumu citronskābes apgrozījumu visā pasaulē pārkāpuma
pēdējā gada laikā, proti, 1995. gadā. Šajā sakarā Komisija konstatēja, ka, ņemot vērā to, ka citronskābes tirgus ir globāls,
“šie dati [..] sniedz vislabāko priekšstatu par uzņēmumu, kas piedalās aizliegtajās vienošanās, potenciālu nodarīt būtisku
kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem kopējā tirgū un/vai EEZ” (Lēmuma 236. apsvērums). Komisija piebilda, ka pēc tās domām
šo pieeju atbalsta fakts, ka tā bija globāla aizliegtā vienošanās, kuras mērķis, citu starpā, bija sadalīt tirgu pasaules
līmenī. Komisija arī konstatēja, ka katra atsevišķā dalībnieka apgrozījums visā pasaulē arī sniedza norādes par tā sniegumu
aizliegtās vienošanās kā tādas efektivitātei vai, tieši pretēji, nestabilitātei, kas būtu skārusi aizliegto vienošanos, ja
attiecīgais dalībnieks nebūtu tajā piedalījies (Lēmuma 236. apsvērums).
Uz šīs bāzes Komisija nolēma iedalīt uzņēmumus trīs kategorijās:
H & R
– pirmajā kategorijā, apgalvojot, ka “ar vispasaules tirgus daļu 22 % apmērā, tā ir lielākais ražotājs tirgū”.
ADM
,
JBL
un
HLR
tika iekļauti otrajā kategorijā, norādot, ka pirmajiem diviem bija līdzīgas tirgus daļas [
konfidenciāli
] % apmērā, bet
HLR
bija 9 %. Visbeidzot, tā klasificēja
Cerestar
trešajā kategorijā, pamatojot, ka tas bija “mazākais konkurents” ar tirgus daļu 2,5 % 1995. gadā. Tādējādi Komisija noteica
sākumsummu 35 miljonus EUR
H & R
, 21 miljonu EUR
ADM
,
JBL
un
HLR
, un 3,5 miljonus EUR
Cerestar
(Lēmuma 237.–239. apsvērums).
Visbeidzot, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekoša preventīva iedarbība, Komisija pieskaņoja naudas soda sākumsummu
attiecīgo uzņēmumu lielumam un resursiem. Komisija piemēroja koeficientu 2 (tas ir palielinājums 100 % apmērā)
ADM
naudas soda sākumsummai kā rezultātā tas sasniedza 42 miljonus EUR, un koeficientu 2,5 (tas ir palielinājums 150 % apmērā)
HLR
sākotnējam naudas sodam, kas tādējādi sasniedza 87,5 miljonus EUR (Lēmuma 240.–246. apsvērums).
B –
Par to, ka netika ņemts vērā apgrozījums, kas radās no attiecīgā produkta pārdošanas
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
pārmet Komisijai, ka tā neņēma vērā vai nepietiekami ņēma vērā apgrozījumu, kas radās no attiecīgā produkta pārdošanas, lai
aprēķinātu naudas soda pamatlielumu.
Pirmkārt,
ADM
norāda, ka no Pirmās instances tiesas judikatūras izriet, ka apgrozījums, kas radies no attiecīgā produkta, ir svarīgs naudas
sodu aprēķināšanā (Pirmās instances tiesas 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑77/92
Parker Pen
/Komisija,
Recueil
, II‑549. lpp., 92.–95. punkts; 1996. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās no T‑24/93 līdz T‑26/93 un T‑28/93
Compagnie maritime belge transports
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1201. lpp., 233. punkts; 1997. gada 21. oktobra spriedums lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 127. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 176. punkts).

ADM
uzskata, ka apgrozījuma, kas radies no attiecīgā produkta pārdošanas EEZ, ņemšana vērā ir piemērota bāze, lai novērtētu kaitējumu
konkurencei Kopienas tirgū, kā arī aizliegto vienošanos saistībā ar attiecīgajiem produktiem dalībnieku relatīvo nozīmību.
Šāds secinājums izrietot no Pirmās instances tiesas judikatūras (iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā
Europa Carton
/Komisija, 126. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑309/94
KNP BT
/Komisija,
Recueil
, II‑1007. lpp., 108. punkts, kas apstiprināts ar 2000. gada 16. novembra spriedumu apelācijas tiesvedībā lietā C‑248/98 P
KNP BT
/Komisija,
Recueil
, I‑9641. lpp.).
Turklāt pēc
ADM
domām iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija apstiprina, ka nesamērīgas nozīmes piešķiršana uzņēmuma kopējam lielumam, lai noteiktu naudas sodu, ir prettiesiska.
Tāpat
ADM
apgalvo, ka līdzīgas lietās pēdējo gadu laikā Komisija savā lēmumu pieņemšanas praksē [(Komisijas 1994. gada 13. jūlija Lēmums
94/601/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EK līguma 85. pantu (IV/C/33.833 – Kartons) (OV L 243, 1. lpp.); Komisijas 1994. gada
30. novembra Lēmums 94/815/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EK līguma 85. pantu (IV/33.126 un 33.322 – Cements) (OV
L 343, 1. lpp.); Komisijas 1986. gada 23. aprīļa Lēmums 86/398/EEK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EEK līguma 85. pantu
(IV/31.149 – Polipropilēns) (OV L 230, 1. lpp.) [tikai vācu, angļu, spāņu, franču, itāļu un holandiešu teksti ir autentiski];
Komisijas 1989. gada 2. augusta Lēmums 89/515/EEK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EEK līguma 85. pantu (IV/31.553 – Valcētais
metāla siets) (OV L 260, 1. lpp.) [tikai vācu, angļu, spāņu, franču, itāļu un holandiešu teksti ir autentiski], un Komisijas
1994. gada 16. februāra Lēmums 94/215/EOTK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EOTK līguma 65. pantu, saistībā ar vienošanās
un saskaņotajām darbībām, kurās bija iesaistījušies Eiropas siju ražotāji [tikai spāņu, vācu, angļu, franču un itāļu teksti
ir autentiski] (OV L 116, 1. lpp.)] ņēma par pamatu attiecīgā produkta pārdošanas apjomu Kopienu tirgū, ko tā turklāt atzina
Lēmumā (253. apsvērums). Pamatojoties šajos lēmumos uz šādu aprēķināšanas bāzi, Komisija noteica naudas sodus 2,5 % un 9 %
apmērā no attiecīgo uzņēmumu apgrozījuma saistībā ar attiecīgo produktu. Ja Komisija būtu piemērojusi šādu pašu pieeju šajā
lietā, tā būtu uzlikusi
ADM
naudas sodu starp 1,15 miljoniem EUR un 4,14 miljoniem EUR. Tomēr, nesekojot šai aprēķināšanas pieejai, Komisija uzlika
ADM
naudas sodus, kad bija no 10 līdz 34 reizēm lielāki nekā tā būtu uzlikusi atbilstoši minētajai pieejai.

ADM
uzskata, ka Komisija arī kļūdījās, apgalvojot, ka tā ņēma vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu, tos klasificējot trīs kategorijās
atbilstoši to tirgus daļām pasaules citronskābes tirgū (236. apsvērums).
ADM
norāda, ka Komisijai arī bija jāņem vērā
ADM
pārdotās citronskābes ierobežotā vērtība EEZ tirgū 1995. gadā.
Pirmkārt, Komisija pati atzīst, ka tai esot jānovērtē pārkāpuma smagums un attiecīgi naudas soda lielums saistībā ar sekām
EEZ tirgū. Komisijas arguments šajā sakarā, kas ir atspoguļots Lēmuma 236. apsvērumā, ka šajā sakarā ir jāizmanto pasaules
apgrozījums, jo aizliegto vienošanos mērķis bija “izslēgt no EEZ tirgus konkurējošās rezerves”, esot bijis nepamatots. Lēmumā
netiekot apgalvots, ka uzņēmumi vienojās neveikt piegādes EEZ tirgum.
ADM
apgalvo, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki vienojās par kvotām pasaules mērogā (Lēmuma 97.–101. apsvērums) un ka nebija
paredzētas atsevišķas kvotas Eiropai. Aizliegtajās vienošanās, kas skar EEZ patērētājus, kaitējums šiem patērētājiem esot
tāds pats neatkarīgi no tā, vai šīs vienošanās izplešas ārpus EEZ. Šajā sakarā neesot jābūt starpībai, novērtējot pārkāpuma
smagumu un nosakot naudas sodu.
Otrkārt, Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse neesot viendabīga. “Bezšuvju cauruļu” lietā (Komisijas 1999. gada 8. decembra
Lēmums 2003/382/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EKL 81. pantu (Lieta IV/E‑1/35.860‑B – bezšuvju caurules) (OV 2003,
L 140, 1. lpp.)] un “Sodas glukonāta” lietā (2001. gada 2. oktobra Lēmums, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EKL 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu,
COMP
/E‑1/36.756 – Sodas glukonāts), Komisija esot ņēmusi vērā tikai pārdošanu EEZ tirgū.
Treškārt, nepareizie rezultāti, kas rodas, ja tiek ņemts vērā apgrozījums visā pasaulē, tiekot labi ilustrēts šajā lietā,
jo
ADM
pārdošanas apjomus Kanādā un ASV, kas ir gandrīz 50 % no
ADM
citronskābes vispasaules pārdošanas apjomiem, šo valstu iestādes ņēma vērā, kad tās uzlika sodus
ADM
. Ņemot vērā vispasaules pārdošanas apjomus, Komisija uzlika naudas sodu, kas esot nesamērīgs saistībā ar
ADM
pārdošanas apjomiem, par kuriem tā jau ir sodīta.
Ceturtkārt,
ADM
uzskata, ka, pat ja vispasaules citronskābes pārdošanas apjoms ir piemērots faktors, lai noteiktu naudas sodu, Komisija to
neņēma pienācīgi vērā.
ADM
uzliktais naudas sods (pirms Paziņojuma par sadarbību) esot 66 % apmērā citronskābes vispasaules pārdošanas apjoma. Šāda
sankcija ļoti pārsniedz to kaitējumu patērētājiem vai konkurentiem, ko ir radījusi
ADM
piedalīšanās aizliegtajā vienošanās, jo tās pārdošanas apjomi atbilst tikai daļai no vispasaules pārdošanas apjomiem. Tomēr
Komisija esot pamatojusies tikai uz
ADM
kopējo apgrozījumu un resursiem.
ADM
apgalvo, ka pārmērīgas balstīšanās uz kopējo apgrozījumu rezultātā ir noteikts prettiesisks naudas sods.
Tā rezultātā
ADM
apgalvo, ka Komisija ne tikai neņēma vērā principus, kas izriet no judikatūras, bet arī pārkāpa samērīguma principu.
Otrkārt,
ADM
apgalvo, ka Pamatnostādnes norāda, ka ir “nepieciešams ņemt vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt kaitējumu
citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem” un ka šīs Pamatnostādnes arī nosaka aizliegto vienošanos gadījumā veikt
izvērtēšanu, lai atspoguļotu “patiesās katra pārkāpēja rīcības sekas uz konkurenci”.
Pēc
ADM
domām ekonomiskā ietekme uz konkurenci un tirgus dalībniekiem var tikt novērtēta tikai saistībā ar attiecīgā produkta pārdošanas
apjomiem. Ņemot vērā vienīgi šo pārdošanu, ir iespējams novērtēt potenciālā kaitējuma apmēru, kas izpaudies pret konkurenci
vērsta uzcenojuma vai citu prettiesisku ieguvumu formā, attiecībā uz patērētājiem vai konkurenci.
Tā rezultātā neņemot vērā attiecīgo apgrozījumu, kas radies no attiecīgo produktu pārdošanas, Komisija nepareizi piemēroja
pati savas Pamatnostādnes.
Visbeidzot,
ADM
apgalvo, ka nesniedzot pienācīgu pamatojumu savā Lēmumā par to, kāpēc netika ņemts vērā
ADM
attiecīgā produkta pārdošanas apjoms EEZ attiecīgajā produkta tirgū, Komisija neizpildīja pienākumu sniegt pamatojumu.
Komisija apgalvo, ka šie pamati ir jānoraida.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums

ADM
apgalvo, ka, pirmkārt, ir noticis samērīguma principa un Pamatnostādņu pārkāpums un, otrkārt, nav izpildīts pienākums sniegt
pamatojumu.
a)     Par samērīguma principa pārkāpumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus faktorus, tādus kā lietas konkrētie apstākļi
un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts (Tiesas 1996. gada 25. marta
rīkojums lietā C‑137/95 P
SPO
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1611. lpp., 54. punkts, un Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija, 443. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – kritēriji pārkāpumu smaguma novērtēšanai atkarībā no lietas var ietvert to preču,
attiecībā uz kurām pārkāpums izdarīts, apjomu un vērtību, kā arī uzņēmuma lielumu un ekonomisko potenciālu, un tādējādi ietekmi,
kādu tas var atstāt uz konkrēto tirgu. No tā izriet, ka, pirmkārt, naudas soda noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā
gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko
potenciālu, gan iesaistītajiem uzņēmumiem piederošo tirgus daļu konkrētajā tirgū, kas sniedz norādes par pārkāpuma apmēru.
Otrkārt, no tā izriet, ka ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem faktoriem
un ka atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša, uz kopējo tirdzniecības apgrozījumu balstīta aprēķina iznākums
(šajā sakarā skat. iepriekš 47. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. un 121. punkts; iepriekš 82. punktā minēto spriedumu lietā
Parker Pen
/Komisija, 94. punkts; iepriekš 82. punktā minēto spriedumu lietā
SCA Holding
/Komisija, 82. punkts; iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 188. punkts, un iepriekš 98. punktā minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 444. punkts).
No tā izriet, ka, lai gan nevar noliegt – kā norāda
ADM
–, ka attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījums var būt atbilstošs sākuma punkts, lai novērtētu kaitējumu konkurencei konkrētās
preces tirgū Kopienā un aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvo nozīmi saistībā ar attiecīgo preci, tomēr tas nekādi nav
vienīgais kritērijs, saskaņā ar kuru Komisijai ir jāvērtē pārkāpuma smagums.
Tā rezultātā, pretēji
ADM
norādītajam, novērtējumā aprobežoties, kā tas šķiet piedāvājam, ar attiecību starp uzlikto naudas sodu un attiecīgās preces
tirdzniecības apgrozījumu, lai novērtētu, vai tas ir samērīgs, nozīmētu, ka šim faktoram piešķirta nesamērīga nozīme. Ir nepieciešams
novērtēt šī naudas soda samērīgumu saistībā ar visiem faktoriem, kas Komisijai ir jāņem vērā, nosakot pārkāpuma smagumu, proti,
pārkāpuma patieso raksturu, tā konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu un ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Lēmuma pamatotība saistībā ar noteiktiem kritērijiem ir jāizvērtē balstoties uz četriem
ADM
argumentiem, ar kuriem tiek mēģināts pierādīt, ka Komisijai bija šajā lietā jāņem vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījums EEZ,
nevis visā pasaulē.
Ar savu pirmo argumentu
ADM
pēc būtības kritizē faktu, ka Lēmuma 236. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka tai ir jāņem vērā apgrozījums visā pasaulē, lai
attiecīgos uzņēmumus klasificētu trīs kategorijās, ņemot vērā, ka aizliegtās vienošanās mērķis bija “izslēgt no EEZ tirgus
konkurētspējīgās rezerves”. Pēc
ADM
domām Lēmumā netiekot apgalvots, ka dalībnieki bija vienojušies izslēgt piegādes no EEZ.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jānorāda, ka
ADM
citē šo Lēmuma daļu ārpus konteksta. Ja Lēmuma 236. apsvērumu lasa kopumā, ir redzams, ka, pēc Komisijas domām, šādas vispasaules
aizliegtās vienošanās sakarā, kāda ir šajā lietā, tikai vispasaules apgrozījums ļauj novērtēt attiecīgo dalībnieku spējas
nodarīt kaitējumu attiecīgajam tirgum. Tā rezultātā pirmais arguments nav pamatots.
Ar savu otro argumentu
ADM
mēģina parādīt, ka nesenajā administratīvajā praksē Komisija pati balstījās uz apgrozījumu EEZ.
Pirmās instances tiesa tomēr atzīmē, ka šie divi lēmumi, kas ir izvirzīti, lai atbalstītu šo argumentu, neattiecas uz lietu.
“Bezšuvju cauruļu lietā” (skat. šī sprieduma 88. punktu) Komisija neklasificēja attiecīgos uzņēmumus kategorijās (skat. Lēmuma
159.–162. apsvērumu šajā minētajā lietā). Runājot par “Sodas glukonāta” lietu (skat. šī sprieduma 88. punktu), tāpat kā šajā
lietā Komisija pamatojās uz apgrozījumu visā pasaulē, lai iedalītu uzņēmumus kategorijās. Tādējādi
ADM
arguments faktu ziņā ir kļūdains.
Ar trešo argumentu
ADM
pēc būtības izvirza faktu, ka tās veikto citronskābes pārdošanu Kanādā un ASV, kas ir gandrīz 50 % no tās citronskābes pārdošanas
apjoma visā pasaulē, jau bija ņēmušas vērā šo valstu iestādes, uzliekot sodu
ADM
. Tiktāl, ciktāl
ADM
ar šo argumentu pēc būtības atkārto iebildumu par to, ka par vienu un to pašu pārkāpumu nedrīkst sodīt divreiz, ir jāatgādina,
ka šo argumentu Pirmās instances tiesa jau noraidīja kā nepamatotu (skat. šī sprieduma 61.–73. punktu). Tiktāl, ciktāl
ADM
ar šo argumentu apgalvo, ka Komisija nevar uzlikt naudas sodu pamatojoties uz rīcību tirgos ārpus Kopienas teritorijas, šis
arguments ir kļūdains faktu ziņā. Komisija neizmantoja vispasaules apgrozījumu, lai aprēķinātu naudas sodu, bet vienīgi, lai
noteiktu katra uzņēmuma faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt kaitējumu konkurencei un lai noteiktu naudas sodu tādā apmērā,
lai tam būtu pietiekams preventīvs raksturs attiecībā pret katru uzņēmumu, kas ir pamatots, ņemot vērā aizliegtās vienošanās
globālo raksturu.
Ar savu ceturto argumentu
ADM
pēc būtības tiecas pierādīt, ka citronskābes pārdošanas apjomu visā pasaulē ņemšana vērā rada nesamērīgu naudas sodu, saistībā
ar nodarīto kaitējumu patērētājiem un konkurencei.
Ir jāatgādina, ka šajā lietā aizliegtā vienošanās sastāv no uzņēmumiem, kas darbojas pasaules līmenī un kuriem ir 60 % no
attiecīgā produkta tirgus pasaules līmenī, un šīs vienošanās, papildus cenu noteikšanai, attiecas uz tirgus sadali, nosakot
pārdošanas kvotas. Šādā lietā Komisija var leģitīmi pamatoties, kā tā ir izdarījusi šajā lietā, uz dalībnieku attiecīgo citronskābes
apgrozījumu pasaules līmenī, lai diferencētu attiecīgos uzņēmumus. Šīs atšķirīgās attieksmes mērķis ir noteikt pārkāpēju faktisko
ekonomisko potenciālu nodarīt kaitējumu konkurencei un tādējādi arī ņemt vērā šo dalībnieku specifisko nozīmi aizliegtās vienošanās
ietvaros. Tā rezultātā, Komisija nepārsniedza savas plašās vērtēšanas pilnvaras šajā sakarā, konstatējot, ka aizliegtās vienošanās
dalībnieku attiecīgās tirgus daļas bija pienācīga norāde.
Tādējādi pamats, ar kuru tiek apgalvots par samērīguma principa pārkāpumu, ir jānoraida.
b)     Par Pamatnostādņu pārkāpšanu
Kā Pirmās instances tiesai jau ir bijusi iespēja norādīt, Pamatnostādnes neparedz, ka naudas sodi tiek aprēķināti atbilstoši
uzņēmumu vispārējam tirdzniecības apgrozījumam vai to tirdzniecības apgrozījumam konkrētajā tirgū. Tomēr, tāpat tās Komisijai
neliedz ņemt vērā šos skaitļus, nosakot naudas soda apmēru, lai nodrošinātu Kopienas tiesību vispārējo principu īstenošanu
un kad to prasa apstākļi (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija 283. punkts, kas apelācijas kārtā apstiprināts ar iepriekš 41. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 258. punkts, un iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 187. punkts).
Tā rezultātā Pamatnostādnes neparedz, ka iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības apgrozījums – vai nu kopējais apgrozījums, vai
konkrētās preces tirdzniecības apgrozījums – ir atskaites punkts, lai aprēķinātu naudas sodu un, vēl jo mazāk, ka tie ir vienīgie
atbilstošie kritēriji, lai novērtētu pārkāpuma smagumu.
Savukārt Komisija var ņemt vērā apgrozījumu kā vienu no būtiskajiem faktoriem. Tā tas ir, jo īpaši gadījumos saskaņā ar Pamatnostādņu
1.A punkta trešo līdz sesto daļu, kad Komisija pieskaņo naudas sodu summu, lai tiem būtu pietiekams preventīvs raksturs. Šajā
ziņā Komisija ņem vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem un nepieciešamību
nodrošināt, ka naudas sodam ir pietiekošs, preventīvs raksturs (1.A punkta ceturtā daļa) un piemēro koeficientus attiecībā
uz lielumiem, kurus nosaka uz specifiska koeficienta bāzes, un tādējādi katra pārkāpēja rīcības patieso ietekmi uz konkurenci,
jo īpaši gadījumos, kad pastāv būtiska atšķirība starp uzņēmumu lielumiem, kuri izdara viena un tā paša tipa pārkāpumus (1.A

punkta sestā daļa).
Šajā lietā Komisija savos procesuālajos rakstos norādīja, ka tā balstījās uz apgrozījumu attiecīgā produkta tirgū, lai novērtētu
katra uzņēmuma relatīvo nozīmību. Kā izriet no Lēmuma 236. apsvēruma, Komisija patiešām ņēma vērā attiecīgā produkta vispasaules
apgrozījumu, lai ņemtu vērā uzņēmumu relatīvo nozīmību attiecīgajā tirgū. Kā jau tika konstatēts šī sprieduma 77. un 78. punktā,
Komisija uzskatīja, ka, lai piemērotu atšķirīgu attieksmi, kas ņemtu vērā katra pārkāpēja ekonomisko potenciālu nodarīt kaitējumu
konkurencei, un lai noteiktu naudas sodu ar pietiekami preventīvu iedarbību, Komisija izvēlējās paļauties uz attiecīgo uzņēmumu
citronskābes apgrozījumu pārkāpuma pēdējā gada laikā, proti, 1995. gadā.
Šajā lietā aizliegto vienošanos veido uzņēmumi, kas ieņem ļoti lielu attiecīgā produkta tirgus daļu pasaules līmenī. Turklāt
aizliegtās vienošanās attiecas uz cenu noteikšanu un tirgus dalīšanu, nosakot pārdošanas kvotas. Šādā lietā Komisija var leģitīmi
pamatoties uz aizliegto vienošanos dalībnieku citronskābes apgrozījumu pasaulē, lai piemērotu atšķirīgu attieksmi attiecīgos
uzņēmumus. Tā kā atšķirīgas attieksmes mērķis ir novērtēt pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu ar savu rīcību nodarīt
kaitējumu konkurencei un tādējādi ņemt vērā to īpašo ietekmi aizliegtajā vienošanā, Komisija nepārsniedza savas plašās izvērtēšanas
pilnvaras, konstatējot, ka attiecīgo aizliegto vienošanos dalībnieku tirgus daļa bija pienācīga norāde.
Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvots par Pamatnostādņu pārkāpumu, ir jānoraida.
c)     Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumā, ko prasa EKL 253. pants, skaidri un nepārprotami jābūt norādītai apstrīdētā tiesību
akta izdevējas iestādes argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds ir veiktā pasākuma pamatojums, un
lai kompetentā tiesa varētu veikt savu kontroli. Prasība sniegt pamatojumu ir jāizvērtē saistībā ar lietas apstākļiem, it
īpaši attiecīgā pasākuma saturu, izvirzītā pamatojuma būtību un interesēm, kādas attiecībā uz pamatojuma iegūšanu varētu būt
tā adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Šajā sakarā nav nepieciešams, lai pamatojums aptvertu
visus attiecīgos faktu un juridiskos apstākļus, jo tas, vai sniegtais pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām ir jāizvērtē,
ņemot vērā ne vien tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jautājumu (Tiesas
1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑9919. lpp., 87. punkts).
Saistībā ar lēmumu uzlikt naudas sodus uzņēmumiem par Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumiem, pienākuma sniegt pamatojumu
apjoms ir jānosaka,
inter alia
, saistībā ar faktu, ka pārkāpumu smagums ir jānosaka atbilstoši vairākiem faktoriem, jo īpaši lietas specifiskajiem apstākļiem
un tās konteksta; turklāt nav sastādīts nekāds saistošs vai izsmeļošs izmantojamo kritēriju saraksts (iepriekš 98. punktā
minētais rīkojums lietā
SPO
u.c./Komisija, 54. punkts).
Šajā lietā Komisija aprēķināja uzņēmumam uzliekamo naudas sodu, pamatojoties uz šī uzņēmuma apgrozījumu attiecībā uz attiecīgo
produktu, tomēr tā neņēma vērā attiecīgo apgrozījumu EEZ, bet gan pasaules līmenī (skat. šī sprieduma 114. punktu). Pretēji
tam, ko apgalvo
ADM
, Komisijai nebija pienākuma ņemt vērā attiecīgā produkta apgrozījumu EEZ (skat. šī sprieduma 111. punktu). Tā rezultātā Komisijai
nevar pārmest, ka tā nepamatoja, kādēļ tā neizmantoja šo faktoru naudas soda aprēķināšanā.
Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvota pienākuma sniegt pamatojumu neizpilde, arī ir jānoraida.
C –
Par koeficienta piemērošanu bāzes lielumam
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
apgalvo, ka pamatsummas palielināšana ar koeficientu 2 (Lēmuma 246. apsvērums) ir acīmredzami nesamērīgs pasākums, kas turklāt
esot arī kļūdaini pamatots un pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu.
Pirmkārt,
ADM
atgādina, ka lietās, kas ierosinātas ASV un Kanādā par konkurences tiesību pārkāpumiem, tā jau ir samaksājusi naudas sodus
(30 miljoni USD – ASV un 2 miljoni CAD – Kanādā), nomaksājusi kompensāciju patērētājiem (83 miljoni USD), nomaksājusi aptuveni
34 miljonus USD, lai panāktu mierizlīgumu ar tās akcionāriem, viens no tās darbiniekiem jau ir nonācis cietumā ASV, un ir
pieņēmusi Vispārējās pamatnostādnes konkurences tiesību ievērošanai. Visas šīs sankcijas un pasākumi padarot Komisijas uzlikto
sodu par nevajadzīgu un pārmērīgu.
Otrkārt,
ADM
norāda: ņemot vērā to, ka uzņēmumi ir racionāli ekonomiski veidojumi, lai naudas sods darbotos kā preventīvs līdzeklis, to
ir vienīgi nepieciešams noteikt tādā līmenī, ka iespējamais naudas sods pārsniedz peļņu no pārkāpumu. Ja uzņēmumi saprot,
ka zaudējumi, kas rodas no soda, atrauj peļņu no aizliegtās vienošanās, naudas sods jau funkcionēs kā preventīvs līdzeklis.
Šo pieeju Tiesa jau apstiprināja iepriekš 47. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija (108. punkts). Tas arī ir atspoguļots Pamatnostādnēs, kas nosaka (1.A punkta ceturtā daļa), ka preventīva iedarbība
ir jāizvērtē saistībā ar aizliegtās vienošanās dalībnieku potenciālu nodarīt kaitējumu patērētājiem un tā rezultātā Pamatnostādnēs
tiek pieprasīts, ka tiek ņemts vērā jebkurš aizliegtās vienošanās prettiesiski iegūts labums, kad tiek spriests par piemērotu
preventīvu līdzekli. Šī pieeja ir arī parasti sastopama citos Kopienas noteikumos.

ADM
neapstrīd, ka kopējais apgrozījums var tikt ņemts vērā, lai aprēķinātu naudas sodu. Tomēr pārmērīgas nozīmes piešķiršana
kopējam apgrozījumam rada pārmērīgu naudas sodu. Komisija šajā ziņā aprobežojas, lai pamatotu palielinājumu, salīdzinot to
ar
ADM
kopējo apgrozījumu. Tomēr nav nekāda racionāla izskaidrojuma, kas varētu pamatot, kāpēc preventīva palielinājuma aprēķināšana
koncentrējās uz
ADM
kopējo apgrozījumu. Komisijas pieeja nekādi neizskaidrojot, kādēļ ir jāatskaita
ADM
peļņa no produktu apgrozījuma, kas nebija saistīts ar attiecīgo pārkāpumu, lai attiecīgie uzņēmumi tiktu atturēti no piedalīšanās
citronskābes aizliegtajās vienošanās.
Treškārt,
ADM
atkārto, ka efektīvam preventīvam naudas sodam ir jāspēj dzēst iespējamo peļņu no aizliegtās vienošanās (skat. šī sprieduma
123. punktu). Tomēr,
ADM
norāda, ka šajā lietā
JBL
bija vislielākais pārdošanas apjoms EEZ (77 miljoni EUR) un tādējādi tā ieguva visvairāk no aizliegtās vienošanās. Tomēr,
veicot aprēķinu,
JBL
naudas sods netika paaugstināts preventīvos nolūkos. Toties
ADM
, kurai bija 46 miljonu EUR pārdošanas apjoms EEZ, naudas sods tika dubultots ar preventīvu paaugstinājumu 21 miljona EUR
apmērā. No tā
ADM
secina, ka Komisija pārkāpa vienlīdzīgas attieksmes principu.
Ceturtkārt,
ADM
uzskata, ka Komisija nevar pienācīgi aizstāvēt savu pozīciju, ka
ADM
vienlaicīgi piedalījās divās citās aizliegtajās vienošanās papildus dalībai citronskābes aizliegtajās vienošanās. Tas nebija
minēts Lēmumā. Turklāt katrā no šiem lēmumiem, kas attiecas uz aizliegtajām vienošanās, Komisija piemēroja koeficientu, lai
nodrošinātu, ka naudas sods ir pietiekami preventīvs.
Piektkārt,
ADM
uzskata, ka Lēmums nesniedz pienācīgu pamatojumu šajā sakarā. Komisija nenorādīja pamatojumu, kādēļ šāda apmēra palielinājums
varētu būt nepieciešams, lai sasniegtu preventīvu iedarbību. Tā tikai noteica, ka lielākiem uzņēmumiem ir jāuzliek lielāki
naudas sodi, bet neesot norādījusi, kādēļ tā uzskatīja par pieņemamu dubultot
ADM
naudas sodu šajā lietā un vai tika ņemti vērā tādi faktori kā jau uzņēmumiem uzliktie sodi, lai tos atturētu no labuma gūšanas,
iesaistoties aizliegtajās vienošanās. Pēc
ADM
domām Komisijai bija pienākums šajā lietā skaidri norādīt attiecīgā pasākuma pieņemšanas pamatojumu. Nav publicētu lietu,
kurās Komisija būtu pieskaitījusi “pietiekami preventīvu” palielinājumu kā papildus etapu naudas soda aprēķināšanas procesā.
Turklāt palielinājums ir būtiska daļa no naudas soda, kas beigu beigās tika uzlikts
ADM
.
Komisija apgalvo, ka izvirzītie pamati ir jānoraida.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
a)     Par samērīguma principa pārkāpumu
Tiktāl, ciktāl
ADM
būtībā apgalvo, ka, tā kā uzņēmumi ir racionālas saimnieciskas vienības, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, ir nepieciešams
vienīgi, lai tas būtu noteikts tādā līmenī, kādā sagaidāmais apmērs pārsniedz no pārkāpuma gūto peļņu. Šajā sakarā būtu jāatgādina,
ka preventīva iedarbība ir viens no galvenajiem apsvērumiem, no kura jāvadās, nosakot naudas sodus (Tiesas 1970. gada 15. jūlija
spriedums lietā 41/69
Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 173. punkts, un 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 49/69
BASF
/Komisija,
Recueil
, 713. lpp., 38. punkts).
Tomēr, ja naudas sods tiktu noteikts līmenī, kas aprobežojas ar aizliegtās vienošanās peļņas atņemšanu, tam nebūtu preventīvas
iedarbības. Faktiski var saprātīgi prezumēt, ka, veicot finansiālus aprēķinus un pieņemot vadības lēmumus, uzņēmumi racionāli
ņem vērā ne vien to naudas sodu, kurus tie riskē saņemt pārkāpuma gadījumā, apmēru, bet arī riska līmeni, ka aizliegtā vienošanās
tiks atklāta. Turklāt, ja naudas soda funkcijas tiktu aprobežotas tikai ar peļņas vai iecerētās peļņas atņemšanu, netiktu
pietiekami vērā ņemts attiecīgās rīcības pārkāpuma raksturs, ievērojot EKL 81. panta 1. punktu. Faktiski, padarot naudas sodu
par kompensāciju par nodarītajiem zaudējumiem, bez preventīvas iedarbības, kas var būt vērsta tikai uz rīcību nākotnē, vērā
netiktu ņemts arī šāda pasākuma piespiedu raksturs saistībā ar konkrētu, faktiski izdarītu pārkāpumu.
Tāpat, uzņēmuma gadījumā, kurš tāpat kā
ADM
darbojas daudzos tirgos un kura finansiālais potenciāls ir īpaši nozīmīgs, ar to vien, ka tiek ņemts vērā konkrētajā tirgū
realizētais apgrozījums, var nepietikt, lai nodrošinātu naudas soda preventīvu iedarbību. Jo lielāks ir uzņēmums un jo vairāk
tam ir kopējo resursu, kas tam ļauj tirgū darboties neatkarīgi, jo vairāk tam ir jāapzinās sava loma attiecībā uz pienācīgu
konkurences funkcionēšanu tirgū. Tādējādi, novērtējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā faktiskie apstākļi, kas attiecas uz
uzņēmuma, kas atzīts par vainīgu pārkāpuma izdarīšanā, ekonomisko potenciālu. Tā rezultātā
ADM
kopējā apgrozījuma ņemšana vērā, lai noteiktu naudas soda lielumu, šajā lietā nerada pārmērīgu naudas sodu.
Tā rezultātā ir jānoraida pamats, ar kuru tiek apgalvots samērīguma principa pārkāpums.
b)     Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja līdzīgas situācijas
tiek atrisinātas atšķirīgi, vai ja atšķirīgas situācijas tiek atrisinātas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota
(Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 309. punkts).

ADM
pēc būtības apgalvo, ka, neraugoties uz daudz lielāku citronskābes pārdošanas apjomu (77 miljoni EUR) nekā tā pati bija realizējusi
(46 miljoni EUR), Komisija neuzlika
JBL
tādu naudas soda palielinājumu, kādu tā uzlika
ADM
.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka koeficienta piemērošanas mērķis ir nodrošināt, ka naudas sodam ir preventīva iedarbība arī pat
attiecībā uz ļoti lielu uzņēmumu.
JBL
apgrozījums 2000. gadā bija 314 miljoni EUR, bet
ADM
apgrozījums 13 936 miljoni EUR. Turklāt ir jāņem vērā fakts, ka ļoti lieliem uzņēmumiem, tādiem kā
ADM
, ir paaugstināta atbildība attiecībā uz brīvas konkurences nodrošināšanu tirgos, kuros tie darbojas un kuriem kopumā ir vairāk
resursu juridisko un ekonomisko konsultāciju ziņā, kas tiem ļauj noteikt, ka viņu rīcība pārkāpj Kopienas konkurences tiesības.
Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, arī ir jānoraida.
c)     Par pienākuma sniegt pamatojumu neizpildi
Tiktāl, ciktāl
ADM
pēc būtības apgalvo, ka Komisija nenorādīja iemeslus, kādēļ tā uzskatīja naudas soda dubultošanu par samērīgu, ne to, vai
tādi faktori kā jau uzliktie sodi, kuriem ir preventīvs raksturs saistībā ar centieniem gūt labumu no piedalīšanās aizliegtajās
vienošanās, jau ir ņemti vērā, vispirms ir jānorāda uz šī sprieduma 117. un 118. punktā minēto judikatūru. Ir jāatgādina,
ka Komisija pamatoja koeficienta piemērošanu, it īpaši aprēķinot
ADM
uzlikto naudas sodu, ar vajadzību nodrošināt naudas soda preventīvu iedarbību. Komisija šajā sakarā balstījās uz attiecīgo
uzņēmumu apgrozījumu visā pasaulē (Lēmuma 50. un 241. apsvērums). Visbeidzot, Lēmuma 246. apsvērumā Komisija norādīja, ka
koeficienta 2 piemērošana ir pamatota, lai nodrošinātu naudas soda, kas tiks uzlikts
ADM
, preventīvu raksturu.
Runājot it īpaši par koeficienta, kas tika piemērots
ADM
, nozīmību, Komisijai bija tiesības tikai atsaukties uz uzņēmuma lielumu, ko aptuveni norāda tā apgrozījums, un pievērst uzmanību
vajadzībai nodrošināt, ka naudas sodam ir preventīvs raksturs. Komisijai nebija pienākuma, kā daļas no pienākumu sniegt pamatojumu,
norādīt skaitliskos pierādījumus, kas attiecas uz aprēķināšanas metodi, kas ir pamatā šai izvēlei (šajā sakarā skat. Tiesas
2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I‑9991. lpp., 80. punkts).
Tādējādi Komisija pietiekami pamatoja savu Lēmumu šajā sakarā, un pamats, ar kuru tiek apgalvota pienākuma sniegt pakalpojumu
neizpilde, ir jānoraida.
D –
Par vērtēšanas kļūdām saistībā ar aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu
1.     Ievads
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – pārkāpumu smagums ir jānosaka vadoties no vairākiem faktoriem, tādiem kā lietas konkrētie
apstākļi un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts (iepriekš 98. punktā
minētais Tiesas rīkojums lietā
SPO
u.c./Komisija, 54. punkts; iepriekš 98. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Ferriere Nord
/Komisija, 33. punkts; iepriekš 98. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 443. punkts). Šajā kontekstā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu var tikt ņemta vērā kā viens no
svarīgajiem kritērijiem.
Pamatnostādnēs (1.A punkta pirmā daļa) Komisija ir norādījusi, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, tā ņem vērā “[pārkāpuma]
konkrēto ietekmi uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”, kā arī tā raksturu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Attiecībā uz šo lietu no Lēmuma 210.–230. apsvēruma izriet, ka Komisija patiešām noteica naudas sodu atkarībā no pārkāpuma
smaguma, ņemot vērā šos trīs kritērijus. It īpaši Komisija uzskatīja, ka aizliegtajām vienošanās bija “reāla ietekme” uz citronskābes
tirgu (Lēmuma 230. apsvērums).
Pēc
ADM
domām Komisija šajā sakarā pieļāva vairākas vērtēšanas kļūdas par aizliegto vienošanos konkrēto ietekmi uz citronskābes tirgu.
ADM
apgalvo, ka šīs kļūdas ietekmē naudas sodu aprēķināšanu.
2.     Par to, ka Komisija esot izvēlējusies kļūdainu pieeju, lai parādītu, ka aizliegtajai vienošanās bija reāla ietekme uz tirgu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
pēc būtības norāda, ka Komisija izvēlējās kļūdainu pieeju, lai parādītu, ka pārkāpumam bija reāla ietekme uz tirgu.

ADM
pārmet Komisijai, ka tā nav pierādījusi aizliegto vienošanos konkrēto ietekmi uz citronskābes tirgu.
ADM
norāda, ka Lēmuma 211. apsvērumā apsvērumā Komisija pati atzina, ka starpību starp cenām, kādas tās faktiski bija, un cenām,
kādām būtu bijis jābūt aizliegto vienošanos neesamības gadījumā, nav iespējams droši noteikt. Šajā situācijā tā vietā, lai
vismaz pasniegtu ekonomiski pamatojamu teoriju par to, kāda būtu bijusi situācija aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā,
Komisija esot aprobežojusies ar pieņēmumu izteikšanu par to, ka aizliegtajām vienošanās bija ietekme attiecīgajā tirgū.

ADM
apgalvo, ka, neraugoties uz faktu, ka administratīvā procesa laikā
ADM
iesniedza Komisijai ekspertu ziņojumu, kas datēts ar 2000. gada 30. jūnija, kas it īpaši minēts Lēmuma 222. un 223. apsvērumā,
un uz kuru
ADM
atsaucās savā paziņojumā par iebildumiem un kurā tika norādīts, ka aizliegtajām vienošanās nebija ietekmes uz attiecīgo tirgu
(turpmāk tekstā – “ekspertu ziņojums”), Komisija neveica iesniegto datu pienācīgu ekonomisko analīzi.
ADM
norāda, ka ekspertu ziņojumā bija šis:
“Kapacitātes ierobežojumi un pārlieks pieprasījums, kam sekoja ļoti konkurētspējīgas piegādes no Ķīnas kopā ar dažādu ražotāju
būtiski preču pieplūdumu, sniedz pārliecinošu izskaidrojumu par cenu attīstību no 1991. gada līdz 1995. gadam [..]. Fakts,
ka pārkāpuma laikā cenas nesasniedza astoņdesmito gadu vidus līmeni, neraugoties uz pārlieko pieprasījumu, skatot kopsakarā
ar to, ka dalībnieki nevarēja kontrolēt ne daudzumu, ne jaunos konkurentus tirgū, norāda uz tādas hipotēzes noradīšana, ka
ražotāji varēja efektīvu kontrolēt citronskābes cenas šajā periodā.”

ADM
norāda, ka Lēmuma 226. apsvērumā, Komisija pati atzina, ka paskaidrojumi par cenu paaugstināšanos 1991. un 1992. gadā, kurus
citu starpā sniedza
ADM
, “[varētu] būt zināmā mērā patiesi”. Tomēr
ADM
kritizē, ka Komisija tikai noteica, ka nevarot izslēgt to, ka aizliegtajām vienošanās bija ietekme uz tirgu.
Pirmkārt,
ADM
norāda, ka Komisija nepierādīja, ka aizliegtajām vienošanās Pamatnostādņu nozīmē bija konkrēta un mērāma ietekme uz tirgu,
bet Komisija, tieši pretēji, prettiesiski pārnesa pierādīšanas pienākumu.
Otrkārt,
ADM
uzskata, ka no tā izriet, ka Komisija pieļāva tiesību kļūdu, nosakot, ka cenu svārstības obligāti izriet no efektīvas aizliegtās
vienošanās. Pamatojoties uz šādu pieņēmumu, kas ir pilnībā abstrakts, Komisija neņēma vērā ne industrijas kontekstu, ne faktorus,
kas apstiprina secinājumu, ka dēļ iemesliem, kas ir detalizēti aprakstīti ekspertu ziņojumā, cenas nevarēja pārsniegt to cenu
līmeni, kuras bija noteikuši aizliegtās vienošanās dalībnieki.
Treškārt,
ADM
norāda, ka Komisija kļūdījās, izvirzot apgalvojumu, ka īstermiņā cenu paaugstināšanās obligāti nosaka dēļ efektīvas aizliegtās
vienošanās darbības. Būtībā pastāv noteikti produktu sektori, kuros ir konkurence, un kuri savukārt sastapušies ar nepietiekamu
kapacitāti un palielinātu pieprasījumu, esot īstermiņā palielinājuši cenas par 40 % vai vairāk.
Turklāt
ADM
norāda, ka lai pierādītu, ka aizliegtajai vienošanās bija konkrēta ietekme uz attiecīgo tirgu, Komisija nevarēja pamatoti
balstīties uz apstākli, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki pārstāvēja 60 % no pasaules tirgus un 70 % no Eiropas citronskābes
tirgus, un ka tas radīja ilgas un sarežģītas aizliegtās vienošanās.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Ņemot vērā
ADM
iebildumus attiecībā par Komisijas pieeju, lai pierādītu, ka aizliegtajai vienošanās bija reāla ietekme uz citronskābes tirgu,
ir nepieciešams rezumēt Komisijas analīzi, kas ir izklāstīta Lēmuma 210.–228. apsvērumā, pirms spriest par
ADM
izvirzīto argumentu pamatotību.
–       Komisijas veiktās analīzes rezumējums
Sākotnēji Komisija norāda, ka “pārkāpumu veica uzņēmumi, kuri attiecīgā perioda laikā pārstāvēja vairāk nekā 60 % pasaules
citronskābes tirgus un 70 % Eiropas citronskābes tirgus” (Lēmuma 210. apsvērums).
Pēc tam Komisija apstiprināja, ka “tā kā aizliegtās vienošanās tika efektīvi realizētas, tām bija reāla ietekme uz tirgu”
(Lēmuma 210. apsvērums). Lēmumu 212. apsvērumā, atsaucoties uz Lēmuma daļu, kurā ir atspoguļoti fakti, Komisija atkārto argumentu,
atbilstoši kuram aizliegtās vienošanās “tika ļoti rūpīgi realizētas”, un piebilda, ka dalībnieki “bija pārsteigti par formālisma
un organizatorisko līmeni, kuru dalībnieki bija sasnieguši, lai realizētu šīs vienošanās”. Lēmuma 216. apsvērumā Komisija
norādīja, ka, “ņemot vērā iepriekš minēto un tās rūpes, kuras katras vienošanās dalībnieks bija veltījis aizliegtās vienošanās
sarežģītajai organizēšanai, realizācijas efektivitāte nevar tikt apšaubīta”.
Turklāt Komisija uzskatīja, ka nav nepieciešams “detalizēti noteikt, cik lielā mērā šīs cenas atšķiras no tām, kuras būtu
bijušas vienošanās neesamības gadījumā” (Lēmuma 211. apsvērums). Komisija pēc būtības apgalvoja, ka “šo atšķirību ne vienmēr
var novērtēt ticamā veidā, jo vairāki faktori varētu būt vienlaicīgi ietekmējuši produkta cenas attīstību, tādējādi padarot
secinājumu izdarīšanu par ļoti grūtu attiecībā pret relatīvo visu iespējamo faktoru nozīmi” (
ibidem
). Tomēr Lēmuma 213. apsvērumā Komisija aprakstīja citronskābes cenas evolūciju laikposmā no 1991. gada marta līdz 1995. gadam,
kurā citronskābes cena paaugstinājās par 40 %, un ka pēc šī laikposma cena pēc būtības ir saglabājusi šo līmeni. Lēmuma 214. un
215. apsvērumā Komisija atgādināja, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija noteikuši pārdošanas kvotas un izveidojuši un
piemērojuši informācijas, uzraudzības un kompensācijas mehānismus, lai nodrošinātu kvotu piemērošanu.
Visbeidzot, Lēmuma 217.–228. apsvērumā Komisija rezumēja, analizēja un noraidīja attiecīgo uzņēmumu argumentus administratīvā
procesa laikā. It īpaši Komisija rezumēja ekspertu ziņojumu, atbilstoši kuram konstatētā cenu evolūcija būtu bijusi tāda pati
arī aizliegto vienošanos neesamības gadījumā. Lēmuma 226. apsvērumā Komisija tomēr norādīja šādā formulējumā, ka
ADM
izvirzītie argumenti, balstoties uz ekspertu ziņojumu, kā arī argumenti, kurus izvirzījuši citi dalībnieki, nevar tikt pieņemti:
“Paskaidrojumi par cenu celšanos 1991. un 1992. gadā, ko iesniedza
ADM
, [
H & R
un
JBL
] var būt sava ziņā ticami, bet tie pārliecinoši nepierāda, ka aizliegtās vienošanās realizēšana nevarētu spēlēt kādu lomu
cenu svārstībās. Kaut gan aprakstītā situācija var izveidoties arī bez aizliegtajām vienošanās, tā ir arī pilnīgi savienojama
ar aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Fakts, ka citronskābes cenas palielinājās par 40 % 14 mēnešu laikā, nevar tikt izskaidrots
tikai ar konkurences darbību, bet ir jāinterpretē saistībā ar faktiem par to, ka dalībnieki vienojās par cenu paaugstināšanas
koordinēšanu un tirgus daļu noteikšanu, kā arī par ziņošanas un uzraudzības sistēmu. Viss iepriekš minētais noteica cenu paaugstināšanas
izdošanos.”
–       Vērtējums
Vispirms būtu jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu, Komisijai, aprēķinot naudas sodu uz pārkāpuma
smaguma pamata, ir cita starpā jāņem vērā “[pārkāpuma] konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”.
Šajā sakarā ir jāanalizē vārdi “ja to [t.i. – konkrēto ietekmi] ir iespējams izmērīt”. It īpaši tas ir jautājums par to, vai
šo vārdu nozīmē Komisija, aprēķinot naudas sodu, var pārkāpuma konkrēto ietekmi ņemt vērā tikai un tiktāl, ciktāl tā spēj
šo ietekmi noteikt.
Kā šajā jautājumā pamatoti norādījusi Komisija, aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu novērtējums obligāti ietver norādi
uz prezumpcijām. Šajā sakarā Komisijai it īpaši ir jāapsver, kāda būtu konkrētās preces cena, ja aizliegtā vienošanās nebūtu
pastāvējusi. Izvērtējot faktiskās cenu attīstības iemeslus, ir bīstami spekulēt attiecībā uz katru no šo cēloņu relatīvo nozīmi.
Ir jāņem vērā objektīvais apstāklis, ka aizliegtās vienošanās par cenām dēļ dalībnieki ir īpaši atteikušies no savas brīvības
savstarpēji konkurēt attiecībā uz cenām. Tādējādi ietekmes, kas izriet no apstākļiem, nevis brīvprātīgas aizliegtās vienošanās
dalībnieku atturēšanās, novērtējums obligāti ir pamatots ar saprātīgu iespējamību un nav precīzi nosakāms.
Tāpēc, ja vien Pamatnostādņu 1.A punkta pirmās daļas kritērijam neatņem tā lietderīgo iedarbību, Komisijai nevar pārmest,
ka tā ir balstījusies uz tādas aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu, kurai bijis pret konkurenci vērsts
mērķis, tādu kā aizliegtā vienošanās par cenām vai arī par kvotām, nenosakot šīs ietekmes apmēru vai šajā sakarā nesniedzot
skaitlisku novērtējumu.
Tā rezultātā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu ir jāuzskata par pietiekami pierādītu, ja Komisija var sniegt
konkrētus un ticamus pierādījumus, kas ar saprātīgu iespējamību norāda, ka aizliegtā vienošanās ir ietekmējusi tirgu.
Šajā sakarā no Komisijas analīzes rezumējuma (skat. šī sprieduma 153.–156. punktu) izriet, ka Komisija pamatojās uz diviem
pierādījumu apsvērumiem, lai konstatētu, ka aizliegtajām vienošanās bija “reāla ietekme” uz tirgu. Pirmkārt, Komisija atsaucās
uz faktu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija rūpīgi organizējuši vienošanās (skat. it īpaši 210., 212., 214. un 215. apsvērumu)
un ka attiecīgā perioda laikā šie dalībnieki aptvēra aptuveni 60 % pasaules citronskābes tirgus un aptuveni 70 % Eiropas citronskābes
tirgus (Lēmuma 210. apsvērums). Otrkārt, Komisija uzskatīja, ka lietas dalībnieku administratīvajā procesā iesniegtie dati
norādīja uz zināmu sakritību starp aizliegtās vienošanās noteiktajām cenām un tām cenām, kuras praksē piemēroja aizliegtās
vienošanās dalībnieki (Lēmuma 213. apsvērums).
Pat ja ir taisnība, ka Lēmuma 210. un 216. apsvērums kā tāds varētu vedināt uzskatīt, ka Komisija pamatojās uz cēloņsakarību
starp aizliegtās vienošanās realizēšanu un tās konkrēto ietekmi uz tirgu, tomēr apskatot Komisijas analīzi kopumā, ir redzams,
ka, pretēji tam, ko apgalvo
ADM
, Komisija neizsecināja aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi tikai vien no šīs aizliegtās vienošanās realizēšanas.
Papildus tam, ka tā norādīja uz aizliegto vienošanos “detalizētu” realizēšanu, Komisija balstījās uz citronskābes cenu attīstību
attiecīgajā laika posmā. Lēmuma 213. apsvērumā Komisija aprakstīja citronskābes cenas laikposmā no 1991. gada līdz 1995. gadam,
kādas tās bija noteikuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, kādas tās bija paziņotas klientiem un lielā mērā praktizētas no
dalībnieku puses. Ir jāizvērtē, vai, kā to apgalvo
ADM
, Komisija bija pieļāvusi kļūdas faktisko elementu vērtējumā, uz kuriem tā pamatoja savus secinājumus. Pastāvot šādiem apstākļiem,
kā jau tika nospriests šī sprieduma 160. punktā, Komisijai nevar pārmest, ka tā nemēģināja kvantificēt aizliegtās vienošanās
ietekmes nozīmi vai pasniegt skaitļos izteiktu vērtējumu šajā sakarā.
Šajā kontekstā vēl jo mazāk Komisijai var pārmest, ka tā ņēma vērā to, ka apstāklis, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki pārstāvēja
ļoti nozīmīgu citronskābes tirgus daļu (60 % no pasaules tirgus un 70 % no Eiropas tirgus), ir ļoti svarīgs faktors, kas tai
ir jāņem vērā, lai izvērtētu aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu. Pēc būtības nevar noliegt, ka aizliegtās vienošanās
cenu un pārdošanas kvotu noteikšanas efektivitātes iespējamība palielinās atbilstoši tirgus daļu nozīmībai, kas pieder aizliegto
vienošanos dalībniekiem. Kaut arī ir taisnība, ka pats par sevi šis apstāklis nepierāda reālās ietekmes pastāvēšanu, tomēr
Lēmumā Komisija norādīja šo cēloņsakarību, lai to ņemtu vērā tikai saistībā ar citiem elementiem.
Turklāt Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka šīs norādes nozīmība pieaugs atkarībā no aizliegtās vienošanās pastāvēšanas
ilguma. Ņemot vērā administrēšanas un vadības izmaksas, kas rodas no sarežģītas aizliegtās vienošanās, kas ietver, kā šajā
lietā, cenu noteikšanu, tirgus sadali un informācijas apmaiņas, ņemot vērā šādas prettiesiskas rīcības raksturīgo risku, labas
funkcionēšanas, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka fakts, ka uzņēmumi ilgu laiku turpināja šo pārkāpumu, norāda, ka aizliegtās
vienošanās dalībnieki guva noteiktu labumu no šīs aizliegtās vienošanās un, attiecīgi, šai vienošanās bija reāla ietekme uz
attiecīgo tirgu.
Visbeidzot, apstāklis, ka Komisija Lēmuma 226. apsvērumā atzina, ka ekspertu ziņojumā ietvertajai analīzei varētu būt “zināma
ticamība”, tomēr norādot, ka šī analīze pārliecinoši nepierādīja, ka aizliegtās vienošanās realizēšana nespēlēja nekādu lomu
attiecībā uz cenu svārstībām citronskābes tirgū, nav pierādīšanas pienākuma pārnešana. Šī analīzes daļa pienācīgi demonstrē,
ka Komisija rūpīgi izvērtēja dažādus argumentus gan par, gan pret aizliegtās vienošanās reālās ietekmes uz tirgu pastāvēšanai.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nebija izmantojusi kļūdainu pieeju, lai novērtētu aizliegtās vienošanās konkrēto
ietekmi uz citronskābes tirgu.
3.     Par citronskābes cenas attīstības vērtējumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
norāda, ka Komisijas pierādījumi par aizliegto vienošanos realizāciju bija ierobežoti un nepierāda konkrēto ietekmi.
Pirmkārt,
ADM
apstrīd Komisijas vērtējuma par citronskābes cenas izmaiņām pierādīšanas vērtību.
ADM
kritizē faktu, ka Komisija aprobežoja savu analīzi ar paziņotajām cenām un neņēma vērā cenas, ar kurām tika izstādīti rēķini.
Pēc
ADM
teiktā, lielākā daļa no
ADM
cenām attiecīgā perioda laikā bija zem aizliegtās vienošanās noteiktajām cenām.
Cerestar
un
JBL
arī norādīja, ka tās neņēma vērā noteiktās cenas (Lēmuma 217. apsvērums).
ADM
piebilst, ka vidējie mēneša pārdošanas rādītāji Eiropā, kurus Komisijai iesniedza
ADM
,
H & R
un
JBL
[skat. Lēmuma 95. apsvērumu un 1998. gada 28. septembra
JBL
vēstuli, 1997. gada 23. septembra
H & R
(
Bayer
) vēstuli un 1997. gada 5. decembra
ADM
vēstuli], arī apstiprina secinājumu, ka faktiskās cenas kopumā bija zemākas par aizliegtās vienošanās cenām.
Turklāt
ADM
pievērš uzmanību arī vairākiem izvilkumiem no
H & R
pārdošanas atskaitēm laikposmā no 1991. gada marta līdz 1994. gada septembrim, kas parāda, pēc
ADM
domām, to, ka pastāvēja pastāvīgs spiediens uz cenām šajā laikā.
Turklāt
ADM
piebilst, ka šo secinājumu apstiprina patērētāju ziņojumi par konkurētspējīgām cenām.

ADM
norāda, ka Lēmuma 91., 116. un 217.–226. apsvērumā Komisija atzina, ka laikposmā no vismaz 1993. gada vidus līdz 1995. gada
maijam pastāvēja plaša aizliegto vienošanos neievērošana, kas tieši attiecās uz aizliegto vienošanos cenām, un ka šīs cenas
nebija iespējams uzturēt sakarā ar importu no Ķīnas.
Otrkārt,
ADM
apstrīd Komisijas veiktās analīzes par pārdošanas kvotām pierādījuma vērtību. Pēc būtības
ADM
kritizē faktu, ka Komisijas veiktā analīze aprobežojās ar noteiktajām kvotām un uzraudzības un kompensēšanas sistēmas ieviešanu
un ka Komisija neņēma vērā attiecīgo uzņēmumu faktiski pārdotās citronskābes daudzumu.
Šajā sakarā
ADM
norāda, ka, pirmkārt, kā izriet no Lēmuma 97. apsvēruma un ko apstiprina ekspertu ziņojums par to, ka it īpaši 1991. un 1992. gadā
strauja pieprasījuma pieaugums padarīja fiksēto tonnāžu kvotu sistēmu par nefunkcionējošu, no kuras dalībnieki atteicās divus
mēnešus pēc vienošanās par fiksētās tonnāžas kvotu sistēmu 1991. gada 6. martā, un kuru dalībnieki nomainīja uz kvotu sistēmu,
kas balstīta uz procentiem no pārdošanas, un kas ļāva katram dalībniekam pārdot iepriekšējo gadu ievērojamās tonnāžas, lai
gūtu labumu no pieprasījuma pieauguma.
Otrkārt,
ADM
atzīmē, ka Lēmuma 106. un 107. apsvērums un ekspertu atzinums (35.–40. punkts) parāda, ka katru gadu dalībnieku pārdošanas
apjomi pārsniedza to kvotas vai arī tās nesasniedza, kas bija iemesls pastāvīgiem strīdiem.
JBL
pati norādīja, ko neapstrīdēja Komisija, ka “tā nekad nebija ņēmusi vērā tirgus daļas, par kurām sākotnēji bija notikusi
vienošanās”. Tas, ka dalībnieki neievēroja aizliegtās vienošanās, esot saderīgi ar to, ka neierobežoti palielinājās
ADM
,
JBL
un
HLR
kapacitāte attiecīgajā laikposmā.
Treškārt,
ADM
norāda, ka no Lēmuma 106. apsvēruma izriet, ka kompensēšanas un uzraudzības sistēmas nebija efektīvas, lai nodrošinātu, ka
dalībnieki ievēro savas kvotas, un bija nopietns iemesls dažādām nesaskaņām dalībnieku starpā.

ADM
norāda, ka līdzīgās lietās Komisija uzskatīja, ka aizliegtās vienošanās noteikumu neievērošanas rezultāts bija ierobežota
ietekme uz tirgu. Piemēram, “Grieķu prāmju” lietā Komisija akceptēja, ka atlaides piemērošana aizliegtās vienošanās noteiktajai
cenai ļāva secināt, ka bija ierobežota ietekme uz tirgu, un lietā “Prāmju operatori – Monetārie uzcenojumi” klientu pretošanās
cenu paaugstināšanai arī ļāva secināt ierobežotu ietekmi.
ADM
apgalvo, ka šajā lietā līdzīga nozīmē esot jāpiešķir atlaidēm attiecībā uz aizliegtās vienošanās cenām un kvotu neievērošanai.
Komisija noraida
ADM
argumentāciju.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai kontrolētu Komisijas vērtējumu aizliegtās vienošanās konkrētajai ietekmei uz tirgu, ir
īpaši svarīgi izvērtēt Komisijas vērtējumu aizliegtās vienošanās ietekmei uz cenām [iepriekš 41. punktā minētais spriedums
lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 148. punkts, un šajā sakarā Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑308/94
Cascades
/Komisija,
Recueil
, II‑925. lpp., 173. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā T‑347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751 lpp., 225. punkts].
Turklāt judikatūra atgādina, ka, nosakot pārkāpuma smagumu, it īpaši jāņem vērā inkriminētās rīcības tiesiskā regulējuma un
ekonomiskais konteksts (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73
līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recuel
, 1663. lpp., 612. punkts, un iepriekš 98. punktā minētais spriedums lietā
Ferriere Nord
/Komisija, 38. punkts) un ka, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai kā atskaites punkts jāpieņem konkurence,
kas parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Suiker Unie
u.c./Komisija, 619. un 620. punkts; iepriekš 180. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr‑Melnhof
/Komisija, 235. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 645. punkts).
Tādējādi, pirmkārt, aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz aizliegtām vienošanās par cenām, ar pamatotu iespējamības
līmeni ir jākonstatē (skat. šī sprieduma 161. punktu), ka šādi nolīgumi faktiski iesaistītajiem uzņēmumiem ir atļāvuši sasniegt
augstāku cenas līmeni, nekā tas būtu pastāvējis, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis. Otrkārt, no tā izriet, ka, izdarot
savu novērtējumu, Komisijai jāņem vērā visi objektīvie apstākļi konkrētajā tirgū un jāievēro ekonomiskais konteksts un, attiecīgā
gadījumā, likumdošanas konteksts. No Pirmās instances tiesas spriedumiem kartona aizliegtās vienošanās lietā (skat. it īpaši
iepriekš 180. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr‑Melnhof
/Komisija 234. un 235. punkts), ka attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā “objektīvi ekonomikas apstākļi”, kas norāda, ka ja pastāvētu
“brīva konkurence”, cenas nebūtu attīstījušās tādā pašā veidā kā cenas, kas faktiski tika pieprasītas [skat. arī iepriekš
41. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 151. un 152. punkts, un iepriekš 180. punktā minēto spriedumu lietā
Cascades
/Komisija, 183. un 184. punkts].
Šajā lietā, pamatojoties uz
ADM
un
JBL
iesniegtajiem dokumentiem administratīvā procesa laikā, Komisija analizēja citronskābes cenu attīstību laikposmā no 1991. gada
marta līdz 1995. gadam, kā arī kā korelējošos pasākumus, kas nodrošinātu spiedienu uz cenu līmeni, pārdošanas kvotu noteikšanu
un kompensēšanas sistēmas izveidošanu.
Lēmuma 213. apsvērumā Komisija aprakstīja, kā notika to citronskābes cenu evolūcija, par kurām bija vienojušies un kuras piemēroja
aizliegtās vienošanās dalībnieki:
“No 1991. gada marta līdz 1993. gada vidum cenas, par kurām bija vienojušies aizliegtās vienošanās dalībnieki, tika paziņotas
patērētajiem un plaši piemērotas, it īpaši aizliegtās vienošanās sākuma gados. Cenas palielinājums līdz DEM 2,25 [Vācu markas]
par kilogramu [..], sākot no 1991. gada aprīļa, par ko bija nolemts aizliegtās vienošanās sanāksmē 1991. gada martā, tika
realizēts vienkārši. Tam sekoja lēmums, kas tika pieņemts pa telefonu jūlijā, pacelt cenu līdz DEM 2,70 par kilogramu [..],
sākot no augusta. Šī cenas pacelšana arī tika veiksmīgi realizēta. Par pēdējo cenas pacelšanu līdz DEM 2,80 par kilogramu
[..] tika nolemts sanāksmē 1991. gada maijā, un tā tika realizēta 1992. gada jūnijā. Pēc šī datuma cenas vairs netika paceltas
un aizliegtās vienošanās dalībnieki koncentrējās uz šo cenu noturēšanu.”
Komisija atgādina, ka no 1991. gada līdz 1994. gadam vienošanās dalībnieki bija noteikuši kvotas fiksētu tonnāžu formā, kas
tika precīzi noteiktas katram dalībniekam un bija pakļautas kontroles sistēmai. Komisija atzīmē, ka šīs kvotas tika efektīvi
piemērotas un ka to ievērošana tika konstanti uzraudzīta. Turklāt Komisija atgādināja, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki
bija izveidojoši kompensācijas mehānismu un bija to efektīvi izmantojuši, nosakot sankcijas dalībniekiem, kas pārdod lielāku
tonnāžu nekā ir piešķirts pārdošanas kvotu ietvaros, un, piedāvājot kompensāciju tiem, kas tās nesasniedz (Lēmuma 214. un
215. apsvērums ar atsauci uz Lēmuma daļu, kurā ir izklāstīti fakti).

ADM
neapstrīd Komisijas veikto faktu konstatāciju par cenu attīstību un pārdošanas kvotu noteikšanu, bet tikai norāda, ka praksē
cenas un kvotas netika pilnībā ievērotas.
Saistībā ar citronskābes cenas attīstību
ADM
norāda, ka atbilstoši vairākiem Komisijai adresētiem paziņojumiem administratīvā procesa gaitā, kā arī atbilstoši ekspertu
atzinumam, praksē lielākā daļa cenu bija zem cenām, par kurām bija noslēgta vienošanās.
Tomēr no
ADM
iesniegtajiem rādītājiem izriet, ka vienmēr pastāv paralēles starp noteiktajām cenām un faktiskajām cenām. It īpaši atbilstoši
rādītājiem laikposmā starp 1991. gada martu un 1992. gada maiju tad, kad dalībnieki nolēma pacelt citronskābes cenu pārtikas
sektorā no DEM 2,25 par kilogramu līdz aptuveni DEM 2,8 par kilogramu, cena, kas praksē tika piedāvāta klientiem un kura 1991. gada
aprīlī bija starp DEM 1,9 un DEM 2,1 par kilogramu, tika paaugstināta līdz cenai starp DEM 2,3 un DEM 2,7 par kilogramu. Tāpat
no datiem izriet, ka šajā laikposmā, kurā dalībnieki bija noteikuši cenu DEM 2,8 par kilogramu, cena, kas praksē tika piedāvāta
klientiem, pastāvīgi bija augstāka par cenu pirms cenu paaugstināšanas 1991. un 1992. gadā.
Fakts, ka dalībnieki neievēroja vienošanos un pilnībā nepiemēroja cenas, par kurām bija vienojušies, nozīmē tikai to, ka tā
darot, dalībnieki piemēroja cenas, kuras tie varēja būt praktizējuši aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā. Kā Komisija
pamatoti atzīmēja Lēmuma 219. apsvērumā, Pirmās instances tiesa jau ir nospriedusi, ka vainas mīkstinošu apstākļu vērtēšanas
kontekstā uzņēmums, kas praktizē, neraugoties uz vienošanos ar saviem konkurentiem, vairāk vai mazāk neatkarīgu politiku tirgū,
var vienkārši mēģināt izmantot aizliegto vienošanos savam labumam (iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā
Cascades
/Komisija, 230. punkts). Turklāt, kā Komisija norādīja Lēmuma 226. apsvērumā, aizliegtās vienošanās ļāva tās dalībniekiem
koordinēt cenu attīstību tirgū.

ADM
tāpat arī apgalvoja pārdošanas kvotu sistēmas neefektivitāti. Šajā sakarā
ADM
aprobežojās ar apgalvojumu, ka aizliegtās vienošanās perioda laikā sistēma tika grozīta tādā veidā, lai tā ļautu katram dalībniekam
pārdot lielāku tonnāžu par to, kas tam bija piešķirta, lai gūtu labumu no pieprasījuma pieauguma. Tomēr šādu argumentāciju
nevarot pieņemt. Šī argumentācija nav tāda, lai pierādītu, ka faktiski pārdotā tonnāža atbilst tai tonnāžai, kura varētu būt
tikusi pārdota aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā, un ka sistēma, kas tika realizēta mazāk efektīvā veidā nekā to bija
paredzējuši dalībnieki, neizdarīja spiedienu uz cenām. Turklāt nevar izslēgt, ka cenas būtu attīstījušās daudz izteiktākā
veidā aizliegtās vienošanās, kas liedza dalībniekiem konkurēt ar cenām, neesamības gadījumā.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka tās rīcībā ir konkrēti un ticami pierādījumi, kas norāda,
ka citronskābes cena aizliegtās vienošanās ietvaros atbilstoši saprātīgai iespējamībai bija augstāka nekā tā, kura būtu bijusi
aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā.
Pat pieņemot to, kā
ADM
norāda, balstoties uz ekspertu atzinumos iekļauto ekonomisko analīzi, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku praktizētās cenas
visā visumā bija tādas pašas kā vienošanās neesamības gadījumā, tas neatspēko to, ka Komisija varēja pamatoti apstiprināt
Lēmuma 226. apsvērumā, ka aizliegtā vienošanās ļāva tās dalībniekiem koordinēt cenu attīstību. Kaut arī cenu attīstību lielā
mērā noteica tirgus darbība, sakarā ar kuru nevar apgalvot, ka cenas attīstījās tādā pašā veidā, kādā tās tika praktizētas,
tomēr nevar noliegt, ka dalībnieki vismaz varēja koordinēt cenu attīstību.
Tā rezultātā
ADM
argumentācija nevar tikt pieņemta.
4.     Par attiecīgā produkta tirgus definīciju
a)     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
uzskata, ka Komisija pieļāva kļūdas, definējot attiecīgo tirgu.
ADM
apgalvo, ka attiecīgā tirgus definīcija ir nepieciešama, lai noteiktu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu un tā rezultātā
šīs kļūdas atsaucās uz naudas soda aprēķināšanu. Pēc
ADM
domām, konkrētā produkta tirgus noteikšana ir būtiska analīzes daļa, kas ir jāveic Komisijai, ja tā piedāvā ņemt vērā aizliegtās
vienošanās izmērāmu ekonomisko iedarbību uz attiecīgo tirgu, lai noteiktu naudas sodu. Bez šīs analīzes Komisijas secinājums,
ka pastāvēja ietekme, ir vienīgi teorētisks vērtējums par iedarbību uz konkurenci, kas ir saistīta ar ierobežojošiem pasākumiem.
Tā nav pret konkurenci vērstas iedarbības, kas radusies pārkāpuma rezultātā, analīze, kuru savukārt apstiprina specifiskas
norādes (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95,
no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95,
T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 4866. punkts).

ADM
apgalvo, ka no Lēmuma 8.–14. apsvēruma izriet, ka citronskābei vairāk nekā 90 % gadījumu ir aizstājēji.
ADM
norāda, ka no ekspertu ziņojuma izriet, ka “aizliegtās vienošanās analīzes sakarā attiecīgais tirgus ir citronskābes tirgus
kopā ar fosfātu un arī, ļoti iespējams, ar minerālo skābju tirgu. Turklāt citi citronskābes ražotāji esot pauduši tādu pašu
uzskatu administratīvā procesa laikā. Visbeidzot,
ADM
norāda, ka detalizēta informācija par citronskābes aizstājamību ir atrodama
R. Bradley
,
H. Janshekar
un
Y. Yoshikawa
ziņojumā ar nosaukumu “CEH Marketing Research Report, Citric Acid”, kas publicēts 1996. gadā “Chemical Economics Handbook
– SRI International” (turpmāk tekstā – “
CEH
ziņojums”), uz kuru Komisija atsaucās savā Lēmumā (skat. it īpaši 72. apsvērumu).
Tomēr
ADM
apgalvo, ka, neraugoties uz šiem faktiem, Komisija neizvērtēja, vai citronskābes tirgus būtu jāuzskata par attiecīgo atsevišķo
ekonomisko tirgu pašu par sevi, vai arī tas būtu jāuzskata par daļu no lielāka tirgus, kas iekļauj minētos aizstājējus.
Komisija noraida
ADM
argumentus.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Iesākumā ir jākonstatē, ka Lēmumā Komisija neanalizēja, vai attiecīgā produkta tirgus ir jāierobežo tikai ar citronskābes
tirgu, vai arī, kā norāda
ADM
, jāpieņem plašāks skatījums, kurš ietver citronskābes aizstājējus. Zem nosaukumiem “Attiecīgais produkts” (Lēmuma 4.–14. apsvērums)
un “Citronskābes tirgus” (Lēmuma 38.–53. apsvērums) Komisija tikai aprakstīja dažādus citronskābes pielietojumus, kā arī citronskābes
tirgus lielumu.
Ekspertu ziņojumā, ko
ADM
iesniedza Komisijai administratīvā procesa laikā, attiecīgo produktu tirgus ir definēts kā plašāks, kas ietver aizstājējus,
it īpaši fosfātus un minerālās skābes. Tomēr Lēmumā Komisija neanalizēja
ADM
argumentus saistībā ar nepieciešamību pieņemt plašāku attiecīgā produkta tirgus definīciju.
Ņemot vērā minēto, ir jānorāda, ka
ADM
argumentāciju varētu pieņemt vienīgi tad, ja
ADM
varētu pierādīt, ka ja Komisija būtu definējusi attiecīgo produktu tirgu saskaņā ar
ADM
apgalvojumiem, tad Komisija nebūtu varējusi konstatēt ietekmi uz tirgu, kas sastāv no citronskābes un tās aizstājēju tirgus.
Kā tika nospriests šī sprieduma 161. punktā, tikai šajā gadījumā Komisijas nebūtu varējusi pamatoties uz aizliegtās vienošanās
konkrētās ietekmes uz tirgu kritēriju, lai aprēķinātu naudas sodu saistībā ar pārkāpuma smagumu.
Saistībā ar cenu un pārdošanas kvotu attīstības analīzi, ko Komisija veica Lēmuma 213. un turpmākajos punktos,
ADM
nav izdevies pierādīt, ne arī iesniegt pierādījumus, kas, apskatīti kopā, veidotu saskaņotu ekonomisko rādītāju kopainu,
kas ar saprātīgu iespējamību norādītu, ka aizliegtās vienošanās ietekme uz tirgu, kas ietver citronskābes aizvietotāju tirgu,
nebūtu vispār, vai vismaz tā būtu neievērojama. Ekspertu ziņojumā, kurā tika postulēts, ka tirgus ir jādefinē daudz plašāk,
analīze par aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz cenu attīstību aprobežojās tikai ar citronskābes tirgu.
Visbeidzot,
ADM
nepamatoti izvirza iepriekš 194. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 4866. punkts. Ir tiesa, ka šajā sprieduma daļā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijai bija jāveic analīze,
kas pamatojas uz konkrētām norādēm, un tai nav jāaprobežojas ar teorētisku vērtējumu, tomēr šajā sprieduma daļā netiek runāts
par attiecīgo produktu tirgus definēšanu, bet gan par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu kā tādu.
Tādējādi ir jānoraida iebildums par kļūdainu attiecīgā produkta tirgus definīciju.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka
ADM
nepierādīja, ka Komisija bija pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā par aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu.
IV –
Par pārkāpuma ilgumu

ADM
atgādina, ka Lēmuma 91., 116. un no 217. līdz 226. apsvērumam Komisija pieļāva, ka laikposmā vismaz no 1993. gada vidus līdz
1995. gada maijam ir notikusi liela mēroga krāpšanās saistību ziņā, kas tieši ietekmējusi aizliegtās vienošanās noteiktās
cenas, un ka šīs cenas nebija iespējams ievērot Ķīnas importa dēļ (skat. šī sprieduma 173. punktu).
Šai sakarā
ADM
apgalvo, ka Komisija nedrīkstēja piemērot
ADM
10 % palielinājumu par katru pārkāpuma gadu (Lēmuma 249. apsvērums). Šādi rīkodamās, Komisija, pēc
ADM
domām, ir pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu, atkāpjoties no savas lēmumu pieņemšanas prakses [Komisijas
1998. gada 28. janvāra Lēmums 98/273/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/35.733 – VW) (OV L 124, 60. lpp.)],
saskaņā ar kuru par laikposmiem, kuros prettiesiskās vienošanās nav ievērotas vai īstenotas, ir piemērojams mazāks palielinājums.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu B punktu – Komisija ir norādījusi, ka vidēja ilguma pārkāpumiem,
proti, kas parasti ilgst no gada līdz pieciem gadiem, tā var palielināt attiecīgo naudas sodu līdz pat 50 % par smagu pārkāpumu.
Šai gadījumā Lēmuma 249. apsvērumā Komisija konstatēja, ka
ADM
pārkāpums ir ildzis četrus gadus, respektīvi, Pamatnostādņu izpratnē bijis vidēji ilgs, un tā sakarā ar šo ilgumu palielināja
naudas sodu par 40 %. No tā izriet, ka Komisija ir ievērojusi pašas pieņemto Pamatnostādņu noteikumus. Pirmās instances tiesa
turklāt uzskata, ka palielinājums par 40 %, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu, nav acīmredzami nesamērīgs.
Lai gan
ADM
atsaucas uz Komisijas lēmumu lietā
VW
(skat. šī sprieduma 206. punktu), ir jākonstatē, ka minētās lietas fakti atšķiras no šīs lietas faktiem. Pietiek atzīmēt,
ka tai lietā bija runa par aizliegto vienošanos, kas bija ilgusi vairāk nekā desmit gadu, un Komisija atbilstoši Pamatnostādnēm
izmantoja noteiktu procentu likmes palielinājumu gadā, nevis vienotu procentu likmi, kā tā ir darījusi šai lietā. Nevar nepamanīt,
ka pretēji
ADM
apgalvojumiem no
VW
lēmuma apsvērumiem nekādi nevar izsecināt, ka Komisija ar šo lēmumu censtos ieviest vispārēju praksi, kas būtu jāievēro arī
visos turpmākajos lēmumos.
Līdz ar to pamats ir jānoraida kā nepamatots.
V –
Par vainu pastiprinošiem apstākļiem
A –
Ievads
Lēmuma 267. un 273. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka
ADM
un
HLR
ir bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās, līdz ar to palielināja abu uzņēmumu naudas sodus par 35 %.

ADM
apstrīd, ka tam bija vadošā loma aizliegtajā vienošanās, uzskatot, ka Komisija naudas sodu ir palielinājusi prettiesiski.
Šeit
ADM
pēc būtības izvirza četrus pamatus, kas saistīti ar naudas soda palielināšanu vainu pastiprinošu apstākļu dēļ. Pirmkārt,
ADM
apgalvo, ka Komisija nepamatoti uzskata, ka tam bija vadošā loma aizliegtajā vienošanās. Otrkārt,
ADM
apgalvo, ka Komisija, piemērojot
ADM
un
HLR
vienādu paaugstinājuma likmi, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Treškārt,
ADM
apgalvo, ka Komisija, atkāpjoties no lēmumu pieņemšanas prakses palielinātā naudas soda likmes aprēķinos, ir pārkāpusi vienlīdzīgas
attieksmes principu. Ceturtkārt,
ADM
apgalvo, ka Lēmumā pārkāpts pienākums sniegt pamatojumu.
B –
Par to, vai
ADM
ir klasificējams kā aizliegtās vienošanās līderis
1.     Ievads
No Lēmuma 263. līdz 266. apsvēruma izriet, ka, secinot, ka
HLR
un
ADM
bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās, Komisija būtībā ir atsaukusies uz apstākli, ka
ADM
ir bijusi izšķiroša loma aizliegtās vienošanās izveidē, kā arī
ADM
ir bijis dažādo aizliegto vienošanos sanāksmju organizētājs. Komisija šajā jautājumā ir balstījusies uz trīs dažādiem elementiem.
Pirmkārt, Lēmuma 263. un 264. apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz apstākli, ka, 1990. gada decembrī ienācis tirgū, uzņēmums
ADM
1991. gada janvārī ir organizējis vairākas divpusējas sanāksmes ar dažiem citronskābes ražotājiem, proti,
H & R
,
HLR
un
JBL
(turpmāk tekstā – “
ADM
1990. gada janvārī organizētās divpusējās sanāksmes”). Otrkārt, Lēmuma 265. apsvērumā Komisija ir atsauksies uz paziņojumu,
ko FIB [
FBI
] sniedzis kāds bijušais
ADM
pārstāvis, kas ir piedalījies aizliegtās vienošanās sanāksmēs (turpmāk – “bijušais
ADM
pārstāvis”), kad ASV iestādēs noritēja antitrasta procedūra, kurš citēts FIB izstrādātajā ziņojumā (turpmāk tekstā – “FIB
ziņojums”) par kāda cita
ADM
pārstāvja rīcību, kurš arī piedalījies aizliegtās vienošanās sanāksmēs (turpmāk tekstā – “otrs
ADM
pārstāvis”). Treškārt, Lēmuma 266. apsvērumā Komisija atsaucās uz
Cerestar
paziņojumu administratīvajā procedūrā (turpmāk tekstā – “
Cerestar
paziņojums”).

ADM
pārmet Komisijai kļūdainu šo trīs elementu izvērtējumu, kā arī nepietiekamu Lēmuma pamatotību šai ziņā. Šie iebildumi tiks
izskatīti atsevišķi, ņemot vērā katru no trim atšķirīgajiem elementiem.
ADM
turklāt apgalvo, ka šie elementi jebkurā gadījumā neļauj secināt, ka
ADM
aizliegtajā vienošanās bijusi vadoša loma.
2.     Par apgalvojumiem, ka Komisija ir kļūdījusies, uzskatot
ADM
lomu aizliegtajā vienošanās par vadošu
a)     Par
ADM
1991. gada janvārī organizētajām divpusējām sanāksmēm
Lietas dalībnieku argumenti

ADM
uzskata, ka tās rīcība 1991. gada janvāra sanāksmēs, kurās bez
ADM
piedalījās arī
H & R
,
HLR
un
JBL
, nevarot tikt uzskatīta par elementu, kas ļautu klasificēt tās lomu aizliegtajā vienošanās kā vadošu. Šai sakarā
ADM
min izvilkumus no Lēmuma 264. apsvēruma, kuros Komisija ir paziņojusi, ka “tas, ka
ADM
bija sarīkojis virkni divpusēju sanāksmju ar saviem konkurentiem īsi pirms pirmās daudzpusējās aizliegtās vienošanās sanāksmes,
nav pietiekams pamats, lai secinātu, ka
ADM
ir bijis aizliegtās vienošanās iniciators”.
Jebkurā gadījumā
ADM
uzskata, ka Lēmumā pārkāpts pienākums sniegt pamatojumu. Paziņojot, ka divpusēju sanāksmju pastāvēšanas fakts nav pietiekams,
lai secinātu, ka
ADM
ir bijis aizliegtās vienošanās iniciators, Komisija nonāk pretrunā pašas analīzei, kas šo sanāksmju sakarā izklāstīta 263. apsvērumā.
Komisija lūdz noraidīt
ADM
argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatzīmē, ka
ADM
1991. gada janvārī organizēto sanāksmju sakarā Lēmuma 263. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka tā ir izmantojusi divus dokumentus.
Pirmkārt, Komisija ir izmantojusi 1999. gada 15. janvārī datētu
ADM
dienesta vēstuli, kas saistīta ar pārrunām, kuras
ADM
bijušais pārstāvis aizliegtajā vienošanās risinājis ar Komisijas dienestiem 1998. gada 11. decembrī. Otrkārt, Komisija ir
izmantojusi FIB ziņojumu.
Attiecībā uz
ADM
1991. gada janvārī organizētajām divpusējām sanāksmēm ar galvenajiem citronskābes ražotājiem, t.i.,
H & R
,
HLR
un
JBL
, Komisija uzskata, ka, neraugoties uz to, ka
ADM
nosaukusi šīs sanāksmes par vienkāršām, konkurentiem adresētām prezentācijām, “ir bijis visnotaļ iespējams, ka tām bijusi
izšķiroša loma citronskābes aizliegtās vienošanās izveidē (vai atkārtotā izveidē) 1991. gada martā”. Pēc Komisijas viedokļa,
“ņemot vērā neilgo laiku starp šo sanāksmju virkni un pirmo aizliegtās vienošanās daudzpusējo sanāksmi 1991. gada 6. martā,
ir ļoti ticams, ka ir tikusi pārrunāta iespēja vai nodoms izveidot organizētu aizliegto vienošanos, kā tas izriet no
ADM
darbinieka rakstītā protokola satura – lai gan pārrunas raksturotas neskaidri, šis darbinieks norāda, ka vismaz divos gadījumos
kāds konkurents “nomelnots” [..] par savu darbību citronskābes nozarē”. Komisija uzskata, ka “šāds aizvainojums pret konkurentu,
ko apsūdz nepareizā mārketinga stratēģijā, pēc visa spriežot, liecina par konkurencei neatbilstošu mērķi ieviest tirgū lielāku
disciplīnu” (Lēmuma 74., 75. un 263. apsvērums).
Turklāt Lēmuma 264. apsvērumā Komisija ir piebildusi, ka “tas, ka
ADM
bija sarīkojis virkni divpusēju sanāksmju ar saviem konkurentiem īsi pirms pirmās daudzpusējās aizliegtās vienošanās sanāksmes,
nav pietiekams pamats, lai secinātu, ka
ADM
ir bijis aizliegtās vienošanās iniciators, tomēr ir uzskatāms par būtisku norādi”.
Lai gan
ADM
apstrīd Komisijas vērtējumu saistībā ar divpusējām sanāksmēm, jāatzīmē, ka uzņēmums nenoliedz, ka ir tās organizējis. Turklāt
tas nepārmet Komisijai, ka tā būtu nepareizi rezumējusi dokumentus, kurus tā šai sakarā izmantoja.
ADM
toties apgalvo, ka šo divpusējo sanāksmju mērķis ir bijis vienīgi iepazīstināt ar sevi pārējos aizliegtās vienošanās dalībniekus.
Ja ir pareiza Komisijas norāde Lēmuma 264. apsvērumā, proti, ka divpusējo sanāksmju sakarā Komisijai pieejamā informācija
nav bijusi pietiekama, lai secinātu, ka šais sanāksmēs
ADM
bijusi aizliegtās vienošanās iniciatora loma, tomēr Komisija varēja pamatoti secināt, ka šādas
ADM
organizētas divpusējas sanāksmes ir “būtiska norāde” tam, ka
ADM
ir izveidojis aizliegto vienošanos.
Vienīgi tas apstāklis, ka Lēmuma 264. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi, ka šo divpusējo sanāksmju pastāvēšana pierāda
ADM
iniciatora lomu tikai relatīvi, nenozīmē, ka Komisija ir kļūdaini tās analizējusi. Gluži pretēji, Komisijas izvēlētā pieeja
liecina par rūpīgu minēto dokumentu analīzi, lai secinātu, ka divpusējo sanāksmju pastāvēšana bija tikai būtiska norāde uz
ADM
iniciatora lomu aizliegtajā vienošanās, tomēr ar tām vien nepietiek, lai izdarītu galīgus secinājumus.
Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, uzskatot šīs sanāksmes par norādi, kas papildina abus pārējos elementus,
uz kuriem tā balstījusies, lai secinātu, ka
ADM
ir bijusi iniciatora loma šai aizliegtajā vienošanās.
Ciktāl
ADM
izvirza apgalvojumus par to, ka pārkāpts pamatošanas pienākums, jāatzīmē, ka Komisijas spriešanas gaita skaidri izklāstīta
Lēmuma 263. un 264. apsvērumā. Lēmuma 263. apsvērumā Komisija nospriedusi, ka
ADM
un, attiecīgi,
H & R
,
HLR
un
JBL
sanāksmēm 1991. gada janvārī, ļoti iespējams, bijusi izšķiroša loma citronskābes aizliegtās vienošanās izveidē 1991. gada
martā, bet Lēmuma 264. apsvērumā precizējusi šī konstatējuma sekas
ADM
, proti, ka divpusējo sanāksmju pastāvēšana starp
ADM
un tās konkurentiem neilgi pirms pirmās divpusējās sanāksmes, nav pietiekams pamats, lai secinātu, ka
ADM
ir bijis aizliegtās vienošanās iniciators, tomēr ir “būtiska norāde” uz to. Šis precizējums nav pretrunīgs un nepadara Komisijas
argumentāciju par nekonsekventu. Līdz ar to Komisijai nevar pārmest pamatojuma trūkumu.
Tādējādi Komisija šai ziņā nav nedz būtiski kļūdījusies savā vērtējumā, nedz arī pārkāpusi pamatošanas pienākumu.
b)     Par bijušā
ADM
pārstāvja paziņojumu FIB
Faktu un Lēmuma formulējumu uzskaitījums

ADM
bijušais pārstāvis 1996. gada 11. un 12. oktobrī sniedza liecības, kad to nopratināja
grand jury
ASV antitrasta procedūras ietvaros, kuras rezultātā tika panākts kompromisa vienošanās (
plea agreement
). Šī nopratināšana tika veikta pēc tiesas rīkojuma (
compulsion order
),
ADM
bijušajam pārstāvim ar advokātu palīdzību sniedzot liecības. Uz šīs nopratināšanas pamata tika uzrakstīts FIB 1996. gada
5. novembra ziņojums.
No ASV kompetento iestāžu 1996. gada 11. oktobra vēstules, kas adresēta bijušā
ADM
pārstāvja advokātam, izriet, ka šī nopratināšana veikta pēc
ADM
pieprasījuma, kas piekrita sniegt liecības, ja tiks garantētas uzņēmuma tiesības, ko tam piešķir ASV Konstitūcija, proti,
neatbildēt uz jautājumiem, pēc kuriem var sekot inkriminācija (piektais grozījums). Šai vēstulē ir arī minēts, ka pirms nopratināšanas
ASV iestādes piešķīrušas bijušajam
ADM
pārstāvim imunitāti pret kriminālvajāšanu saistībā ar liecībās sniegtajiem faktiem, ja vien viņš godīgi un patiesi atbild
uz uzdotajiem jautājumiem un izklāsta visu informāciju, kas viņam zināma. ASV iestādes tāpat norādīja, ka bijušā
ADM
pārstāvja liecības nopratināšanā kriminālvajāšanas ietvaros nevarēs tieši vai netieši vērst pret
ADM
vai uzņēmuma darbiniekiem, meitas sabiedrībām vai saistītajām sabiedrībām.
Minētās nopratināšanas laikā 1996. gada 11. un 12. oktobrī bijušais
ADM
pārstāvis sniedza sīku aizliegtās vienošanās darbības un dalībnieku raksturojumu. Viņš raksturoja visaugstākā līmeņa sanāksmes
(t.s. “masters” sanāksmes vai “G‑4/5” sanāksmes), kā arī tehniskās (t.s. “sherpas”) sanāksmes, kurās pats lielākoties bija
piedalījies. FIB ziņojuma 21. un 22. lappusē ir citēta bijušā
ADM
pārstāvja paziņojuma daļa, no kuras savukārt Komisija ir sniegusi citātus Lēmuma 265. apsvērumā.
Komisijas administratīvajā procedūrā
Bayer
tai iesniedza FIB ziņojumu. Administratīvajā procedūrā 1998. gada 11. decembra sanāksmē starp Komisiju un
ADM
pārstāvjiem (skat. Lēmuma 57. apsvērumu) Komisija nopratināja arī bijušo
ADM
pārstāvi. Pēc šīs sanāksmes
ADM
iesniedza Komisijai dienesta vēstuli bez datuma, ar virsrakstu “Memorands, kura pamatā ir Komisijas pārrunas ar bijušo
ADM
pārstāvi 1998. gada 11. decembrī”.
Pēc tam Komisija, darot zināmus savus iebildumus, izmantoja bijušā
ADM
pārstāvja paziņojumu, kas sniegts FIB ziņojumā. Tā turklāt pievienoja paziņojumam par iebildumiem šī ziņojuma kopiju.
Atbildot uz šo paziņojumu par iebildumiem,
ADM
atsaucās uz sava bijušā pārstāvja paziņojumu FIB, lai uzsvērtu, ka
ADM
sadarbojas ne tikai Komisijas procedūras ietvaros, bet arī ar ASV iestādēm.
ADM
turklāt pati vairākkārt ir atsaukusies uz FIB ziņojumu, lai parādītu, ka ir pilnībā sadarbojusies Komisijas procedūras ietvaros,
ka aizliegtai vienošanās ir bijusi tikai ierobežota ietekme uz citronskābes tirgu un ka, aprēķinot naudas sodu, tai piemērojami
vainu mīkstinoši apstākļi.
ADM
īpaši uzsvēris šo FIB ziņojumu, lai pamatotu savu viedokli, ka tai nav bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās, ar šo argumentāciju
vienlaikus cenšoties Komisijai pierādīt, ka tai tas jāņem vērā kā vainu mīkstinošs apstāklis.
Lēmuma 265. apsvērumā Komisija atsaucas uz FIB ziņojumu šādi:
“Sniedzot liecības FIB 1996. gadā, [bijušais]
ADM
pārstāvis aizliegtās vienošanās sanāksmēs, norādot uz citu
ADM
pārstāvi, kas piedalījās tajās pašās sanāksmēs, paziņoja, ka G‑4/5 vienošanās darbības plāns, šķiet, ir šā cita pārstāvja
iecere, un ka 1991. gada 6. marta Bāzeles sanāksmē tikusi formulēta šī [citronskābes] vienošanās. [Šim otrajam
ADM
pārstāvim] ir bijusi samērā aktīva loma. Runājot par šo pašu kolēģi, viņš piebildis, ka minētais [
ADM
pārstāvis] ticis saukts par “viedo”, un
JBL
pārstāvis [vārds] pat viņu nodēvējis par “mācītāju”.”
Lietas dalībnieku argumenti

ADM
apgalvo, ka Komisija ir kļūdījusies, izmantojot FIB ziņojumu kā dokumentu, pēc kura noteikta
ADM
“līdera pozīcija”.
Pirmkārt,
ADM
apgalvo, ka Komisija nav varējusi pamatoti izmantot FIB ziņojumu, jo šis ziņojums ir ietilpis trešās valsts iestāžu savāktu
pierādījumu kopumā, uz kuriem neattiecas Kopienas tiesībās sniegtās procesuālās aizsardzības garantijas.
ADM
uzsver, ka nedz bijušajam
ADM
pārstāvim, nedz tā advokātam nav dota iespēja izskatīt, apstiprināt vai parakstīt sniegto liecību.
Šādas liecības ASV tiesas uzskatot par mazticamām.
ADM
turklāt atzīmē, ka Tiesa savā 1993. gada 10. novembra spriedumā lietā C‑60/92
Otto
(
Recueil
, I‑5683. lpp., 20. punkts) ir atzinusi, ka informāciju, kas iegūta nacionālā procedūrā, kura nav saistīta ar Kopienā atzītām
tiesībām uz aizstāvību pret pašapsūdzību (
self-incrimination
), protams, kāds lietas dalībnieks var darīt zināmu Komisijai. Tomēr Tiesa esot nospriedusi, ka no 1989. gada 18. oktobra
sprieduma lietā 374/87
Orkem/
Komisija (
Recueil
, 3283. lpp.) izriet, ka gan Komisija, gan nacionālā iestāde nevar izmantot šo informāciju kā līdzekli, lai procedūrā, kas
var radīt sankcijas, pierādītu, ka ir pārkāptas konkurences tiesības, vai kā norādi, kas pamatotu izmeklēšanas uzsākšanu pirms
šādas procedūras.

ADM
uzsver, ka tā neapgalvo, ka ASV iestādes nav ievērojušas procesuālās garantijas. Tā norāda, ka bijušais
ADM
pārstāvis ir sniedzis liecības advokāta klātbūtnē, un viņam garantēta imunitāte pret kriminālvajāšanu. Tomēr
ADM
norāda, ka šie ir trešās valsts procedūrā iegūti pierādījumu elementi, kuriem nevar piemērot Kopienas tiesībās paredzētās
garantijas. Komisija nepārprotami nespēj noteikt dokumenta pierādījuma spēku, nesaprotot, kā šis dokuments ir uzrakstīts,
un nepārzinot procesuālās garantijas, kas saistītas ar šī dokumenta uzrakstīšanu, tostarp tādus izšķirošus jautājumus, kā,
piemēram, vai tas rakstīts, lieciniekam nododot zvērestu, un vai to ir pārskatījis liecinieks vai tā advokāts.
Otrkārt,
ADM
uzskata, ka Komisija nevarēja izmantot FIB ziņojumu, jo
ADM
nav dota iespēja īstenot tiesības aizstāvēties pret pašapsūdzību, kas atzītas iepriekš 238. punktā minētajā spriedumā lietā
Orkem
/Komisija.
ADM
piebilst, ka nav būtiski, ka atteikšanās no vajāšanas skar tikai kriminālprocesu.

ADM
atgādina, ka bijušais
ADM
pārstāvis, sniedzot liecības, atteicies no tiesībām aizstāvēties pret pašapsūdzību ar nosacījumu, ka šīs liecības ASV iestādes
nevērsīs ne pret viņu pašu, ne pret
ADM
.
ADM
atzīmē, ka atšķirībā no ASV iestādēm Komisija uzsāktās procedūras ietvaros nav tam devusi iespēju īstenot tiesības aizstāvēties
pret pašapsūdzību saistībā ar bijušā
ADM
pārstāvja liecībām.
ADM
neapstrīd, ka Komisija var atsaukties uz FIB ziņojuma daļām, kas sakrīt ar tiešajām liecībām, kuras bijušais
ADM
pārstāvis sniedzis Komisijā.
ADM
uzsver, ka tiešās liecības, kuras bijušais
ADM
pārstāvis sniedzis Komisijā, neskar “līdera pozīciju” aspektus, kurus uz FIB ziņojuma pamata ir izmantojusi Komisija.
ADM
pārmet Komisijai, ka, neņemot vērā to, ka tā ir uzdevusi jautājumus bijušajam
ADM
pārstāvim personiski un ka tai ir bijusi iespēja sazināties ar uzņēmumu tieši vai iesniedzot rakstiskus jautājumus, tā nav
skārusi jautājumu par
ADM
vadošo lomu nevienā izmeklēšanas brīdī, bet tikai vēlāk.
Treškārt,
ADM
norāda, ka trīs iemeslu dēļ uz FIB ziņojumu būtībā nevar paļauties.
Pirmkārt,
ADM
atzīmē, ka ziņojumu ir rakstījuši FIB aģenti un ASV Prokuratūras tiesneši, kas vēlējušies panākt lietas ātrāku izskatīšanu.
Šādus ziņojumus ASV tiesa noraidījusi kā tādus, kas balstīti uz liecībām, nevis faktiem, līdz ar to nepieņemamus, jo izmeklētāji,
cenšoties labāk pamatot krimināllietu, ir varējuši sniegt tikai selektīvu nopratinātās personas liecību kopsavilkumu.
Otrkārt,
ADM
atkārto apgalvojumu, ka nedz bijušajam
ADM
pārstāvim, nedz tā juriskonsultam nav dota iespēja izskatīt, apstiprināt vai parakstīt sniegto liecību un ka pēc diviem gadiem,
iztaujājot lietas dalībniekus par šo liecību tiesas sēdē, bijušais
ADM
pārstāvis, sniedzot liecību pēc ASV iestāžu uzaicinājuma, paziņoja, ka šo FIB ziņojumu nav redzējis.
ADM
turklāt atzīmē, ka lietas dalībnieku iztaujāšanas laikā bijušais
ADM
pārstāvis apšaubīja kādas ziņojuma daļas precizitāti, kas viņam tai brīdī tika iesniegta.
Treškārt,
ADM
uzskata, ka FIB ziņojums ir iekšēji pretrunīgs saistībā ar uzņēmuma īstenoto vadošo lomu. Faktiski
ADM
apgalvo, ka Komisija ir izmantojusi ziņojuma 22. lappusi, kur teikts, ka bijušā
ADM
pārstāvja priekšniekam bijusi aktīva loma sākotnējā sanāksmē 1991. gada 6. martā, bet 7. lappusē precizēts, ka šo 1991. gada
6. marta sanāksmi “acīmredzot vadīja [
HLR
pārstāvis], kuru bijušais
ADM
pārstāvis sauc par “galveno varoni””.

ADM
piebilst, ka no 1998. gada 11. decembra dienesta vēstules (skat. šī sprieduma 232. punktu) izriet, ka “[
HLR
pārstāvis] [..] ir bijis šīs neformālās grupas priekšsēdētājs”, “ka
ADM
vispār nav piedalījies” un “ka [
ADM
pārstāvji] ir tikai klausījušies” (3. lpp.).
Ceturtkārt,
ADM
atsaucas uz sava bijušā pārstāvja un advokāta liecībām, kas sniegtas 2002. gada 26. februārī šīs procedūras vajadzībām.

ADM
precizē, ka bijušā
ADM
pārstāvja advokāts ir liecinājis, ka piezīmes, kuras viņš veicis, kad bijušais
ADM
pārstāvis sniedzis liecības FIB nopratināšanā, rāda, ka FIB ziņojumā ir smalkas, tomēr būtiskas nianses bijušā
ADM
pārstāvja atbildēs uz jautājumiem par
ADM
līdera pozīciju.
ADM
atzīmē, ka sava iepriekšējā advokāta piezīmes ir sakritušas ar klienta liecībām, bet FIB ziņojumā pēc tam pēkšņi lietoti
bijušā
ADM
pārstāvja vārdi.
Pirmkārt, no advokāta piezīmēm izriet, ka bijušais
ADM
pārstāvis teicis, ka otra
ADM
pārstāvja loma 1991. gada 6. marta sanāksmē ir bijusi “diezgan aktīva”, tomēr
ADM
nav nekad “vēlējies vadīt”. FIB ziņojumā šī dalība kvalificēta kā “aktīva loma”, tomēr nav minēts būtiskais ierobežojošais
apstākļa vārds.
Otrkārt, no bijušā
ADM
pārstāvja advokāta piezīmēm izriet, ka FIB nav jautājis, vai G‑4/G‑5 vienošanās darbības plāns ir otra
ADM
pārstāvja iecere. Precīzāk, bijušajam
ADM
pārstāvim uzdota virkne jautājumu, tostarp arī jautājums, vai “šķiet, runa ir par [otra
ADM
pārstāvja] ieceri”, uz ko bijušais
ADM
pārstāvis atbildējis apstiprinoši. Līdz ar to esot jautāts, vai
ADM
pievienošanās aizliegtajā vienošanās bija otra
ADM
pārstāvja iecere, nevis – vai šīs vienošanās darbības plāns bija šī pārstāvja ideja. Gan jautājums, gan atbilde esot ļoti
pārprotama, līdz ar to tie nevarot tikt pielīdzināti apstiprinošajam paziņojumam FIB ziņojumā, kas norāda, ka “ G‑4/G‑5 vienošanās
darbības plāns, šķiet, ir [otra
ADM
pārstāvja] iecere”. Turpretim
ADM
norāda, ka saistībā ar pārrunām par aizliegtās vienošanās mehānismu 1991. gada 6. marta sanāksmē, bijušā
ADM
pārstāvja advokāta piezīmes parāda, ka minētais pārstāvis skaidri paziņojis, ka
HLR
pārstāvis ir bijis galvenais sarunu risinātājs un kvotu sistēmas piekritējs. No šīm piezīmēm turklāt izrietot, ka otrs
ADM
pārstāvis “nav mēdzis daudz runāt”, bet “parasti sanāksmēs klausījies un vērojis notiekošo”.
ADM
uzsver, ka šeit vērojama sakritība ar bijušā
ADM
pārstāvja paziņojumu, ka otrs
ADM
pārstāvis “nekad nav centies spēlēt vadošu lomu”, bet to “jau agrāk uzņēmušies pārējie”.
Treškārt, saskaņā ar
ADM
novērojumu bijušā
ADM
pārstāvja advokāta piezīmēs attiecībā uz otru
ADM
pārstāvi nefigurē vārds “viedais”.

ADM
saistībā ar bijušā
ADM
pārstāvja liecību apgalvo, ka viņš ir apstiprinājis, ka liecības, ko viņš atceras, trīs aspektos atšķiroties no FIB ziņojuma
formulējumiem.
Pirmkārt, viņš liecinājis, ka otrs
ADM
pārstāvis neesot sniedzis nekādu ieguldījumu 1991. gada 6. marta sanāksmē, un viņu nevarot uzskatīt par tās vadītāju.
No bijušā
ADM
pārstāvja liecībām arīdzan izriet, ka
HLR
pārstāvis ir aicinājis bijušo
ADM
pārstāvi un otru
ADM
pārstāvi uz 1991. gada 6. marta sanāksmi, ir bijis tās priekšsēdētājs un ieteicis informācijas un kontroles sistēmu attiecībā
uz aizliegtās vienošanās mehānismu.
No tā izriet, ka bijušais
ADM
pārstāvis neatceras, ka otrs
ADM
pārstāvis būtu saukts vārdā “viedais”, bet viņš atceras, ka
JBL
pārstāvis, kas kā vadītājs piedalījās aizliegtās vienošanās sanāksmēs no 1994. gada maija, ir dēvējis otru
ADM
pārstāvi par “mācītāju”. Turklāt bijušais
ADM
pārstāvis uzskata, ka šīs iesaukas lietotas, jo “[otrs
ADM
pārstāvis] parasti bijis atturīgs un izteicies vienīgi tad, ja bijis ziņojams kas pietiekami svarīgs”. Visbeidzot, no tā
izriet, ka vārds “viedais” nav lietots, lai apzīmētu otru
ADM
pārstāvi.
Piektkārt,
ADM
apgalvo, ka FIB ziņojums ir pretrunā Komisijas secinājumiem.
ADM
atzīmē, ka, faktiski, Lēmuma 265. apsvērumā Komisija cenšas uz FIB ziņojuma pamata atveidot otru
ADM
pārstāvi kā personu, kas sākotnējā aizliegtās vienošanās sanāksmē 1991. gada 6. martā ir spēlējusi līdera lomu, savukārt
Lēmuma 78. apsvērumā norāda, ka sanāksmi “organizējis un vadījis [
HLR
] pārstāvis”.

ADM
turklāt apgalvo, ka šāds 1991. gada 6. marta sanāksmes raksturojums atšķiras no Komisijas paziņojumā par iebildumiem izklāstītā.
Šī paziņojuma 62. punktā Komisija atzīmēja, ka “minēto sanāksmi organizējis un vadījis [
HLR
pārstāvis]”.

ADM
piebilst, ka arī Lēmuma 85. un 89. apsvērumā norādīts, ka
HLR
pārstāvis spēlējis aktīvu lomu šai 1991. gada 6. marta sanāksmē.
Komisija lūdz noraidīt visus
ADM
argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
–       Ievads

ADM
izvirza divu atšķirīgu veidu iebildumus. Pirmkārt, tas apgalvo, ka, izmantojot FIB ziņojumu, Komisija esot pārkāpusi Kopienas
tiesībās paredzētās procesuālās garantijas. Otrkārt,
ADM
uzskata, ka Komisija nav pareizi izvērtējusi ziņojuma saturu.
–       Par to, vai Komisija ir pārkāpusi Kopienas tiesībās paredzētās procesuālās garantijas
Ir zināms, ka nekādi noteikumi neliedz Komisijai, cenšoties konstatēt EKL 81. un 82. panta pārkāpumu un nosakot naudas sodu,
izmantot kā pierādījumu dokumentu, kas – līdzīgi kā FIB ziņojuma gadījumā – veidots tādas procedūras ietvaros, kas nav pašas
Komisijas vadīta procedūra.
Tomēr saskaņā ar judikatūru un vispārējiem Kopienu tiesību principiem, tostarp pamattiesībām, saskaņā ar kurām jāinterpretē
visi Kopienas tiesību akti, ir atzītas uzņēmumu tiesības saistībā ar Regulas Nr. 17 11. pantu neatzīt Komisijai savu dalību
pārkāpumā (iepriekš 238. punktā minētais spriedums lietā
Orkem
/Komisija, 35. punkts). Šo tiesību aizsardzība nozīmē – ja nav skaidra jautājuma joma, ir jāpārbauda, vai tā adresāta atbilde
varētu faktiski nozīmēt atzīšanos pārkāpumā, respektīvi, tādējādi tiktu skartas viņa tiesības uz aizstāvību (skat. Tiesas
2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P
un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 273. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā T‑112/98
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija,
Recueil
, II‑729. lpp., 64. punkts).
Fakti šai lietā patiešām atšķiras no minēto lietu faktiem, kad Komisija bija uzdevusi jautājumus uzņēmumiem, kuri bija tiesīgi
uz tiem neatbildēt.
Tomēr tad, kad – kā, piemēram, šai lietā – Komisija, brīvi izvērtējot tās rīcībā esošos pierādījumus, izmanto liecību, kura
sniegta ārpus Komisijas procedūras un kurā, iespējams, var būt ziņas, ko attiecīgais uzņēmums būtu bijis tiesīgs atteikties
sniegt Komisijai saskaņā ar 238. punktā minēto precedentu lietā
Orkem
/Komisija, Komisijai ir attiecīgajam uzņēmumam jāgarantē ar šo precedentu piešķirtajām procesuālajām tiesībām līdzvērtīgas
tiesības.
Šīs lietas kontekstā procesuālo garantiju ievērošana nozīmē, ka Komisijai ir pēc savas iniciatīvas jāpārbauda, vai sākotnēji
nav būtisku šaubu attiecībā uz lietas dalībnieku procesuālo tiesību ievērošanu konkrētā procedūrā, kurā dalībnieki snieguši
paziņojumus vai liecības. Ja šādu nopietnu šaubu nav, jāuzskata, ka dalībnieku procesuālās tiesības ir pietiekami nodrošinātas,
ja paziņojumā par iebildumiem Komisija skaidri norāda, vajadzības gadījumā paziņojuma pielikumā sniedzot attiecīgus dokumentus,
ka tā grasās izmantot attiecīgās liecības vai paziņojumus. Tādējādi Komisija ļauj dalībniekiem paust nostāju ne vien par šo
paziņojumu saturu, bet arī iespējamām nelikumībām vai īpašiem apstākļiem, kuros šie paziņojumi sniegti vai kuros tie iesniegti
Komisijai.
Šai lietā, pirmkārt, jāņem vērā, ka FIB ziņojumu Komisijai iesniedza
ADM
konkurents
Bayer
, kas arī bija piedalījies aizliegtajā vienošanās (skat. šī sprieduma 232. punktu) un ka
ADM
neapgalvoja, ka šo dokumentu
Bayer
vai Komisija būtu ieguvusi prettiesiski.
Otrkārt, jākonstatē, ka FIB ziņojumu ir rakstījusi ASV iestāde, kas ir kompetenta vērsties pret slepenām aizliegtajām vienošanās,
un tas iesniegts ASV tiesās, kurās izskatīta šī aizliegtās vienošanās lieta. Tam nav nekādu pazīmju, kas liktu Komisijai pēc
savas iniciatīvas apšaubīt tā pierādošo spēku. Kas šajā kontekstā attiecas uz
ADM
piezīmi, ka ASV kompetento iestāžu 1996. gada 11. oktobra vēstulē, kas adresēta bijušā
ADM
pārstāvja advokātam, norādīts, ka viņa sniegtā informācija ziņojuma vajadzībām netiks vērsta ne pret viņu, ne pret
ADM
, ir jāatzīmē, ka šī atruna nepārprotami attiecas uz krimināltiesību procedūrām ASV tiesību izpratnē, nevis procedūrām, kuras
uzsāk Komisija.
Treškārt un jo būtiskāk, ir jāatgādina, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija ir norādījusi, ka tā grasās izmantot šo ziņojumu,
kas iekļauts paziņojuma pielikumā. Tādējādi Komisija atļāva
ADM
paust nostāju ne vien par šī dokumenta saturu, bet arī iespējamām kļūdām vai īpašiem apstākļiem, kuros tas rakstīts, piemēram,
var minēt Pirmās instances tiesā celtos iebildumus (skat. šī sprieduma 243. un 244. punktu), vai iesniegts Komisijā, kā arī
par kļūdām vai apstākļiem, kuru dēļ
ADM
ieskatos Komisija nedrīkstēja izmantot šo dokumentu, nepārkāpjot Kopienas tiesībās garantētās procesuālās tiesības.
Savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
ADM
tomēr nav formulējis nekādas kritiskas piezīmes par to, ka Komisija ņems šo dokumentu vērā. Gluži otrādi, uzņēmums pats atsaucies
uz šo dokumentu, lai pamatotu savus argumentus, tostarp jautājumā par to, kam aizliegtajā vienošanās bija līdera loma.
ADM
turklāt nevienā brīdī pat nav pievērsis Komisijas uzmanību FIB ziņojuma ticamības trūkumam vai tajā atspoguļoto bijušā
ADM
pārstāvja izteikumu nepatiesumam.
Šādā situācijā Komisija nav pārkāpusi Kopienas tiesībās garantētās procesuālās tiesības, brīvi izvērtējot pierādījumus un
izmantojot FIB ziņojumu.
–       Par to, vai Komisija ir pareizi izvērtējusi FIB ziņojuma saturu
Attiecībā uz
ADM
apgalvojumiem par FIB ziņojuma iekšējām pretrunām (skat. šī sprieduma 245. punktu) ir jākonstatē, ka FIB ziņojuma daļā, uz
kuru Komisija ir balstījusi Lēmuma 265. apsvērumu, norādīts, ka bijušais
ADM
pārstāvis liecinājis, ka otrs
ADM
pārstāvis ir iecerējis darbības plānu un ka pirmajā aizliegtās vienošanās sanāksmē 1991. gada 6. martā šim otram
ADM
pārstāvim ir bijusi diezgan aktīva loma. Runājot par šo otru
ADM
pārstāvi, viņš arīdzan piebildis, ka šis pārstāvis uzskatīts par “viedo” un ka
JBL
pārstāvis pat viņu iesaucis par “mācītāju”. Toties šī paša ziņojuma 7. lappusē precizēts, ka šo pašu 1991. gada 6. marta
sanāksmi “pārliecinoši vadījis [
HLR
pārstāvis], ko bijušais
ADM
pārstāvis nosaucis par “galveno varoni”.
No tā izriet, ka bijušajam
ADM
pārstāvim bija radies iespaids, ka šai sanāksmē izšķiroša loma bijusi
ADM
un
HLR
pārstāvjiem, viens no tiem (
HLR
pārstāvis) būtībā sanāksmi noorganizējis un vadījis, kurpretim otram (
ADM
pārstāvis) bijis noteicošais vārds noslēgto vienošanos jomā.
Šādi minēto dokumentu saprot arī Komisija. No Lēmuma 268. līdz 272. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskata, ka gan
ADM
, gan
HLR
ir bijusi vadoša loma šai aizliegtajā vienošanās. Komisija 269. apsvērumā ir izmantojusi FIB ziņojumu, pat ja citēta ir cita
daļa, nevis tā, ko min
ADM
.
Tātad
ADM
nepamatoti atsaucas uz FIB ziņojuma iekšējām pretrunām.
Attiecībā uz
ADM
norādēm par pretrunām starp FIB ziņojumu un bijušā
ADM
pārstāvja paziņojumu Komisijai, kas sniegts
ADM
dienesta vēstulē (sk. šī sprieduma 246. punktu), ir jānorāda, ka arī tad, ja
ADM
pārstāvju lomas raksturojums atšķirtos no FIB ziņojumā izklāstītā, tik un tā – kā jau nospriests 270. punktā – Komisija varēja
pamatoti izmantot FIB ziņojumu, un Komisijai nevar pārmest, ka tā uzskatījusi to par ticamāku nekā
ADM
dienesta vēstuli par bijušā
ADM
pārstāvja uzklausīšanu Komisijā, kura notika
in tempore suspecto
[laiks, kad jau pastāvēja šaubas par
ADM
godīgumu].
Lai gan
ADM
apgalvo, ka Komisijas secinājumos un paziņojumā par iebildumiem esot pretrunas (sk. šī sprieduma 256.–258. punktu), jāatzīmē,
ka Lēmuma 78., 85. un 89. apsvērumā un paziņojuma par iebildumiem 62. punktā ir norādīts, ka 1991. gada 6. marta sanāksmi
ir organizējis un vadījis
HLR
pārstāvis. Tomēr tas nenozīmē, ka Komisijas secinājums par
ADM
vienlīdz vadošo lomu būtu nepamatots. Faktiski nekas neliedz, kā šajā lietā, vienam dalībniekam vadīt un organizēt sēdi,
bet otram – spēlēt aktīvu lomu citā jomā, kā tas norādīts Lēmuma 265. apsvērumā, līdz ar to abus dalībniekus var uzskatīt
par aizliegtās vienošanās līderiem – katru savā lomā.
Attiecībā uz
ADM
apgalvojumiem par bijušā
ADM
pārstāvja un viņa advokāta liecībām 2002. gada 26. februārī šīs procedūras vajadzībām, kurās ir apraksts, kas atšķiras no
bijušā
ADM
pārstāvja liecībām FIB (skat. šī sprieduma no 247. līdz 255. punktam), ir jāatgādina, ka administratīvajā procedūrā
ADM
ne brīdi neapgalvoja, ka FIB ziņojums neprecīzi atspoguļo bijušā
ADM
pārstāvja liecības (skat. šī sprieduma 234. punktu). Komisija turklāt nav rupji kļūdījusies, uzskatot, ka administratīvās
procedūras laikā iesniegtajam FIB ziņojumam ir lielāks pierādījuma spēks nekā vēlākiem paziņojumiem, kuri
in tempore suspecto
sniegti šai tiesvedībā.
Līdz ar to
ADM
nav pierādījusi, ka Komisija ir nepareizi izvērtējusi FIB ziņojuma saturu.
No visa iepriekšminētā izriet, ka Komisija nav rupji kļūdījusies, izvērtējot FIB ziņojumu.
c)     Par
Cerestar
paziņojumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
ADM
uzskata – pat pieļaujot iespēju, ka Komisija varētu izmantot
Cerestar
iesniegtos pierādījumus,
sherpas
jeb tehnisko sanāksmju vadība liecina par aktīvu dalību aizliegtajā vienošanās, tomēr nenozīmē vadošu lomu tajā.

ADM
norāda, ka tehniskajās sanāksmēs pulcējušies zemāka līmeņa pārstāvji no katras aizliegtās vienošanās attiecīgo uzņēmumu vidus.
Tās notikušas tikai no 1993. gada jūnija, un tajās izskatīti tikai tehniski jautājumi (Lēmuma 117. apsvērums).
ADM
norāda, ka faktiski dažas no tām ir bijušas saistītas nevis ar prettiesisku vienošanos, bet gan leģitīmām darbībām, piemēram,
tirdzniecības asociāciju, jaunu citronskābes lietojumu iespēju meklēšanu, lai paplašinātu tirgu, kā arī ņemtu vērā pret dempingu
vērstu sūdzību attiecība uz Ķīnas ražotājiem. Šīs sanāksmes atšķīrušās no augstākā līmeņa (
masters
) sanāksmēm, kuras esot notikušas visu aizliegtās vienošanās darbības laiku un kurās tika pieņemti lēmumi būtiskos jautājumos
(kvotu noteikšana, cenu palielināšana, kontroles mehānismi, kompensējošie maksājumi).
Otrkārt,
ADM
apgalvo, ka
Cerestar
iesniegtie pierādījumi kopumā ir jāvērtē piesardzīgi, jo
Cerestar
ne pārāk labi atceras šīs sanāksmes un sīkas ziņas sniegtas tikai par trīs no 17
Cerestar
norādītajām “iespējamām” aizliegto vienošanos sanāksmēm, un sešas sanāksmes, ko atceras
Cerestar
, vispār nav notikušas, ja ņem vērā citu dalībnieku sniegtos pierādījumus un Komisijas konstatējumus.
Treškārt,
ADM
uzskata, ka
Cerestar
pierādījumi, it īpaši tehnisko sanāksmju ziņā, ir kļūdaini.
Cerestar
visā aizliegtās vienošanās darbības laikā spējis atcerēties tikai vienu no šīm sanāksmēm (1994. gada 15. aprīļa sanāksmi
Čikāgas lidostā
O’Hare
) un paziņojis, ka “
D
. kungs precīzi neatceras”. Bet saskaņā ar citu dalībnieku liecībām šāda sanāksme nav notikusi.
Cerestar
turklāt minējis vēl trīs sanāksmes.
ADM
uzsver, ka
Cerestar
pēc 1994. gada 2. novembra neesot piedalījies citās sanāksmēs, kas nevienu nepārsteidzot, jo dažās tehniskās sanāksmēs ir
aplūkoti arī ar aizliegto vienošanos nesaistīti jautājumi, un Komisija nav nošķīrusi tehniskās [
sherpas
] sanāksmes no pārējām.
Ceturtkārt,
ADM
apgalvo, ka
Cerestar
paziņojums ir pretrunā bijušā
ADM
pārstāvja paziņojumam Komisijas procedūrā. Ņemot vērā to, ka
Cerestar
paziņojumi ir mazticami, kā arī to, ka
Cerestar
nespēj precizēt datumus un vietas, kurās ir notikušas tehniskās sanāksmes, bijušā
ADM
pārstāvja paziņojums Komisijas procedūrā būtu uzskatāms par ticamāku.
ADM
piebilst, ka saskaņā ar bijušā
ADM
pārstāvja paziņojumu līdzdalīgo uzņēmumu hierarhiski zemākās sanāksmes nav vadījis visu saskaņots vai oficiāli iecelts priekšsēdētājs,
līdz ar to ir aplami uzskatīt, ka
ADM
pārstāvis būtu gatavojis aizliegtās vienošanās materiālus vai piedāvājis cenu tabulas.
ADM
atzīst, ka patiesi tās bijušais pārstāvis reizēm ir nesis uz sanāksmēm sagatavotus datus, bet arī pārējie dalībnieki ir darījuši
to pašu. Tāpat visi dalībnieki ir devuši savu artavu cenu ierosināšanā. Vienīgās reizes, kad bijušais
ADM
pārstāvis atminas tikai retus gadījumus, kad tas būtu gatavojis cenu sarakstus citu dalībnieku vajadzībām attiecībā uz valūtas
kursa piemērošanu saskaņotajām cenām.
Komisija noraida
ADM
argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka Lēmuma 266. apsvērumā Komisija par
Cerestar
paziņojumiem izteikusies šādi:
“
Cerestar
[..] 1999. gada 25. marta paziņojumā apliecina – lai gan augstākā līmeņa sanāksmes parasti vadīja [
HLR
un
JBL
pārstāvji], [
Cerestar
] pilnībā šķitis, ka arī [
ADM
pārstāvim] bijusi vadoša loma. [
ADM
pārstāvis] vadījis tehniskās sanāksmes un parasti sagatavojis aizliegtās vienošanās materiālus un saskaņojamo cenu sarakstus.”
Kas attiecas uz “vadošo lomu”, kuru pēc
Cerestar
paziņojuma bijušais
ADM
pārstāvis ir spēlējis augstākā līmeņa (t.s. “
masters
līmeņa”) sanāksmēs, jāatzīmē, ka
ADM
ir paziņojis, ka no tā liecībām neizriet, ka šais sanāksmēs
ADM
bijusi kāda “vadoša loma”, un ka tā liecībām ir tāds pats juridisks spēks kā
Cerestar
liecībām.
Jākonstatē, ka
Cerestar
sniegtais apraksts šai ziņā sakrīt ar bijušā
ADM
pārstāvja sniegto aprakstu FIB ziņojumā. Saistībā ar
Cerestar
paziņojuma ticamību jāatzīmē, ka ir zināms, ka
Cerestar
aizliegtajā vienošanās nav spēlējis aktīvu lomu, tomēr tas nav uzskatīts par vainu mīkstinošu apstākli (skat. Lēmuma 282. un
283. apsvērumu).
Kas attiecas uz bijušā
ADM
pārstāvja lomu tehniskajās (t.s. “
sherpas
līmeņa”) sanāksmēs, jānorāda, ka
Cerestar
ir norādījis, ka šis pārstāvis parasti organizējis un vadījis minētās sanāksmes, kā arī sniedzis tehniskus ierosinājumus.
Līdz ar to nav būtiski, ka
Cerestar
paziņojumā nav sīku ziņu par konkrētām aizliegtās vienošanās sanāksmēm.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa jau nosprieda, ka
ADM
nevar apgalvot, ka
Cerestar
paziņojums nesakrīt ar bijušā
ADM
pārstāvja paziņojumu Komisijas procedūrā. Komisija turklāt nav rupji kļūdījusies, uzskatot, ka šim paziņojumam ir lielāks
pierādījuma spēks nekā vēlākiem paziņojumiem, kuri
in tempore suspecto
sniegti šai tiesvedībā.
Līdz ar to Komisija, izvērtējot
Cerestar
paziņojumu, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu.
3.     Par to, vai
ADM
ir bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Atsaucoties uz Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi,
ADM
apgalvo, ka pat gadījumā, ja Komisija nebūtu kļūdījusies, izmantojot FIB ziņojumu un
Cerestar
paziņojumu, Komisijas rīcībā esošie dokumenti vismaz ļauj secināt, ka
ADM
ir bijusi aktīva loma aizliegtajā vienošanās, tomēr neļauj uzskatīt, ka
ADM
ir bijusi vadoša loma.

ADM
norāda, ka Komisija ir pieļāvusi, ka
ADM
nav aizliegtās vienošanās iniciators (Lēmuma 264. apsvērums), jo tā nav darbojusies kā sekretariāts, kura uzdevums būtu ievākt,
kontrolēt un izplatīt pārdošanas informāciju (Lēmuma 272. apsvērums), tā nav darbojusies kā dalībnieku domstarpību šķīrējs
(Lēmuma 270. apsvērums), nedz arī piespiedusi vai aicinājusi iesaistīties aizliegtajās vienošanās citus uzņēmumus (Lēmuma
271. apsvērums). Šādas funkcijas Komisija piedēvējusi drīzāk
HLR
, atzīmējot, ka
HLR
ir organizējusi un vadījusi sākotnējo sanāksmi 1991. gada 6. martā, kā arī ir pastāvīgi bez pārtraukuma nodrošinājusi sanāksmju
vadību līdz 1994. gada maijam (Lēmuma 120. un 268. apsvērums).
Līdz ar to
ADM
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi savu administratīvo praksi un vienlīdzīgas attieksmes principu.
Komisija apstrīd
ADM
argumentu pamatotību.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Kad pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, nosakot naudas sodus, ir jānosaka ikviena uzņēmuma dalības nozīmības relatīvā
nozīme (iepriekš 181. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Suiker Unie
u.c./Komisija, 623. punkts), it īpaši nosakot, kāda ir bijusi uzņēmuma loma pārkāpumā, kamēr tas tajā piedalījies (skat. Tiesas
1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 150. punkts, un Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑6/89
Enichem Anic
/Komisija,
Recueil
, II‑1623. lpp., 264. punkts).
No tā izriet, ka “priekšgalā esošā” statuss, kas aizliegtajā vienošanās var piederēt vienam vai vairākiem uzņēmumiem, ir jāņem
vērā, lai aprēķinātu naudas sodu, jo uzņēmumiem, kam ir bijusi šāda loma, salīdzinājumā ar citiem šī fakta dēļ ir jāuzņemas
par to īpaša atbildība (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑298/98 P
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, I‑10157. lpp., 45. punkts, un iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā
Mayr-Melnhof
/Komisija, 291. punkts).
Pamatnostādņu 2. punktā, sadaļā “vainu pastiprinoši apstākļi” ir norādīts nepilnīgs saraksts ar apstākļiem, kuri var likt
palielināt sākotnējo naudas sodu, un šai sarakstā figurē arī “vadoša loma vai pārkāpuma iniciators”.
No iepriekšējās analīzes izriet, ka, nepieļaujot rupju izvērtējuma kļūdu, Komisija ir atsaukusies uz trim elementiem, lai
secinātu, ka
ADM
kopā ar
HLR
ir bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās, proti, pirmkārt,
ADM
1991. gada janvārī organizētās divpusējās sanāksmes, otrkārt, FIB ziņojums un, treškārt,
Cerestar
paziņojums. Tā kā šīs trīs Komisijas minētās pazīmes liecina par vienu, proti – aizliegtās vienošanās sākumposmā
ADM
ir bijusi aizliegtās vienošanās iniciatora loma, un aizliegtās vienošanās darbības laikā –
ADM
ir bijusi dominējoša loma attiecībā pret pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
Lai gan Komisijas atzinums Lēmuma 273. apsvērumā ir patiess, proti, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki arī veica darbības,
kas nereti ir saistītas ar vadošo lomu, tomēr
ADM
nemin nevienu argumentu, kas liecinātu, ka citu dalībnieku loma ir tikpat izteikta kā
ADM
vai
HLR
loma. Turklāt no Lēmuma 273. apsvēruma izriet arī tas, ka Komisija ir ņēmusi vērā apstākli, ka citi aizliegtās vienošanās
dalībnieki arī ir veikuši darbības, kas bieži ir saistītas ar vadošo lomu, jo tā palielināja to naudas sodus par 35 %.
Šo secinājumu negroza arī
ADM
minētais apstāklis, ka Komisija līdera lomu piešķīrusi arī
HLR
(skat. šī sprieduma 276. punktu). Tāpat apstāklis, ka Komisija Lēmuma 77. apsvērumā ir norādījusi, ka daži attiecīgie uzņēmumi,
tostarp, it īpaši
JBL
, jau bija spēruši soļus, lai izveidotu aizliegto vienošanos citronskābes tirgū jau pirms
ADM
bija uzņēmies iniciatīvu, kuru konstatēja Komisija, neatspēko secinājumu, ka
ADM
ir bijusi vadoša loma tās aizliegtās vienošanās izveidē, kura ir Lēmuma priekšmets.
Līdz ar to Komisija, nospriežot, ka
ADM
ir bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās, nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā.
C –
Par to, vai Komisija, piemērojot
ADM
un
HLR
vienādu palielinājuma likmi, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
apgalvo, ka, pat pieņemot Komisijas viedokli attiecībā uz lomu, kas uzņēmumam aizliegtajā vienošanās bijusi, kas atšķiras
no uzņēmuma reālās lomas,
HLR
tomēr ir spēlējis noteicošo lomu, kas atbilst pazīmēm, kuras Komisija uzskatījusi par “līdera lomas” pazīmēm citās lietās.
Toties
ADM
esot spēlējis tikai nebūtiskāku lomu, kas, lielākais, pielīdzināma
JBL
lomai, kurš tika uzskatīts par aktīvu aizliegtās vienošanās dalībnieku (skat. Lēmuma 120. un 284. apsvērumu).
ADM
atzīmē, ka Komisija nav uzskatījusi, ka
JBL
rīcībā ir vainu pastiprinoši apstākļi, tādējādi pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa norāda, ka no Lēmuma 268. līdz 272. apsvēruma izriet, ka lai secinātu, ka
HLR
ir spēlējis vadošu lomu aizliegtajā vienošanās, Komisija ir balstījusies uz faktu, ka šī uzņēmuma pārstāvis ir noorganizējis
un vadījis pirmo aizliegtās vienošanās sanāksmi, kā arī bijis citu sanāksmju vadītājs līdz 1994. gada 18. maijam (skat. Lēmuma
120. apsvērumu), un visā aizliegtās vienošanās darbības laikā viņš apņēmies nodrošināt, lai aizliegtā vienošanās labi darbotos,
norādot citiem dalībniekiem, ka aizliegtās vienošanās darbība ir turama noslēpumā, kā arī izskaidrot
Cerestar
starp dalībniekiem noslēgto vienošanos mehānismus, kad šis uzņēmums pievienojās aizliegtajai vienošanās.
Kas attiecas uz
ADM
, Komisija būtībā ņēma vērā lomu, kuru tās pārstāvji spēlēja, dibinot aizliegto vienošanos un aktīvi piedaloties tās darbībā
(skat. šī sprieduma 299. punktu).
Līdz ar to Komisija varēja pamatoti nospriest, ka
ADM
loma aizliegtās vienošanās sākumposmā bija salīdzinoši nozīmīga – vismaz tikpat nozīmīga, cik
HLR
loma.
Līdz ar to pamats par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir noraidāms.
D –
Par to, ka Komisija, atkāpjoties no lēmumu pieņemšanas prakses palielinātā naudas soda likmes aprēķinos, ir pārkāpusi vienlīdzīgas
attieksmes principu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
apgalvo, ka, pat pieņemot Komisijas nostāju attiecībā uz lomu, kas uzņēmumam aizliegtajā vienošanās bijusi, Lēmumā pārkāpts
vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, jo Komisija ir atkāpusies no lēmumu pieņemšanas prakses, kas piemērota agrākās
lietās, šai lietai nosakot “vadošās lomas” palielinājumu, kas pārsniedz 25 %.

ADM
apgalvo, ka tā sauktajās lietās “Grieķu prāmji” un “Sakausējumi”, kā arī lietās “Kartons” un “Propilēns” pirms Pamatnostādņu
pieņemšanas, Komisija piemērojusi tikai palielinājuma koeficientu no 20 līdz 25 %. Lielākus koeficientus tā piemērojusi tikai
tad, ja “līdera lomai” papildus konstatēti arī vainu pastiprinoši apstākļi. Tādējādi lietā par izolētajām caurulēm Komisija
piemēroja
ABB
50 % palielinājumu, vienlaikus piemērojot sankcijas par vairākiem faktoriem.
Komisija lūdz noraidīt šos pamatus.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka, nosakot naudas sodu, Komisijai ir rīcības brīvība (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums
lietā T‑150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II‑1165. lpp., 59. punkts). Tas, ka Komisija vainu pastiprinošos apstākļos agrāk piemēroja konkrētu naudas sodu palielināšanas
koeficientu, neliedz tai to palielināt Regulā Nr. 17 un Pamatnostādnēs norādītajās robežās, ja tas ir vajadzīgs labākai Kopienas
konkurences politikas ieviešanai.
Attiecībā uz
ADM
apgalvojumiem par samērīguma principa pārkāpumu, jāuzskata – tā kā Komisijai ir jānosaka pietiekami preventīvi naudas sodi,
Komisija nav pārkāpusi savu rīcības brīvību, nospriežot, ka
ADM
un
HLR
vadošā loma aizliegtajā vienošanās attaisno abām pusēm uzlikto naudas sodu palielinājumu par 35 %.
Saistībā ar
ADM
apgalvojumiem par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu jāatgādina, ka naudas sodu uzlikšanas juridiskais pamats ir
nevis Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse, bet gan Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts.
Ja tā, tad jāatgādina, ka piemērojot šos noteikumus katrai konkrētai lietai, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi,
tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips tā, kā to ir interpretējušas Kopienas tiesas (skat. šī sprieduma 133. punktu).

ADM
salīdzina citus Komisijas lēmumus naudas sodu jomā, tomēr tiem vienlīdzīgas attieksmes principa sakarā būtu nozīme tikai
tad, ja tiktu pierādīts, ka minēto lietu apstākļi, piemēram, tirgi, produkti, valstis, uzņēmumi un attiecīgie laikposmi ir
salīdzināmi ar šīs lietas apstākļiem (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā T‑67/01
JCB Service
/Komisija
Recueil
, II‑49. lpp., 187. punkts).
Bet prasītāja nav iesniegusi pietiekošus pierādījumus, kas ļautu secināt, ka ir izpildīti šie nosacījumi. Jākonstatē, ka
ADM
nemin lietas, kas izskatītas vienlaikus ar “citronskābes” lietu. Jebkurā gadījumā jāuzsver, ka Komisijai, nosakot naudas
soda apmēru, jāraugās, lai tās rīcība būtu preventīva. Tā – it īpaši aizliegtās vienošanās līderu gadījumos – būtisks naudas
soda palielinājums sakarā ar vainu pastiprinošajiem apstākļiem var būt uzskatāms par pamatotu, lai pilnībā nodrošinātu konkurences
noteikumu ievērošanu.
Līdz ar to pamati, kas balstīti uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ir noraidāmi.
E –
Par to, ka vērtējumā esot pārkāpts pienākums pamatot vainu pastiprinošos apstākļus

ADM
uzskata, ka Lēmums nav pietiekami pamatots, jo tajā nav norādīts, kādu iemeslu dēļ Komisija ir uzskatījusi, ka
ADM
rīcībā saskatāmi vainu pastiprinoši apstākļi, kā arī kāpēc bijis nepieciešams 35 % paaugstinājums.
Komisija uzskata, ka tā no 263. līdz 267. apsvērumam ir pietiekami pamatojusi savu Lēmumu.
Pirmās instances tiesa atgādina 117. un 118. punktā minēto judikatūru un atzīmē, ka no Lēmuma 263. līdz 265. apsvēruma izriet,
ka Komisija ir izklāstījusi visus izvērtējuma elementus, uz kuru pamata tā nospriedusi, ka
ADM
aizliegtajā vienošanās bijusi līdera loma. Komisija būtībā ir ņēmusi vērā izšķirošo lomu, kuru šī dalībnieka pārstāvji spēlēja,
dibinot aizliegto vienošanos un aktīvi piedaloties tās darbībā. Kas attiecas uz noteiktā palielinājuma apmēru, no Lēmuma 273. apsvēruma
izriet arī tas, ka Komisija ir ņēmusi vērā apstākli, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki arī ir veikuši darbības, kas
nereti ir saistītas ar līdera lomu.
Līdz ar to nevar pārmest Komisijai, ka tā nebūtu pietiekami pamatojusi, kāpēc vainu pastiprinošos apstākļos ir piemērots palielinājums
35 % apmērā.
Līdz ar to pamats par pamatojuma pienākuma pārkāpumu ir noraidāms.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka
ADM
pamati saistībā ar naudas soda apmēra palielinājumu vainu pastiprinošos apstākļos ir noraidāmi.
VI –
Par vainu mīkstinošiem apstākļiem
A –
Ievada piezīme
Saistībā ar to, kā Komisija ir novērtējusi vainu mīkstinošos apstākļus,
ADM
norāda uz kļūdainu vērtējumu, jo, pirmkārt, nav ņemts vērā tas, ka uzņēmums izstājies no aizliegtās vienošanās pēc pirmā
kompetento iestāžu brīdinājuma, otrkārt, ka maksātas kompensācijas, un, treškārt, ka ir pieņemts
ADM
ētikas kodekss.
B –
Par to, ka uzņēmums pārtraucis dalību aizliegtajā vienošanās pēc pirmā kompetento iestāžu brīdinājuma
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
atsaucas uz faktu, ka Pamatnostādņu 3. punkta trešajā daļā norādīts, ka darbības pārtraukšana pēc pirmā Komisijas brīdinājuma
ir uzskatāma par vainu mīkstinošu apstākli, bet šai lietā tas attiecībā uz
ADM
nav atzīts.
Turklāt tā apgalvo, ka šīs lietas fakti ir gandrīz identiski t.s. “aminoskābju lietas” faktiem [Komisijas 2000. gada 7. jūnija
Lēmums 2001/418/EK par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta
COMP
/36.545/F3 – Aminoskābes) (OV 2001, L 152, 24. lpp.), turpmāk tekstā – “aminoskābju lieta”], kurā Komisija samazināja naudas
sodu par 10 %. Turklāt tas atsaucas uz spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (iepriekš minēts 35. punktā, 238. punkts), kurā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka naudas sods ir jāsamazina tiem
uzņēmumiem, kas sadarbojušies ar Komisiju, lai izbeigtu aizliegtās vienošanās darbību.
Visbeidzot, pretēji Komisijas apgalvojumam, pastāvot aizliegtās vienošanās, kas turpinot savu darbību arī pēc kompetento iestāžu
iejaukšanās.

ADM
secina, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu.
Komisija uzskatot, ka slepena aizliegtās vienošanās darbības izbeigšana pēc atklāšanas nav pelnījusi nekādu atlīdzību un ka
līdz ar to nav nekādu tiesību pieprasīt, lai šī izbeigšana tiktu ņemta vērā, nosakot naudas soda apmēru.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 3. punkts ar virsrakstu “Vainu mīkstinoši apstākļi” paredz pamatsummas samazinājumu, ja Komisija ir konstatējusi
īpašu vainu mīkstinošu apstākļu esamību, tādu kā pārkāpuma izbeigšana līdz ko iejaukusies Komisija (it īpaši tai veicot pārbaudes).
Šajā sakarā tomēr būtu jāatgādina, pirmkārt, ka lai nodibinātu kopēju tirgu ar augstu konkurētspējas pakāpi, EKL 3. pants
nosaka, ka Kopienas darbība paredz sistēmu, kas nodrošina to, ka iekšējā tirgū nav izkropļota konkurence. EKL 81. panta 1. punkts,
kas aizliedz visus nolīgumus uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumus un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību
starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū, ir viens no galvenajiem
instrumentiem, lai nodrošinātu šīs sistēmas īstenošanu.
Turklāt ir jāatgādina, ka Komisijai ir pienākums gan īstenot vispārēju politiku ar mērķi konkurences jautājumos piemērot Līgumā
noteiktos principus un vadīt uzņēmumu rīcību, vadoties no šiem principiem, gan arī izmeklēt un sodīt individuālus pārkāpumus.
Lai to paveiktu, Komisijai ir pilnvaras noteikt naudas sodus uzņēmumiem, kuri, vai nu ar nodomu vai aiz neuzmanības, pārkāpj
cita starpā EKL 81. panta 1. punkta normas (šajā sakarā skat. iepriekš 47. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 105. punkts).
No tā izriet, ka, vērtējot pārkāpuma smagumu ar mērķi noteikt naudas soda apmēru, Komisijai ir jāņem vērā ne vien lietas konkrētie
apstākļi, bet arī konteksts, kādā noticis pārkāpums, un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir nepieciešamā preventīvā iedarbība
(šajā sakarā skat. iepriekš 47. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 106. punkts). Vienīgi ņemot vērā šos apstākļus, ir iespējams nodrošināt, lai Komisijas rīcība, nolūkā saglabāt
neizkropļotu konkurenci kopējā tirgū, būtu pilnā mērā iedarbīga.
Pamatnostādņu 3. punkta trešās daļas tīri literāra analīze varētu likt domāt, ka fakts vien, ka pārkāpuma izdarītājs izbeidz
pārkāpumu, līdzko Komisija iejaucas, vienmēr un bez izņēmuma ir uzskatāms par vainu mīkstinošu apstākli. Tomēr šāda šīs normas
interpretācija samazinātu lietderību tiesību normām, kuras paredzētas efektīvas konkurences nodrošināšanai, jo tā vājinātu
gan soda sankciju, kuru varētu uzlikt pēc EKL 81. panta pārkāpuma, gan šādas soda sankcijas preventīvo iedarbību.
Salīdzinot ar citiem vainu mīkstinošiem apstākļiem, šis apstāklis nav raksturīgs ne pārkāpumu izdarījušās personas subjektīvajām
īpašībām, ne arī pašiem izskatāmās lietas konkrētajiem faktiem, jo tas galvenokārt rodas Komisijas veiktās ārējās iejaukšanās
rezultātā. Tādējādi pārkāpuma izbeigšana tikai pēc tam, kad iejaukusies Komisija, nevarētu būt pielīdzināma nopelniem, kas
saistīti ar pārkāpumu izdarījušās personas autonomu iniciatīvu, bet ir tikai pienācīga un parasta reakcija uz šādu iejaukšanos.
Turklāt šis apstāklis vienīgi iezīmē pārkāpumu izdarījušās personas atgriešanos pie likuma prasībām atbilstošas rīcības un
nesniedz savu ieguldījumu Komisijas veikto darbību efektivitātes palielināšanā. Visbeidzot, šī apstākļa apgalvoto vainu mīkstinošo
raksturu nevarot pamatot tikai ar pamudinājumu izbeigt pārkāpumu, uz kuru tas attiecas, it īpaši iepriekš minēto apstākļu
kontekstā. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka tas, ka pārkāpuma turpināšanas kvalificēšana pēc Komisijas iejaukšanās kā vainu pastiprinošu
apstākli (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑28/99
Sigma Tecnologie
/Komisija,
Recueil
, II‑1845. lpp., 102. un turpmākie punkti) jau pamatoti ir pamudinājums pārkāpuma izbeigšanai, taču, pretēji apskatāmajam
vainu mīkstinošajam apstāklim, nesamazina ne soda sankciju, ne šīs sankcijas preventīvo iedarbību.
Tādējādi, ja pārkāpuma izbeigšana, līdz ko iejaukusies Komisija, būtu atzīstama par vainu mīkstinošu apstākli, tas neattaisnojami
kavētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību, vājinot kā soda sankciju, tā arī tās preventīvo iedarbību. Tā rezultātā
Komisija pati nevarēja uzskatīt vienkāršu faktu, ka pārkāpums tika izbeigts līdz ko Komisija bija iejaukusies, par atbildību
mīkstinošu apstākli. Tādējādi Pamatnostādņu 3. punkta trešajā daļā ietvertā norma ir interpretējama sašaurināti tā, lai tā
nemazinātu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.
Tā rezultātā šī norma ir interpretējama tādējādi, ka tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi, kuros pieņēmums par pārkāpuma
izbeigšanu, līdzko iejaukusies Komisija, ir īstenojies, varētu attaisnot šī apstākļa kā vainu mīkstinoša apstākļa ņemšanu
vērā (šajā sakarā skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 213. punkts).
ADM
līdz ar to nepareizi uzskata, ka Komisija ir Lēmumā rīkojusies prettiesiski, jo tā atbilstoši Pamatnostādnēm nav ņēmusi vērā
apstākli, ka
ADM
ir pārtraukusi pārkāpumu jau pēc pirmajiem Komisijas brīdinājumiem.
Tomēr
ADM
minēto prettiesiskumu var interpretēt arī kā norādi uz to, ka pārkāpuma izbeigšana nav ņemta vērā šīs lietas īpašajā kontekstā.
Šai lietā jāatgādina, ka pārkāpums saistīts ar slepenu aizliegto vienošanos, kura mērķis ir fiksēt cenas un sadalīt tirgus.
Šādu aizliegto vienošanos aizliedz EKL 81. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkts, un tas ir īpaši smags pārkāpums. Dalībniekiem
līdz ar to bija jāapzinās savas rīcības prettiesiskums. Aizliegtās vienošanās slepenums apliecina, ka dalībnieki ir apzinājušies
savas rīcības prettiesiskumu. Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskata, ka nav nekādu šaubu, ka visi dalībnieki ir izdarījuši
tīšu pārkāpumu.
Pirmās instances tiesa jau skaidri norādīja, ka tīša pārkāpuma pārtraukšana pēc Komisijas iejaukšanās nevar tikt uzskatīta
par vainu mīkstinošu apstākli (Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑156/94
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, II‑645. lpp., 138. punkts, un spriedums lietā T‑157/94
Ensidesa
/Komisija,
Recueil
, II‑707. lpp., 498. punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šajā lietā tas, ka
ADM
ir pārtraucis pārkāpumu pēc pirmā konkurences iestādes brīdinājuma, nevar būt vainu mīkstinošs apstāklis.
Šo secinājumu neietekmē fakts, ka
ADM
pārtrauca pret konkurenci vērstās darbības pēc ASV iestāžu iejaukšanās, nevis Komisijas brīdinājuma (skat. Lēmuma 128. un
193. apsvērumu). Tas, ka
ADM
pārtrauca pārkāpumu pēc ASV iestāžu iejaukšanās, nenozīmē, ka uzņēmums rīkojies apzinātāk nekā gadījumā, ja pārkāpums būtu
pārtraukts pēc Komisijas iejaukšanās.

ADM
pamato savus argumentus, atkārtoti atsaucoties uz spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (iepriekš minēts 35. punktā, 238. punkts), kurā Pirmās instances tiesa esot nospriedusi, ka naudas sods ir jāsamazina
tiem uzņēmumiem, kas sadarbojušies ar Komisiju, lai izbeigtu aizliegtās vienošanās darbību. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka šis
spriedums neļauj secināt, ka fakts, ka prasītājs ir pārtraucis pārkāpumu jau pēc pirmajiem konkurences iestādes brīdinājumiem,
visos gadījumos uzskatāms par vainu mīkstinošu apstākli.
ADM
minētajā sprieduma fragmentā turklāt izklāstīts princips, saskaņā ar kuru vērā ņemams ir apstāklis, ka inkriminētā uzņēmuma
rīcības rezultātā Komisijai ir bijis vieglāk konstatēt pārkāpumu un, attiecīgā gadījumā, to izbeigt. Šāds apstāklis nozīmē
uzņēmuma iniciatīvu, kas nav tikai pārkāpuma pārtraukšana pēc Komisijas iejaukšanās, bet gan kas vairāk. Līdz ar to šī judikatūra
nespēj apšaubīt šai aspektā veikto analīzi.
Attiecībā uz aminoskābju lietu (skat. šī sprieduma 327. punktu), ko min
ADM
, lai pierādītu, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, Pirmās instances tiesa vispirms norāda, ka
administratīvu praksi nevar izsecināt no viena gadījuma. Turklāt vērts atgādināt, ka apstāklis, ka Komisija agrākajā lēmumu
pieņemšanas praksē ir vērtējusi kādu rīcību konkrētā veidā, nenozīmē, ka tai būtu jāvērtē šāda rīcība tādā pašā veidā tad,
kad tā pieņem vēlāku lēmumu (skat. pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 357. punkts; iepriekš 180. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr-Melnhof
, 368. punkts, un iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 234. un 337. punkts). Visbeidzot un jebkurā gadījumā, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šī lieta nespēj likt pārskatīt
nedz analīzi, kas izriet no viena no galvenajiem Kopienas mērķiem, nedz no sprieduma lietā
Aristrain/
Komisija un
Ensidesa/
Komisija (iepriekš minēts 341. punktā), jo šai lietā izpaužas tikai Komisijas vērtējums.
Līdz ar to iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ nevar uzskatīt par kļūdu to, ka fakts, ka uzņēmums pārtraucis pārkāpumu jau pēc
pirmajiem ASV konkurences iestādes brīdinājumiem, nav ņemts vērā kā vainu mīkstinošs apstāklis.
C –
Par to, ka nav ņemtas vērā kompensācijas
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
lēš, ka tā ir samaksājusi ārpus ASV dzīvojošiem patērētājiem kompensācijas apmēram 15,7 miljonu USD apmērā. Tā uzskata, ka
no šīs summas daļa, kas atbilst no 6,8 līdz 11,7 miljoniem USD, attiecas uz pirkumiem ES.
ADM
uzskata, ka Komisija nepamatoti paziņojusi, ka tai nav pienākuma ņemt vērā kompensācijas, kas samaksātas civillietās (Lēmuma
335. apsvērums).
ADM
uzskata, ka Komisijai bija jāņem tie vērā kā vainu mīkstinošs apstāklis.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums

ADM
kā vainu mīkstinošu apstākli min kompensāciju maksājumus ārpus ASV dzīvojošiem pircējiem, no kuriem daļa attiecas uz ES pirkumiem.
Tā kā pēc
ADM
notiesāšanas ASV uzņēmumam nācās samaksāt trīskāršu kompensāciju,
ADM
minētā kompensācija var nozīmēt ne vien vienkāršu atlīdzību, bet arī soda sankcijas.
Tā kā šīs kompensācijas rada soda sankcijas (trīskārša kompensācija), Pirmās instances tiesa uzskata, ka šo kompensāciju samaksa
būtu vainu mīkstinošs apstāklis, kas Komisijai šai lietā būtu jāņem vērā. Sods, ko
ADM
ir samaksājis ASV, izriet vienīgi no ASV tiesvedības. Šīs sankcijas nomaksa neattiecas ne uz kādu
ADM
īpašību un nav pietiekami saistīta ar faktiem, kuri ir jāizskata Komisijai. Līdz ar to šīs sankcijas nomaksa neskar izdarītā
pārkāpuma faktiskumu un nopietnību.
Attiecībā uz ES pircējiem, kas saņēmuši kompensāciju, Pirmās instances tiesa uzskata, ka attiecīgajām procedūrām un Komisijas
pieprasītajiem maksājumiem, no vienas puses, un ASV iestāžu sankcijām, no otras puses, nepārprotami nav viens un tas pats
mērķis. Ja pirmajā gadījumā Komisija ar naudas sodu cenšas sodīt par konkurences tiesību pārkāpumiem Kopienā vai EEZ, tad
otrajā gadījumā ASV iestāžu mērķis ir nodrošināt kompensācijas
ADM
nodarījumu pakļautajām personām. Līdz ar to kompensāciju izmaksa nav pietiekami saistīta ar faktiem, kuri ir jāizskata Komisijai.
Tādējādi Komisijai, nosakot naudas sodu, nav jāņem vērā apstāklis, ka
ADM
jau ir maksājis kompensācijas ASV uzsāktajās lietās.

ADM
tomēr uzskata, ka, neuzskatot par vainu mīkstinošu apstākli kompensācijas, kas izmaksātas citronskābes pircējiem EEZ, Komisija
ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un atkāpusies no prakses, ko tā ievērojusi citās līdzīgās lietās.
Pirmās instances tiesa atzīmē, ka
ADM
pamatojas uz šādu praksi, balstoties uz vienu lietu, proti, izolēto cauruļu lietu [Komisijas 1998. gada 21. oktobra Lēmums
1999/60/EK par EKL 81. panta piemērošanu (Lieta IV/35.691/E‑4 – Izolētās caurules) (OV 1999, L 24, 1. lpp.)]. Atsaukšanās
uz vienu vienīgu lietu neļauj pierādīt, ka pastāv Komisijas prakse, un
ADM
nav pierādījusi arī abu lietu līdzību.
ADM
nenorāda, kādā ziņā tā kompensācija līdzinātos iepriekš minētās lietas kompensācijai, kas bija būtiska un skāra vienu nozares
ražotāju un tā īpašnieku. Kā turklāt norādīts 345. punktā iepriekš, fakts, ka Komisija agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē
ir vērtējusi kādu rīcību konkrētā veidā, nenozīmē, ka tai būtu jāvērtē šāda rīcība tādā pašā veidā tad, kad tā pieņem vēlāku
lēmumu.
Līdz ar to iebildums par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kas radies tāpēc, ka Lēmumā nav ievērota prakse, saskaņā
ar kuru attiecīgā tirgus pircējiem samaksātas kompensācijas, uzskatāma par vainu mīkstinošu apstākli, ir noraidāms.
D –
Par
ADM
pieņemto ētikas kodeksu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
uzskata, ka Komisijai, nosakot naudas sodu, esot bijis jāņem vērā apstāklis, ka
ADM
ir ieviesusi pastāvīgu un stingru konkurences noteikumu ievērošanas programmu, kurā tostarp ietilpst ētikas kodekss, kas
adresēts visiem darbiniekiem, kā arī uzņēmumā ir izveidota īpaša nodaļa.
Turklāt, ieviešot konkurences noteikumu ievērošanas programmu un izveidojot jaunu direkciju, kuras uzdevums ir nodarboties
ar augstākā līmeņa uzņēmuma kadru atbrīvošanu no amata sakarā ar dalību aizliegtajā vienošanās, uzņēmums ir izrādījis patiesu
nožēlu.
ADM
turklāt uzsver, ka līdz šim uzņēmumā nekad nav konstatēti nekādi Kopienas konkurences tiesību pārkāpumi.
ADM
secina, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jau ir atzīts, ka tas, ka uzņēmums veic pasākumus, lai novērstu, ka tā darbinieki nākotnē pieļauj jaunu konkurences normu
pārkāpumu, šādu pasākumu veikšana nekādi negroza konstatētā pārkāpuma faktu. Komisijai tātad nav pienākuma ņemt šo elementu
vērā kā vainu mīkstinošu apstākli, it īpaši tāpēc, ka ar pārkāpumu – kā tas ir šai lietā – ir ilgstoši un acīmredzami pārkāpts
EKL 81. panta 1. punkts (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 373. punkts); iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 280. un 281. punkts, un iepriekš 35. punktā minētais spriedums lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 221. punkts).
Tādējādi šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
VII –
Par
ADM
sadarbību administratīvās procedūras laikā
A –
Ievads
Kas attiecas uz
ADM
sadarbību administratīvās procedūras laikā,
ADM
pēc būtības izvirza četrus pamatus. Pirmkārt,
ADM
apgalvo, ka ir pārkāpts Paziņojums par sadarbību, kas ietver tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, jo Komisija nav konstatējusi,
ka
ADM
pirmais iesniedzis izšķirošos materiālus, ar kuriem pierādīta aizliegtās vienošanās esamība. Otrkārt,
ADM
atzīmē, ka ir pārkāpts tiesiskās paļāvības princips, jo Komisija ir viesusi
ADM
cerības, ka tā piemēros uzņēmumam Paziņojuma par sadarbību B sadaļu. Treškārt,
ADM
apgalvo, ka Komisija, izturoties pret
ADM
un
Cerestar
atšķirīgi, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Ceturtkārt,
ADM
uzskata, ka Komisija, ierobežojot naudas soda samazinājumu līdz 50 %, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma
principu.
Pirms šo līdzekļu pamatotības izvērtējuma ir jārezumē Komisijas vērtējums attiecībā uz uzņēmumu sadarbību administratīvās
procedūras laikā, kas sniegts Lēmuma no 294. līdz 326. apsvērumam.
Vispirms, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu (skat. šī sprieduma 6. punktu), Komisija piešķīra
Cerestar
būtisku samazinājumu, t.i., 90 %, no sodanaudas, kas uzņēmumam būtu piemērota, ja tas nebūtu sadarbojies. Šai kontekstā Komisija
atzina, ka
Cerestar
sanāksmē ar Komisijas dienestiem 1998. gada 29. oktobrī ir bijis pirmais uzņēmums, kas iesniedzis izšķirošos materiālus,
ar kuriem pierādīta aizliegtās vienošanās esamība. Tā piebilst, ka “
Cerestar
sanāksmē ar Komisijas dienestiem 1998. gada 29. oktobrī ir sniedzis ziņas, kas atbilda vēlāk 1999. gada 25. marta rakstiskajā
paziņojumā sniegtajām ziņām un bija pietiekamas, lai konstatētu aizliegtās vienošanās esamību, turklāt tās sniegtas Komisijai,
pirms tās sniedza
ADM
” (Lēmuma 306. apsvērums). Līdz ar to Komisija noraidīja
ADM
argumentus, ka uzņēmums atbilstot B sadaļas nosacījumiem un varot saņemt būtisku naudas soda samazinājumu, piebilstot, ka
“
ADM
bijis viens no aizliegtās vienošanās līderiem” (Lēmuma 305.–308. apsvērums).
Piemērojot šī paziņojuma D sadaļu, Komisija turklāt piešķīra
ADM
būtisku naudas soda samazinājumu 50 % apmērā. Līdz ar to Komisija ir ņēmusi vērā apstākli, ka 1998. gada 11. decembra sanāksmē
ADM
mutiski raksturoja aizliegto vienošanos un 1999. gada 15. janvārī atsūtīja tai rakstisku paziņojumu, apstiprinot mutiski
pausto. Komisija atzina, ka “
ADM
informācija bija detalizēta un līdz ar to tika plaši izmantota izmeklēšanā”. Faktiski, kopā ar
Cerestar
informāciju šīs ziņas izmantotas, rakstot informācijas pieprasījumus, kuri būtiski veicināja citu aizliegto vienošanos dalībnieku
atzīšanos. Komisija turklāt uzskatīja, ka “
ADM
varēja piegādāt Komisijai jaunākus dokumentus par pārkāpumu, proti, ar roku rakstītus sanāksmju pierakstus un norādes cenu
jomā, kas saistītas ar aizliegto vienošanos dalībnieku pieņemtajiem lēmumiem” (Lēmuma 312.–315. apsvērums).
B –
Par to, vai
ADM
ir bijis pirmais, kas iesniedzis izšķirošos materiālus, ar kuriem pierādīta aizliegtās vienošanās esamība
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
uzskata, ka Komisija ir nepareizi piemērojusi Paziņojumu par sadarbību, kā arī pārkāpusi tiesiskās paļāvības principu. Tas
uzskata, ka 50 % naudas soda samazinājums, kuru Komisija piešķīrusi saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību D sadaļu, ir nepietiekams.
Prasītāja, pretēji tam, ko Komisija norāda Lēmuma 308. apsvērumā, uzskata, ka
ADM
ir bijusi pirmā, kas iesniedza izšķirošos materiālus, ar kuriem pierādīta aizliegtās vienošanās esamība Paziņojuma par sadarbību
B sadaļas b) apakšpunkta izpratnē. Turklāt pretēji tam, ko Komisija norāda Lēmuma 305. apsvērumā,
Cerestar
iesniegtie pierādījumi sanāksmē ar Komisijas dienestiem 1998. gada 29. oktobrī, neesot bijuši izšķiroši šo Paziņojuma par
sadarbību noteikumu izpratnē.
Pirmkārt,
Cerestar
nav sniegusi nekādu informāciju par aizliegto vienošanos pirms 1992. gada 12. maija, jo tā piedalījusies aizliegtajā vienošanās
tikai pēc šī datuma. Visas ziņas, kas Komisijai ir par laikposmu pirms 1992. gada 12. maija, esot sniegusi galvenokārt
ADM
.
Otrkārt,
Cerestar
1999. gada 18. marta paziņojums saistībā ar sanāksmju datumiem un aizliegtās vienošanās dalībniekiem neesot bijis ne izšķirošs,
ne precīzs.
Cerestar
esot norādījis 32 sanāksmes, kas notikušas dažādos datumos no 1991. gada 14. novembra (pirms
Cerestar
iestāšanās aizliegtajā vienošanās) līdz 1996. gada 17. jūlijam (krietni pēc aizliegtās vienošanās izjukšanas). Tas esot norādījis
deviņas aizliegtās vienošanās sanāksmes, kas ir notikušas, astoņas “iespējamas” sanāksmes un piecpadsmit, par kurām teikts,
ka ir “mazticams, ka tās būtu varējušas notikt”. Dalībnieku personas dati esot sniegti par trim no šīm 17 sanāksmēm, kuras
izrādījušās šīs “drošās” vai “iespējamās” aizliegtās vienošanās sanāksmes. Sešas šādas sanāksmes faktiski neesot notikušas,
kā to apliecinājuši citi ieinteresētie attiecīgie uzņēmumi vai konstatējusi Komisija.
Treškārt,
Cerestar
vēlāk Komisijai adresētā 1999. gada 7. maija vēstulē esot atzinis, ka, pārbaudot rūpīgāk, atklājies, ka virkne sanāksmju tomēr
nav notikušas.
Ceturtkārt,
Cerestar
liecība ir neskaidra un nepārliecinoša attiecībā uz šo sanāksmju priekšmetu. Nav sniegti nekādi precīzi dati par cenām un
kvotām (izņemot pašam
Cerestar
noteiktās kvotas).
Piektkārt, nav skaidrs, vai
Cerestar
tāpat kā
ADM
ir sniedzis Komisijai pierādījumus no pirmavotiem. Tomēr
Cerestar
esot uzskatījis par nepieciešamu pilnveidot un precizēt savu 1998. gada 29. oktobra mutvārdu paziņojumu.
Sestkārt, pats
Cerestar
ir saņēmis no Komisijas pieprasījumu, kurš datēts ar 1999. gada 3. martu, sniegt uz
ADM
secinājiem balstītu detalizētāku informāciju.
Cerestar
esot bijusi dota iespēja izskatīt informācijas pieprasījumu attiecībā uz sanāksmju datumiem un norises vietām un kā pamatā
esot Komisijas sadarbība ar
ADM
, un tikai tad tas nosūtījis Komisijai savu galīgo paziņojumu 1999. gada 25. martā (datēts 1999. gada 18. martā).
Toties
ADM
apgalvo, ka tās sniegtie pierādījumi esot bijuši pārliecinoši.
ADM
uzsver, ka 1998. gada 11. decembra sanāksmē tā sniedza Komisijai liecību no pirmavotiem, proti, aktuālu dokumentāru pierādījumu,
kā arī dokumentus, kas pierāda, kā tika īstenotas aizliegtās vienošanās.
ADM
sniegtajos pierādījumos esot bijušas daudzas sīkas ziņas par sanāksmēm, dalībniekiem, kompensējošiem un kontroles mehānismiem,
cenām un kvotām, un Komisija pati to ir atzinusi Lēmuma 313. un 314. apsvērumā.
Komisija lūdz noraidīt šos pamatus.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Paziņojuma par sadarbību B sadaļas virsraksts ir “Naudas soda neuzlikšana vai būtisks tā summas samazinājums”, kur teikts:
“Uzņēmums, kurš
a)      paziņo par slepenu aizliegto vienošanos Komisijai, pirms tā ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi attiecībā uz aizliegtās vienošanās
dalībniekiem, ja vien Komisijas rīcībā jau nav pietiekama informācija paziņotās aizliegtās vienošanās esamības pārbaudei;
b)      ir pirmais, kas iesniedz izšķirošos materiālus, ar kuriem var pierādīt aizliegtās vienošanās esamību;
c)      ir pārtraucis dalību prettiesiskajās darbībās vēlākais dienā, kad tas paziņo par aizliegto vienošanos;
d)      sniedz Komisijai visu noderīgo informāciju, kā arī visus dokumentus un pierādījumu elementus, kas ir tā rīcībā par aizliegto
vienošanos, kā arī pastāvīgi un pilnībā sadarbojas visu izmeklēšanas laiku;
e)      nav piespiedis citu uzņēmumu piedalīties aizliegtajā vienošanās, nav bijis tā iniciators un nav spēlējis izšķirošu lomu šai
prettiesiskajā rīcībā,
saņem vismaz 75 %, naudas soda samazinājumu no tā soda, kas uzņēmumam būtu bijis piemērots, ja tas nebūtu sadarbojies, turklāt
naudas sodu var atcelt pavisam.”
No Paziņojuma par sadarbību B sadaļas izriet, ka uzņēmumam var piemērot būtisku naudas soda samazinājumu vai pat atbrīvot
no tā tikai tad, ja tas kumulatīvi atbilst visiem nosacījumiem, kas izklāstīti Paziņojuma par sadarbību B sadaļas no a) līdz
e) apakšpunktā.
Šai lietā pietiek konstatēt – kā Komisija to ir izdarījusi Lēmuma 308. apsvērumā
–, ka saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B sadaļu uzņēmumam
ADM
nekādā gadījumā nevarēja piešķirt naudas soda samazinājumu vai pat to atbrīvot no šī soda. Faktiski,
ADM
neatbilda vienam no paredzētajiem nosacījumiem, proti, B sadaļas e) apakšpunktā norādītajam, jo uzņēmumam nevar piemērot
būtisku naudas soda samazinājumu vai pat atbrīvot uzņēmumu no tā, ja tas “ir bijis prettiesiskas rīcības iniciators un ir
spēlējis tajā izšķirošu lomu”.
Kā jau tika norādīts 302. punktā, Komisija, nospriežot, ka
ADM
ir bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās, nav pieļāvusi kļūdu. Pat ja Paziņojumā par sadarbību, Pamatnostādnēs un Lēmumā
nav lietoti identiski formulējumi, no Paziņojuma par sadarbību B sadaļas e) apakšpunkta izriet, ka Komisija nevar piemērot
būtisku naudas soda samazinājumu vai pat atbrīvot no tā pavisam, ja attiecīgais dalībnieks ir bijis prettiesiskas rīcības
līderis, uzsācējs vai iniciators.
Līdz ar to jākonstatē, ka pamati, kas balstīti uz Paziņojuma par sadarbību pārkāpumu, kā arī uz
ADM
tiesisko paļāvību, kas radusies, uzņēmumam esot pirmajam, kas sniedz izšķirošu informāciju, ar kuras palīdzību var pierādīt
aizliegtās vienošanās esamību, ir neefektīvi, līdz ar to nav jāpārbauda, vai Komisija ir pamatoti uzskatījusi
Cerestar
par pirmo, kas pirmais iesniedzis izšķirošos materiālus, ar kuriem pierādīta aizliegtās vienošanās esamība.
Līdz ar to pamati, kas balstīti uz Paziņojuma par sadarbību un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, ir noraidāmi.
C –
Par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
apgalvo, ka dažādās sanāksmēs ar Komisijas dienestiem un sarakstē pirms un pēc
ADM
pierādījumu iesniegšanas 1998. gada 11. decembrī, Komisija ir apstiprinājusi, ka
ADM
ir bijis pirmais uzņēmums, kas ir sadarbojies ar to Paziņojuma par sadarbību B sadaļas izpratnē.
Faktiski, 1998. gada 10. decembra sanāksmē starp
ADM
, tās juriskonsultu un Komisija dienestiem, nodaļas vadītājs, kas bijis atbildīgs par lietu, apstiprinājis, ka
ADM
patiešām bijis pirmais uzņēmums, kas sadarbojies, un tas atspoguļots arī
ADM
juriskonsulta uzrakstītajā protokolā, kas datēts ar to pašu dienu. Turklāt savā 1999. gada 19. janvāra vēstulē Komisija esot
minējusi Paziņojuma par sadarbību B sadaļu.
ADM
juriskonsults arī saņēmis apstiprinošu atbildi šai sakarā. Visbeidzot, 1999. gada 5. februāra vēstulē Komisija vēlreiz minot
Paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunktu.
Tomēr
ADM
apgalvo, ka Lēmuma 308. apsvērumā Komisija ir mainījusi savu vērtējumu par
ADM
sadarbību, kaut gan
ADM
administratīvajā procedūrā ir paļāvies uz Komisijas paziņojumiem, 1998. gada 11. decembrī sniedzot tai attiecīgus pierādījumus,
kā arī turpinot bez atrunām sadarboties ar Komisiju arī pēc tam.
ADM
uzskata, ka šajos apstākļos Komisija ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības principu.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu, kas ir vispārējs Kopienas tiesību princips, var izmantot jebkura privātpersona,
kas atrodas situācijā, kurā Kopienas iestāde, sniedzot tai precīzus apliecinājumus, rada tai pamatotas cerības (Tiesas 1987. gada
11. marta spriedums lietā 265/85
Van den Bergh en Jurgens
/Komisija,
Recueil
, 1155. lpp., 44. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 33. punkts).
Ir jāpārbauda, vai atbilstīgi
ADM
apgalvojumiem Komisija ir sniegusi uzņēmumam precīzus apliecinājumus, ka tā samazinās tā naudas sodu, piemērojot Paziņojuma
par sadarbību B sadaļu.
Pirmkārt, no
ADM
advokāta ar roku rakstītajām piezīmēm 1998. gada 10. decembra sanāksmē starp
ADM
pārstāvjiem un Komisijas dienestiem, šķiet, izriet, ka kāds Komisijas ierēdnis ir teicis, ka
ADM
ir pirmais uzņēmums, kas sadarbojas “Citronskābes lietā”. “[Ierēdņa uzvārds] apstiprināja, ka esam pirmie, kas sadarbojas
citronskābes lietā.” Kaut gan šis teikums patiešām šķietami pamato
ADM
apgalvojumu, tas tomēr nav tik nepārprotams, kā to vēlētos
ADM
.
Otrkārt, 1999. gada 19. janvāra vēstulē
ADM
advokātam, atsaucoties uz 1998. gada 11. decembra sanāksmi, par lietu atbildīgais nodaļas vadītājs ir norādījis šo:
“Sanāksmē [
ADM
] pēc padziļinātas diskusijas piekrita sniegt Komisijai rakstisku paziņojumu, kurā būtu norādīta visa informācija, kas ir
tā rīcībā [..] par prettiesisko aizliegto vienošanos citronskābes tirgū, kurā tas piedalījies, atbilzdams nosacījumiem, kas
paredzēti [Paziņojumā par sadarbību], konkrēti, tā [B sadaļas d) apakšpunktā].”
Vēstules beigās par lietu atbildīgais nodaļas vadītājs vēlreiz uzsvēris “[Paziņojuma par sadarbību] [B sadaļas d) apakšpunkta]
nosacījuma izpildīšanas nozīmi”.

ADM
advokāts savā atbildes vēstulē 1999. gada 1. februārī apstiprinājis, ka “viņa klients ir nolēmis pastāvīgi un pilnībā sadarboties
atbilstīgi “[Paziņojuma par sadarbību] [B sadaļas d) apakšpunktam]”.
Visbeidzot, 1999. gada 5. februāra vēstulē
ADM
advokātam, atsaucoties uz 1999. gada 15. janvārī nosūtīto dienesta vēstuli, par lietu atbildīgais nodaļas vadītājs ir norādījis
šādi:
“Jūsu labprātīgās sadarbības piedāvājuma Komisijai priekšmets saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību ir tāds, ka elementi ir
sniegti (izšķiroša) pierādījuma formā attiecībā uz pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem.”
No tā izriet, ka Komisija patiešām ir mēģinājusi panākt, lai attiecīgie uzņēmumi sadarbotos pēc iespējas pilnīgāk, un centusies
padarīt šo sadarbību pēc iespējas pievilcīgāku, atsaucoties uz Paziņojuma par sadarbību B sadaļu.
Šai kontekstā Komisija
ADM
ir norādījusi, ka principā uzņēmums “var pretendēt” uz būtisku samazinājumu saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B sadaļu
un ka tā apņemas izskatīt
ADM
iesniegtos dokumentus, lai pārbaudītu, vai tā atbilst B sadaļā paredzētajiem kritērijiem, konkrēti, d) apakšpunkta kritērijiem.
Turpretim visās iepriekšējās vēstulēs pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas un Lēmuma pieņemšanas Komisija nav sniegusi
– un to nemaz nevarēja darīt – nevienu precīzu atsauci, ka tā samazinās naudas sodu saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B sadaļu.
Komisija var lemt, vai uzņēmumi saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B sadaļu ir tiesīgi saņemt naudas soda samazinājumu tikai
pēc visas tās informācijas izvērtēšanas, ko uzņēmumi iesnieguši administratīvajā procedūrā, un Komisija turklāt to ir skaidri
norādījusi paziņojuma par iebildumiem 159. punktā.
Līdz ar to pamats par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu ir noraidāms.
D –
Par to, vai Komisija, izturoties pret
ADM
un
Cerestar
atšķirīgi, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
uzskata, ka atšķirīgā Komisijas attieksme pret
Cerestar
un
ADM
pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu, jo gan
ADM
, gan
Cerestar
ir sadarbojušies līdzīgos apstākļos, vienā un tai pašā procedūras posmā, kā arī vienā un tai pašā laikposmā.

ADM
uzskata, ka, atbildot uz Komisijas 1998. gada jūnijā un jūlijā nosūtītajiem informācijas pieprasījumiem visiem ražotājiem,
abi dalībnieki ar to sadarbojās, turklāt nezinot par otra dalībnieka sadarbību, bet sadarbības laikposms, no dienas, kad sākotnēji
tika atzīta dalība aizliegtajā vienošanās, līdz pat dienai, kad Komisijai tika aizsūtīts pilnīgs rakstisks paziņojums,
ADM
gadījumā ir bijis līdzīgs
Cerestar
laikposmam, un tā ir sākusies un beigusies pirms
Cerestar
sadarbības.

ADM
atgādina, ka Pirmās instances tiesa 2001. gada 13. decembra spriedumā apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija (
Recueil
, II‑3757. lpp., 246.–248. lpp.) nosprieda, ka uzņēmumu sadarbības izvērtējums nedrīkst būt atkarīgs no gadījuma rakstura
faktoriem, piemēram, kārtības, kādā tos uzklausījusi Komisija. Tieši šāda esot arī situācija šai lietā.
ADM
uzsver, ka datums, kurā attiecīgie uzņēmumi vienojušies ar Komisiju par sanāksmes datumu, lai sniegtu Komisijai mutisku aizliegtās
vienošanās raksturojumu, ir pilnīgi nejaušs faktors.
ADM
uzskata, ka tam nedrīkstot rasties kaitējums sakarā ar ilgo laiku, ko tas padziļināti meklējis dokumentus ASV, lai nodrošinātu
Komisijai tiešas liecības, lai tās rīcībā būtu izšķiroši elementi, ar kuriem iespējams pierādīt aizliegtās vienošanās esamību
Paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunkta izpratnē. Pārbaudes, paziņojumu pārformulējumi un
Cerestar
sarūpētā papildu informācija apstiprina, ka
ADM
pamatoti rūpējies, lai sniegtu Komisijai precīzas, detalizētas un izsmeļošas ziņas.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums

ADM
argumentu pamatā būtībā ir principi, kas izriet no Pirmās instances tiesas sprieduma apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija 238.–248. punkta (iepriekš minēts šī sprieduma 398. punktā). Šai sakarā jāatgādina, ka minētajā spriedumā, kā arī
turklāt 2001. gada 13. decembra spriedumā lietā T‑48/98
Acerinox
/Komisija (
Recueil
, II‑3859. lpp., 132.–141. punkts) Pirmās instances tiesa ir izskatījusi, kā Komisija ir piemērojusi Paziņojuma par sadarbību
D sadaļu. Tā būtībā nosprieda, ka, lai netiktu pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, Paziņojums par sadarbību ir jāpiemēro
tādējādi, ka naudas sodu samazināšanas aspektā Komisijai ir jāizturas vienādi pret uzņēmumiem, kuri vienā un tai pašā procedūras
stadijā un līdzvērtīgos apstākļos sniedz līdzīgu informāciju par faktiem, kuros tos vaino. Pirmās instances tiesa piebilda,
ka tas vien, ka viens no uzņēmumiem ir atzinis faktus, kuros to vaino, pirmais atbildot uz Komisijas jautājumiem, kurus tā
tiem uzdevusi vienā un tai pašā procedūras posmā, nav objektīvs iemesls, kura dēļ šis uzņēmums būtu pelnījis atšķirīgu attieksmi.
Ir jākonstatē, ka minētās lietas atšķiras no šīs lietas tai ziņā, ka bija zināms, ka uz minēto uzņēmumu sadarbību nevar attiecināt
Paziņojuma par sadarbību B un C sadaļu. Kā izriet no iepriekš šī sprieduma 398. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija 219. punkta, Komisija visiem attiecīgajiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecās apstrīdētais lēmums, piemēroja paziņojuma
D sadaļu. Minētajās lietās radās jautājums tikai par to, vai atšķirīgi izturoties pret prasītājiem attiecībā uz otru iesaistīto
uzņēmumu, Komisija, īstenojot savu rīcības brīvību paziņojuma D sadaļas ietvaros, nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Toties šajā lietā
ADM
cenšas pierādīt, ka būtībā tikai apstākļu sakritības dēļ
Cerestar
ir pirmais, kas pamudināts sadarboties ar Komisiju, bet tikai tāpēc
Cerestar
samazināts naudas sods saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B sadaļu.
ADM
dod mājienu – ja tas būtu pirmais, kas būtu vienojies ar Komisiju par sanāksmes datumu, kurā tiks iesniegts rakstisks aizliegtās
vienošanās apraksts, tad tam būtu piešķirts būtiskāks naudas soda samazinājums, piemērojot vismaz paziņojuma C sadaļu, jo
tas būtu apsteidzis
Cerestar
un paziņojis to pašu informāciju agrāk.
ADM
neatsaucas uz iepriekš šī sprieduma 398. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, lai pierādītu, ka Komisija ir piemērojusi Paziņojuma par sadarbību D sadaļu, diskriminējot citus aizliegtās vienošanās
dalībniekus.
Vērts atzīmēt, ka pretēji Paziņojuma par sadarbību B un C sadaļai, D sadaļā nav paredzēta atšķirīga attieksme pret attiecīgajiem
uzņēmumiem atkarībā no tā, kādā secībā tie sadarbojušies ar Komisiju. Līdz ar to lietās, kurās taisīti iepriekš šī sprieduma
398. punktā minētais spriedums
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija un iepriekš šī sprieduma 400. punktā minētais spriedums
Acerinox
/Komisija, Komisija ir ņēmusi vērā šo elementu, lai gan tas nav skaidri paredzēts minētā paziņojuma D sadaļā.
Lai gan Komisijai, nodrošinot sadarbību ar uzņēmumiem slepenās aizliegto vienošanos lietās, ir vajadzīga plaša rīcības brīvība
procedūras organizēšanā, tomēr tā nedrīkst rīkoties patvaļīgi.
Šeit ir noderīgi atgādināt Lēmuma 54. un 55. apsvērumu, kuros Komisija norādīja, ka pēc ASV iestāžu iejaukšanās citronskābes
nozarē, Komisija 1997. gada augustā nosūtīja informācijas pieprasījumus četriem lielākajiem Kopienas citronskābes ražotājiem.
Kad Pirmās instances tiesa uzdeva rakstisku jautājumu, Komisija apstiprināja, ka šāds pieprasījums ir ticis nosūtīts arī
ADM
. 1998. gada jūnijā un jūlijā lielākajiem Kopienas citronskābes ražotājiem, to skaitā arī
ADM
, tika nosūtīti papildu informācijas pieprasījumi. Turklāt pirmais informācijas pieprasījums tika nosūtīts arī
Cerestar
. Šo pēdējo informācijas pieprasījumu nosūtīšanas faktu, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, apstiprināja gan Komisija,
gan pati
ADM
(skat. šī sprieduma 397. punktu).
Cerestar
tikai pēc šī pēdējā informācijas pieprasījuma lūdza iespēju tikties ar Komisijas pārstāvjiem 1998. gada 29. oktobrī, un šīs
tikšanās laikā
Cerestar
paziņoja, ka vēlas sadarboties ar Komisiju, un sniedza informāciju par aizliegto vienošanos, kas skar EEZ citronskābes nozari.
Līdz ar to Komisijai nevar pārmest, ka tā būtu patvaļīgi izturējusies pret
ADM
attiecībā uz informācijas pieprasījumu nosūtīšanu procedūras organizācijas ietvaros.
E –
Par to, vai Komisija, ierobežojot naudas soda samazinājumu līdz 50 %, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Atsaucoties uz argumentiem, kas minēti no 365. līdz 372. punktam,
ADM
apgalvo, ka Komisija nav uzskatījusi par saistošu savu Paziņojumu par sadarbību un ka tai būtu bijis tam jāpiešķir samazinājums,
kas ir vienāds ar
Cerestar
piešķirto vai pārsniedz to.
ADM
piebilst, ka sadarbojies ar Komisiju administratīvajā procedūrā vismaz tikpat lielā mērā, cik
Stora Kopparbergs Bergslags AB
t.s. “Kartona” lietā, kurā Komisija samazināja naudas sodu par divām trešdaļām.

ADM
tādējādi uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu.
Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatzīmē, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir juridiskais pamats naudas sodu uzlikšanai par Kopienas konkurences noteikumu
pārkāpumiem, un tas piešķir Komisijai rīcības brīvību naudas sodu noteikšanas ziņā (Pirmās instances tiesas 1997. gada 21. oktobra
spriedums lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 127. punkts), ko tā īsteno kā vispārējas konkurences politikas funkciju (iepriekš 47. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 105. un 109. punkts). Šai sakarā Komisija, vēloties nodrošināt pārskatāmību un objektivitāti naudas sodu lēmumos,
1996. gadā pieņēma Paziņojumu par sadarbību. Ievērojot tiesību aktus ar augstāku spēku, tajā uzskaitīti kritēriji, kurus tā
paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību; no tiem izriet pašas izvēlēts brīvprātīgs pilnvaru ierobežojums (skat. pēc
analoģijas Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑214/95
Vlaams Gewest
/Komisija,
Recueil
, II‑717. lpp., 89. punkts, un iepriekš 63. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 157. punkts) tiktāl, ciktāl Komisijai ir jāievēro Pamatnostādnes, kuras tā sev ir izstrādājusi (skat. pēc analoģijas
Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑380/94
AIUFFASS
un
AKT
/Komisija,
Recueil
, II‑2169. lpp., 57. punkts).
Tādējādi Komisijai – pretēji
ADM
apgalvojumiem – ir saistoši kritēriji, kurus tā sev noteikusi Paziņojumā par sadarbību (iepriekš šī sprieduma 63. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 157. punkts). Piemērojot šos Paziņojuma par sadarbību kritērijus, nevar tikt skarti Pamatnostādņu noteikumi,
kuros par vainu mīkstinošiem apstākļiem uzskatīta uzņēmuma efektīva sadarbība ar Komisiju procedūras ietvaros. Pamatnostādņu
3. punkta pēdējā daļa skaidri precizē, ka tikai efektīva sadarbība ārpus Paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas ir uzskatāma
par vainu mīkstinošiem apstākļiem. Bet šai lietā
ADM
jau no paša sākuma sadarbojās saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību, kas izslēdz, ka šo sadarbību varētu ņemt vērā kā vainu
mīkstinošus apstākļus. Turklāt saistībā ar
ADM
piešķirto naudas soda samazinājumu Pirmās instances tiesa uzskata, ka, ņemot vērā informāciju, ko
ADM
sadarbības ietvaros ir sniedzis, samazinājums nav nesamērīgs. Visbeidzot, saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principu t.s.
“Kartona” lietas lēmumā (skat. šī sprieduma 406. punktu) Pirmās instances tiesa atzīmē, ka šis lēmums tika pieņemts 1994. gadā,
t.i., pirms Paziņojuma par sadarbību piemērošanas, turklāt
ADM
nav pierādījis, ka tā sniegtie pierādījumi šai lietā ir līdzvērtīgi
Stora
sniegtajiem pierādījumiem “Kartona” lietā un tās tiesiskajiem pierādījumiem Lēmumā. Līdz ar to nav pamata konstatēt vienlīdzīgas
attieksmes principa pārkāpumu.
Līdz ar to pamati, kas balstīti uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ir noraidāmi.
VIII –
Par kļūdām administratīvajā procedūrā
A –
Par lietas dalībniekiem inkriminētā pārkāpuma pakāpi
1.     Lietas dalībnieku argumenti

ADM
apgalvo, ka Lēmuma 158. apsvērumā Komisija ir norādījusi elementus, kuri aizliegto vienošanos un pasākumu ietvaros ir bijuši
būtiski, lai konstatētu EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 3. punkta pārkāpumu.
ADM
apgalvo, ka divi no šiem elementiem nav minēti paziņojumā par iebildumiem, proti, ka, pirmkārt, dalībnieki ir ierobežojuši
ražošanas apjomus (otrais ievilkums) un ka, otrkārt, tie ir izraudzījušies no sava vidus ražotāju, kuram vajadzēs panākt cenu
pieaugumu nacionālajā tirgū (ceturtais ievilkums).

ADM
apstrīd apgalvojumu, ka šim izlaidumam neesot nekādas būtiskas nozīmes faktu un pierādījumu analīzē un naudas soda aprēķinos.
ADM
apgalvo, kā jau tas norādījis administratīvajā procedūrā, ka tieši tādēļ, ka nav pastāvējuši ražošanas jaudu ierobežojumi,
aizliegtās vienošanās sekas bija mīkstinātas, bet šo secinājumu Komisija noraidījusi, nospriežot, ka – gluži pretēji – tirgus
ticis reāli ietekmēts.

ADM
secina, ka atbilstoši tās prasījumiem Lēmuma 1. punkts ir jāanulē tiktāl, ciktāl tanī saistībā ar Lēmuma 158. punktu norādīts,
ka attiecīgie uzņēmumi ir ierobežojuši ražošanas apjomus un izraudzījušies no sava vidus ražotāju, kuram vajadzēs panākt cenu
pieaugumu katrā attiecīgajā nacionālā tirgus segmentā.
Komisija apgalvo, ka, lai gan abi elementi nav parādījušies paziņojumā par iebildumiem, tomēr šeit ir runa tikai par diviem
no astoņiem elementiem, ko var identificēt attiecīgajā pārkāpumā, turklāt drīzāk tie minēti kā piemēri, nevis izsmeļošs uzskaitījums.
Šie divi elementi būtībā negrozot pierādījumu aprakstu un elementus, kas norādīti paziņojumā par iebildumiem, līdz ar to tie
nekādi neietekmējot
ADM
uzliktā naudas soda summu.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
a)     Ievads
Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru paziņojumā par iebildumiem ir jāietver iebildumi, kas, kaut arī kopsavilkuma veidā, ir
jāformulē pietiekami skaidri, lai attiecīgās puses spētu efektīvi izprast, kādos nodarījumos Komisija tās vaino. Tikai šādā
gadījumā paziņojums par iebildumiem spēj izpildīt savu funkciju, kas tam paredzēta Kopienas regulās, proti, sniegt uzņēmumiem
un uzņēmumu asociācijām visus nepieciešamos elementus, lai tie spētu efektīvi aizstāvēties, pirms Komisija pieņēmusi galīgo
lēmumu (Tiesas 1993. gada 31. marta spriedums apvienotajās lietās 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 un no 125/85 līdz
129/85
Ahlström Osakeyhtiö
u.c./Komisija,
Receuil
, 1307. lpp., 42. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 63. punkts, kas ir apstiprināts apelācijas tiesvedībā ar Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑283/98 P
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, I‑9855. lpp.; Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz
T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 138. punkts).
Līdz ar to jāpārbauda, vai paziņojumā par iebildumiem Komisija ir pietiekami skaidri, pat ja tas darīts summāri, formulējusi
savus iebildumus, kurus tā Lēmumā izteikusi
ADM
, tostarp
ADM
abus minētos iebildumus, lai tas spētu efektīvi izprast, kādos nodarījumos Komisija uzņēmumu vaino.
Šeit jānorāda, ka Lēmuma 158. apsvērumā Komisija ir uzskaitījusi šādus elementus, kas saistīti ar EKL 81. panta 1. punkta
un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumu:
–        “tirgus sadalīšana un tirgus daļu kvotu piešķiršana,
–        ražošanas jaudu iesaldēšana/ierobežošana/likvidēšana,
–        vienošanās palielināt cenas,
–        ražotāja iecelšana, kuram vajadzēs panākt cenu pieaugumu nacionālajā tirgū,
–        aktuālo un gaidāmo mērķcenu sarakstu sadalīšana cenu pieauguma koordinēšanas nolūkos,
–        datu paziņošanas un kontroles sistēmas izstrāde un ieviešana, lai garantētu, ka tiek ieviestas ierobežojošās vienošanās,
–        klientu sadale vai piešķiršana,
–        dalība regulārās sanāksmēs vai cita veida kontakti, lai vienotos par augstāk minētajiem ierobežojumiem, ieviestu tos vai grozītu
tos atbilstoši situācijai.”
Ir zināms, ka paziņojuma par iebildumiem 134. punktā, kurā tāpat kā Lēmuma 158. apsvērumā ir sniegts attiecīgajām pusēm izteikto
iebildumu kopsavilkums, Komisija nav skaidri norādījusi elementus, kas sniegti Lēmuma 158. apsvēruma otrajā un ceturtajā ievilkumā.
Tātad jāizvērtē, vai, izlasot visu paziņojumu par iebildumiem, šie elementi kļūst pietiekami skaidri saprotami, lai attiecīgie
dalībnieki spētu īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
b)     Par iebildumiem, kas saistīti ar citronskābes ražošanas jaudu iesaldēšanu, ierobežošanu un likvidēšanu
Lēmuma 158. apsvēruma otrajā ievilkumā Komisija pārmet attiecīgajiem uzņēmumiem, ka tie ir iesaldējuši, ierobežojuši un likvidējuši
ražošanas jaudu. Šis iebildumu elements, bez šaubām, saistīts ar 158. apsvēruma pirmā ievilkuma iebildumiem (vai no tām izriet),
kur Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem pārmet tirgus sadalīšanu un tirgus daļu kvotu piešķiršanu.
Tomēr šie divi iebildumu elementi, kā to atzīst pati Komisija, nav identiski, jo viens ir saistīts ar ražošanas jaudu, bet
otrs – drīzāk ar tirdzniecības kvotām. Šeit ir jāatgādina, ka arī EKL 81. panta 1. punktā nošķirta ražošanas ierobežošana
un kontrole [b) apakšpunkts], no vienas puses, un tirgus sadalīšana [c) apakšpunkts], no otras puses.
Tātad paziņojumā par iebildumiem Komisija norādīja tikai tirdzniecības kvotu fiksēšanu (skat. it īpaši 63., 70., 79.–82.,
86. un 87. punktu).
Līdz ar to
ADM
pamatoti apgalvo, ka iebildumus par ražošanas jaudu iesaldēšanu, ierobežošanu un likvidēšanu, kas nav minēti paziņojumā par
iebildumiem, uzņēmumam nevar izteikt Lēmumā.
Tādējādi ir jāatceļ Lēmuma 1. punkts tiktāl, ciktāl tanī saistībā ar Lēmuma 158. punktu norādīts, ka
ADM
un citi dalībnieki ir iesaldējuši, ierobežojuši vai likvidējuši citronskābes ražošanas apjomus.
c)     Par iebildumiem, kas saistīti ar ražotāja iecelšanu, kuram vajadzēs panākt cenu pieaugumu nacionālajā tirgū
Lēmuma 158. apsvēruma ceturtajā ievilkumā Komisija pārmet attiecīgajiem uzņēmumiem, ka tie ir iecēluši ražotāju, kuram vajadzēs
panākt cenu pieaugumu katrā attiecīgajā nacionālā tirgus segmentā.
Šeit jākonstatē, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija nav izklāstījusi šos iebildumus par vienošanās noslēgšanu par cenu
paaugstināšanu tā, lai attiecīgās puses spētu efektīvi izprast, kādos nodarījumos Komisija tās vaino.
Līdz ar to
ADM
pamatoti apgalvo, ka iebildumus par ražotāja iecelšanu, kuram vajadzēs panākt cenu pieaugumu katrā nacionālā tirgus segmentā,
kas nav minētas paziņojumā par iebildumiem, uzņēmumam nevar izteikt Lēmumā.
Tādējādi ir jāatceļ Lēmuma 1. punkts tiktāl, ciktāl tajā saistībā ar Lēmuma 158. punktu norādīts, ka
ADM
un citi dalībnieki ir iecēluši ražotāju, kuram vajadzēs panākt cenu pieaugumu katrā nacionālā tirgus segmentā.
B –
Par preventīvo faktoru un to, ka
ADM
ir klasificēts kā viens no tiem, kam ir bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
ADM
apgalvo, ka tas nav varējis izteikties par to, ka FIB ziņojums un
Cerestar
1999. gada 18. marta paziņojums tiks iekļauts pierādījumos.
Otrkārt,
ADM
pārmet Komisijai, ka tā administratīvās procedūras laikā nav to informējusi par to, ka Komisija uzskata, ka
ADM
bija vadošā loma aizliegtajā vienošanās, kā arī nav norādījusi pierādījumus, uz kuriem balstīts šis secinājums.
Treškārt,
ADM
apgalvo, ka ir pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību, jo tas nav varējis administratīvās procedūras laikā iesniegt savus apsvērumus
attiecībā uz to, ka pamata naudas sods tiks reizināts ar 2, lai panāktu preventīvu iedarbību, turklāt šāds reizinātājs nav
paredzēts Pamatnostādnēs.
Komisija lūdz noraidīt šos iebildumus.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumos, kad Komisija paziņojumā par iebildumiem skaidri norāda, ka tā vajadzības
gadījumā pārbaudīs, vai attiecīgajiem dalībniekiem nav piemērojams naudas sods, un ja tā norāda galvenos faktiskos un tiesiskos
apstākļus saistībā ar kuriem var uzlikt naudas sodu, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī to, vai pārkāpums
izdarīts “tīši vai neuzmanības dēļ”, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Tādējādi
tā sniedz uzņēmumiem informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret pārkāpuma konstatāciju, bet arī pret iespējamu
naudas soda uzlikšanu (iepriekš 47. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 21. punkts).
No tā izriet, ka attiecībā uz naudas soda noteikšanu iesaistītajiem uzņēmumiem procesā Komisijā ir nodrošinātas tiesības uz
aizstāvību, izmantojot iespēju iesniegt apsvērumus par pārkāpuma ilgumu, smagumu un tā pret konkurenci vērstā rakstura iepriekš
paredzamību (Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91
Tetra Pak
/Komisija,
Recueil
, II‑755. lpp., 235. punkts, un iepriekš 98. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 312. punkts). Šāds secinājums ir jāizdara jo vairāk tāpēc, ka Komisija, publicējot Pamatnostādnes, ir ļāvusi
ieinteresētajām pusēm detalizēti iepazīties ar naudas sodu aprēķina metodi, kā arī kritēriju novērtēšanas veidu. Šim secinājumam
nerunā pretī fakts, ka Pamatnostādnēs nav skaidri minēts koeficients jo tajās ir norādīts, ka ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju
faktiskais ekonomiskais potenciāls radīt būtisku kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem, kā arī jānosaka tāds naudas sods, kam
būtu pietiekami preventīvs raksturs.
Šīs lietas sakarā jākonstatē, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija ir norādījusi galvenos faktu un juridiskos elementus,
saistībā ar kuriem tā paredzēja uzlikt
ADM
naudas sodu, kura summu tā nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Komisija turklāt paziņojuma par iebildumiem 160. punktā norādīja, ka tā grasās uzlikt naudassodus ar pietiekami preventīvu
ietekmi. Paziņojuma par iebildumiem 161. punktā tā tāpat norādīja, ka pārkāpuma smaguma izvērtēšanas nolūkos tā ņems vērā
apstākli, ka runa ir par ļoti smagu pārkāpumu, kura mērķis ir ierobežot konkurenci un kurš turklāt, ņemot vērā noslēgtās vienošanās
raksturu, ir būtiski ietekmējis konkurenci.
Attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību ievērošana neuzliek Komisijai pienākumu paziņojumā par iebildumiem sniegt precīzākas
norādes par to, kā tā izmantos katru no šiem elementiem naudas soda aprēķinos. Komisijai it īpaši nebija jānorāda, vai tā
var uzskatīt
ADM
par aizliegtās vienošanās līderi, tāpat tai nebija jākomentē eventuālais
ADM
naudas soda palielinājums, ko uzņēmums šai sakarā izpelnījies (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedumu
lietā 322/81
Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 20. punkts).
Saistībā ar
ADM
apgalvojumiem, ka tas nav varējis izteikties par to, ka FIB ziņojums un
Cerestar
1999. gada 18. marta paziņojums tiks iekļauts pierādījumos, jāatgādina, ka Komisija iekļāva šos dokumentus paziņojuma par
iebildumiem pielikumā, līdz ar to dalībnieki varēja par tiem izteikties, tostarp arī par to lietojumu pierādījumu statusā.
Visbeidzot jākonstatē, ka Komisija, sadalot aizliegtās vienošanās dalībniekus grupās, ir rīkojusies atbilstoši Pamatnostādņu
praksei. Lēmums tātad pieņemts
ADM
labi zināmā kontekstā un atbilst parastai lēmumu pieņemšanas praksei (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu
apvienotajās lietās C‑57/00 P un C‑61/00 P
Freistaat Sachsen
u.c./Komisijas,
Recueil
, I‑9975. lpp., 77. punkts).
Līdz ar to pamats par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir noraidāms.

Par neierobežotas kompetences pilnvaru īstenošanu
Ņemot vērā visus
ADM
izvirzītos pamatus, atklājas, ka pamatoti ir tikai
ADM
iebildumi par to, ka Komisija nav iekļāvusi paziņojumā par iebildumiem dažus iebildumu elementus, kas tai bijuši pret
ADM
. Tādējādi 424. punktā ir atzīts, ka
ADM
ir pamatoti apgalvojis, ka iebildumi par ražošanas jaudu iesaldēšanu, ierobežošanu un likvidēšanu, kas nav minētas paziņojumā
par iebildumiem, uzņēmumam nevar izteikt Lēmumā. Turklāt 428. punktā ir atzīsts, ka
ADM
ir pamatoti apgalvojis, ka iebildumi par ražotāja iecelšanu, kuram vajadzēs panākt cenu pieaugumu katrā attiecīgajā nacionālā
tirgus segmentā, kas nav minētas paziņojumā par iebildumiem, uzņēmumam nevar pārmest Lēmumā.
Tā kā šī pretlikumība ir atzīta, Pirmās instances tiesai ir jāspriež par nepieciešamību grozīt Lēmumu. Pirmās instances tiesa
uzskata, ka, ņemot vērā apstākli, ka galvenais aizliegtās vienošanās mērķis bija fiksēt cenas, noteikt tirdzniecības kvotas
un nodrošināt kompensējošu sistēmu aizliegtās vienošanās dalībniekiem, lai nodrošinātu aizliegtās vienošanās efektīvu darbību,
tas uzskatāms par smagu Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu. Šis ir bijis vienreizējs un nepārtraukts pārkāpums.
Tiesa attiecīgi konstatē, ka no Lēmuma apsvērumiem izriet – it īpaši saistībā ar pārkāpuma smaguma izvērtējumu sakarā ar tā
raksturu un jūtamajām sekām citronskābes tirgū –, ka abi iebildumi, kurus Komisija nav iekļāvusi paziņojumā par iebildumiem
tiktāl, ciktāl skartas vienošanās par cenu fiksēšanu, tirdzniecības kvotu piešķiršanu un kompensējošu sistēmu nodrošināšanu
aizliegtās vienošanās dalībniekiem, ir bijuši lieki.
Līdz ar to, īstenojot savas pilnās jurisdikcijas pilnvaras, Pirmās instances tiesa uzskata, ka, neraugoties uz šiem izlaidumiem
Komisijas paziņojumā par iebildumiem, Komisijas noteiktā naudas soda summa nav grozāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punkta pirmajai
daļai, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Pirmās instances tiesa var nolemt,
ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Šai lietā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, ciktāl tā paziņojumā par iebildumiem nav minējusi divus iebildumus, kas adresēti
ADM
(skat. šī sprieduma 425. un 429. punktu), kuri ir bijuši lieki attiecībā pret pārējiem Komisijas izteiktajiem iebildumiem.
ADM
spriedums ir nelabvēlīgs visos pārējos prasījumos.
Šai situācijā ir taisnīgi, izvērtējot lietas apstākļus, piespriest Komisijai atlīdzināt vienu desmitdaļu
ADM
izdevumu un likt
ADM
atlīdzināt savus atlikušos izdevumus un Komisijas izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
nospriež:
1)
Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmuma 2002/742/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru
(lieta
COMP
/E‑1/36.604 – Citronskābe) 1. punkts ir atcelts tiktāl, ciktāl tajā saistībā ar Lēmuma 158. apsvērumu ir konstatēts, ka
Archer Daniels Midland Co
. ir iesaldējusi, ierobežojusi vai likvidējusi citronskābes ražošanas apjomus;
2)
Lēmuma 2002/742 1. punkts ir atcelts tiktāl, ciktāl tajā saistībā ar Lēmuma 158. apsvērumu ir norādīts, ka
Archer Daniels Midland Co
. ir iecēlusi ražotāju, kuram jāpanāk cenu pieaugums katrā attiecīgajā nacionālā tirgus segmentā;
3)
prasību pārējā daļā noraidīt;
4)
Komisija atlīdzina vienu desmitdaļu
Archer Daniels Midland Co
. tiesāšanās izdevumu;
5)
Archer Daniels Midland Co
. atlīdzina savus atlikušos tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 27. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. Azizi
Satura rādītājs
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
I –  Par Pamatnostādņu piemērojamību
A –  Lietas dalībnieku argumenti
B –  Pirmās instances tiesas vērtējums
II –  Par citās valstīs uzlikto naudas sodu sekām
A –  Lietas dalībnieku argumenti
B –  Pirmās instances tiesas vērtējums
III –  Par pārkāpuma smagumu
A –  Ievads
B –  Par to, ka netika ņemts vērā apgrozījums, kas radās no attiecīgā produkta pārdošanas
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
a)  Par samērīguma principa pārkāpumu
b)  Par Pamatnostādņu pārkāp�anu
c)  Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
C –  Par koeficienta piemērošanu bāzes lielumam
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
a)  Par samērīguma principa pārkāpumu
b)  Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
c)  Par pienākuma sniegt pamatojumu neizpildi
D –  Par vērtēšanas kļūdām saistībā ar aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu
1.  Ievads
2.  Par to, ka Komisija esot izvēlējusies kļūdainu pieeju, lai parādītu, ka aizliegtajai vienošanās bija reāla ietekme uz
tirgu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
–  Komisijas veiktās analīzes rezumējums
–  Vērtējums
3.  Par citronskābes cenas attīstības vērtējumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
4.  Par attiecīgā produkta tirgus definīciju
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
IV –  Par pārkāpuma ilgumu
V –  Par vainu pastiprinošiem apstākļiem
A –  Ievads
B –  Par to, vai ADM ir klasificējams kā aizliegtās vienošanās līderis
1.  Ievads
2.  Par apgalvojumiem, ka Komisija ir kļūdījusies, uzskatot ADM lomu aizliegtajā vienošanās par vadošu
a)  Par ADM 1991. gada janvārī organizētajām divpusējām sanāksmēm
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par bijušā ADM pārstāvja paziņojumu FIB
Faktu un Lēmuma formulējumu uzskaitījums
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
–  Ievads
–  Par to, vai Komisija ir pārkāpusi Kopienas tiesībās paredzētās procesuālās garantijas
–  Par to, vai Komisija ir pareizi izvērtējusi FIB ziņojuma saturu
c)  Par Cerestar paziņojumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par to, vai ADM ir bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par to, vai Komisija, piemērojot ADM un HLR vienādu palielinājuma likmi, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
D –  Par to, ka Komisija, atkāpjoties no lēmumu pieņemšanas prakses palielinātā naudas soda likmes aprēķinos, ir pārkāpusi
vienlīdzīgas attieksmes principu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
E –  Par to, ka vērtējumā esot pārkāpts pienākums pamatot vainu pastiprinošos apstākļus
VI –  Par vainu mīkstinošiem apstākļiem
A –  Ievada piezīme
B –  Par to, ka uzņēmums pārtraucis dalību aizliegtajā vienošanās pēc pirmā kompetento iestāžu brīdinājuma
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par to, ka nav ņemtas vērā kompensācijas
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
D –  Par ADM pieņemto ētikas kodeksu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
VII –  Par ADM sadarbību administratīvās procedūras laikā
A –  Ievads
B –  Par to, vai ADM ir bijis pirmais, kas iesniedzis izšķirošos materiālus, ar kuriem pierādīta aizliegtās vienošanās esamība
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
D –  Par to, vai Komisija, izturoties pret ADM un Cerestar atšķirīgi, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
E –  Par to, vai Komisija, ierobežojot naudas soda samazinājumu līdz 50 %, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma
principu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
VIII –  Par kļūdām administratīvajā procedūrā
A –  Par lietas dalībniekiem inkriminētā pārkāpuma pakāpi
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
a)  Ievads
b)  Par iebildumiem, kas saistīti ar citronskābes ražošanas jaudu iesaldēšanu, ierobežošanu un likvidēšanu
c)  Par iebildumiem, kas saistīti ar ražotāja iecelšanu, kuram vajadzēs panākt cenu pieaugumu nacionālajā tirgū
B –  Par preventīvo faktoru un to, ka ADM ir klasificēts kā viens no tiem, kam ir bijusi vadoša loma aizliegtajā vienošanās
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par neierobežotas kompetences pilnvaru īstenošanu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.
–	Konfidenciāli dati.