CELEX: 62009CJ0429
Sociālā politika
Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība
Direktīvas 93/104/EK un 2003/88/EK
Darba laika organizēšana
Civildienestā nodarbināti ugunsdzēsēji
Direktīvas 2003/88/EK 6. panta b) punkts
Maksimālais nedēļas darba laiks
Pārsniegums
Kaitējuma, kas nodarīts ar Savienības tiesību pārkāpumu, atlīdzināšana
Nosacījumi, no kuriem ir atkarīga tiesību uz atlīdzinājumu pastāvēšana
Procesuālie noteikumi
Pienākums iesniegt iepriekšēju iesniegumu darba devējam
Atlīdzības veids un apmērs
Papildu atpūtas laiks vai kompensācija
Vienlīdzības un efektivitātes principi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvas 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas
aspektiem (OV L 307, 18. lpp.), kas ir grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvu 2000/34/EK
(OV L 195, 41. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 93/104”), kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas
2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.) interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts lietā starp G. Fūsu un viņa darba devēju
Stadt Halle
[Halles pilsēta] saistībā ar iesniegumu par kompensāciju, ko viņš ir iesniedzis sakarā ar pārmērīgi ilgu darba laiku, kas
veikts tās dienestā ugunsdzēsēja statusā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Direktīva 93/104
Direktīvas 93/104 1. panta ar nosaukumu “Mērķis un darbības joma” 1. punktā un 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
“1.      Šī direktīva nosaka drošības un veselības prasību minimumu attiecībā uz darba laika organizāciju.
2.      Šī direktīva attiecas uz:
a)      diennakts atpūtas, nedēļas atpūtas laika un gadskārtējā atvaļinājuma minimumu, pārtraukumiem un maksimālo nedēļas darba laiku.”
Šīs pašas direktīvas 2. pantā ar nosaukumu “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)      “Darba laiks” ir jebkurš laikposms, kura laikā darba ņēmējs strādā, atrodas darba devēja rīcībā un veic savu darbu vai pilda
pienākumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem un/vai praksi;
[..].”
Minētās direktīvas 6. pantā, kura nosaukums ir “Maksimālais nedēļas darba laiks”, ir noteikts:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, ievērojot nepieciešamību aizsargāt darba ņēmēju drošību
un veselību.
1)      Nedēļas darba laiku ierobežo ar normatīviem un administratīviem aktiem vai koplīgumiem, vai nolīgumiem starp darba devējiem
un darba ņēmējiem.
2)      Vidējais darba laiks katru septiņu dienu laikposmā, ietverot virsstundas, nepārsniedz 48 stundas.”
Atbilstoši Direktīvas 93/104 16. panta 2. punktam dalībvalstis var noteikt atsauces laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus,
6. pantā noteiktā maksimālā nedēļas darba laika piemērošanai, ievērojot šīs pašas direktīvas 17. pantā paredzētās atkāpes.
Atbilstoši pēdējā minētā panta 4. punktam šīs tiesības atkāpties no minētā 16. panta 2. punkta noteikumiem tomēr nedrīkst
radīt atsauces laikposmu, kurš pārsniegtu sešus mēnešus vai, ja šie atsauces laikposmi ir noteikti darba koplīgumos vai nolīgumos
starp darba devējiem un darba ņēmējiem, – 12 mēnešus.
Direktīvas 93/104 18. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
“1.      a)      Dalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 1996. gada
23. novembrim, vai līdz šim datumam nodrošina, ka darba devēji un darba ņēmēji ar nolīgumu nosaka nepieciešamos pasākumus,
un dalībvalstīm jādara viss, kas vajadzīgs, lai spētu visos gadījumos garantēt šīs direktīvas noteikumu izpildi.
b)      i)      Tomēr dalībvalstij ir izvēles tiesības nepiemērot 6. pantu, ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības
principus, un ar noteikumu, ka tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:
–        neviens darba devējs neprasa darba ņēmējam strādāt vairāk nekā 48 stundas septiņu dienu laikā, rēķinot vidēji pēc 16. panta
2. punktā minētā bāzes [atsauces] laikposma, ja vien viņš nav vispirms saņēmis darba ņēmēja piekrišanu veikt šādu darbu,
–        neviens darba ņēmējs nav pakļauts jebkādam kaitējumam no sava darba devēja puses sakarā ar nevēlēšanos dot savu piekrišanu
veikt šādu darbu,
–        darba devējs ved un atjauno visu šādu darbu veicošu darba ņēmēj[u] uzskaiti,
–        uzskaites datus nodod kompetento iestāžu rīcībā, kuras saistībā ar darba ņēmēja drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem
var aizliegt vai ierobežot nedēļas darba stundu maksimālā skaita pārsniegšanu,
–        darba devējs pēc pieprasījuma sniedz kompetentajām iestādēm informāciju par gadījumiem, kad darba ņēmēji piekrituši veikt
darbu, kas pārsniedz 48 stundas septiņu dienu laikā, rēķinot vidēji pēc 16. panta 2. punktā minētā bāzes [atsauces] laikposma.
[..]”
Direktīva 2003/88
Kā izriet no Direktīvas 2003/88 preambulas pirmā apsvēruma, ar to tiek veikta Direktīvas 93/104 normu kodifikācija, lai panāktu
skaidrību.
Atbilstoši Direktīvas 2003/88 1. pantam ar nosaukumu “Mērķis un darbības joma”:
“1.      Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
2.      Šī direktīva attiecas uz:
a)      obligātiem ikdienas, iknedēļas un ikgadējiem atpūtas laikposmiem, pārtraukumiem un maksimālo nedēļas darba laiku; un
[..].”
Šīs pašas direktīvas 2. panta, kura nosaukums ir “Definīcijas”, 1. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)      “darba laiks” ir jebkurš laikposms, kurā darba ņēmējs strādā darba devēja labā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā
ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi.”
Šīs pašas direktīvas 6. pantā ar nosaukumu “Maksimālais nedēļas darba laiks” ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiek ievērota vajadzība aizsargāt darba ņēmēju drošību un
veselību:
a)      iknedēļas darba laiks ir ierobežots ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem vai ar koplīgumiem vai līgumiem starp darba
devējiem un darba ņēmējiem nozarē;
b)      vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniedz 48 stundas.”
Atbilstoši Direktīvas 2003/88 16. pantam dalībvalstis var noteikt atsauces laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus, tās
6. pantā noteiktā maksimālā nedēļas darba laika piemērošanai, ievērojot šīs pašas direktīvas 17. un 18. pantā paredzētās atkāpes.
Atbilstoši šīs pašas direktīvas 19. panta pirmajai un otrajai daļai, izmantojot šo iespēju atkāpties no minētā 16. panta,
nedrīkst noteikt tādu atsauces laikposmu, kas pārsniedz sešus mēnešus vai, ja šie atsauces laikposmi ir noteikti darba koplīgumos
vai nolīgumos starp darba devējiem un darba ņēmējiem, – 12 mēnešus.
Atbilstoši minētās direktīvas 22. panta 1. punkta pirmajai daļai:
“Dalībvalstij ir iespēja nepiemērot 6. pantu, ievērojot darba ņēmēju veselības aizsardzības un drošības vispārējos principus,
ar noteikumu, ka tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu:
a)      ka neviens darba devējs nepieprasa darba ņēmējam strādāt vairāk nekā 48 stundas septiņu dienu laikposmā, kas aprēķinātas vidēji
[16. panta b) punktā] minētajam [atsauces] laikposmam, ja vien viņš nav saņēmis darba ņēmēja piekrišanu veikt šādu darbu;
b)      ka neviens darba ņēmējs nav pakļauts kaitējumam, ko rada darba devējs, ja viņš nevēlas veikt šādu darbu;
c)      ka darba devējs veic jaunāko datu uzskaiti par visiem darba ņēmējiem, kas veic šādu darbu;
d)      ka dokumentāciju glabā pieejamu kompetentajām iestādēm, kuras darba ņēmēju drošības un/vai veselības dēļ aizliedz vai ierobežo
iespēju pārsniegt maksimālo nedēļas darba stundu skaitu;
e)      ka darba devējs pēc kompetento iestāžu pieprasījuma sniedz informāciju par gadījumiem, kad darba ņēmēji ir piekrituši veikt
darbu, kas pārsniedz 48 stundas septiņās dienās, kas aprēķinātas kā vidējais stundu skaits [atsauces] laikposmam, kas minēts
[16. panta b) punktā].”
Atbilstoši Direktīvas 2003/88 27. panta 1. punktam Direktīva 93/104 ir atcelta, neskarot dalībvalstu saistības, kas attiecas
uz transponēšanas termiņiem.
Saskaņā ar Direktīvas 2003/88 28. pantu tā stājās spēkā 2004. gada 2. augustā.

Valsts tiesiskais regulējums
Saksijas – Anhaltes federālās zemes 1998. gada 7. oktobra Noteikumu par ierēdņu darba laiku pilsētu un pagastu ugunsdzēsības
tehniskajā dienestā (
Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der Städte und Gemeinden
; turpmāk tekstā – “
ArbZVO‑FW 1998”
), kas bija spēkā līdz 2007. gada 31. decembrim, 2. panta 1. punktā bija paredzēts šādi:
“Ierēdņu, kas nodarbināti maiņu darbā un kuru nedēļas darbs būtībā noris gaidīšanas režīmā, parastais darba laiks vidēji ir
54 stundas [..].”
No 2008. gada 1. janvāra
ArbZVO‑FW 1998
tika aizstāts ar 2007. gada 5. jūlija
ArbZVO‑FW
(turpmāk tekstā – “
ArbZVO‑FW 2007
”).

ArbZVO‑FW 2007
2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ierēdņu parastā nedēļas darba laika ilgums ir 48 stundas, rēķinot vidēji gadā un ietverot virsstundas.”
Šī paša
ArbZVO‑FW 2007
4. pants ar nosaukumu “Individuāla kārtība” ir formulēts šādi:
“1.      Ievērojot vispārējos drošības un veselības aizsardzības principus, maiņu darba ilgums var pārsniegt vidējo parasto darba laika
ilgumu, kas paredzēts 2. panta 1. punktā, ja attiecīgās personas sniedz savu piekrišanu un darba devējs var to pierādīt.
2.      1. punktā minēto piekrišanu var atsaukt, par to brīdinot sešus mēnešus iepriekš. Ieinteresētās personas par to tiek informētas
rakstveidā.”
Saksijas – Anhaltes federālās zemes Civildienesta likuma (
Beamtengesetz Land Sachsen-Anhalt
), redakcijā, kas bija spēkā pamata prāvas faktu norises laikā, 72. panta 3. punktā bija paredzēts, ka gatavības dienesta
darba laiks var tikt pagarināts atkarībā no dienesta vajadzībām, bet tas tomēr nevar pārsniegt 54 stundas nedēļā.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

Stadt Halle
nodarbina G. Fūsu kopš 1982. gada 10. maija. 1998. gadā viņš tika iecelts par ierēdni vecākā ugunsdzēsēja pakāpē (“Oberbrandmeister”),
un kopš 2005. gada 15. decembra viņam ir galvenā ugunsdzēsēja (“Hauptbrandmeister”) pakāpe.
Līdz 2007. gada 4. janvārim G. Fūss strādāja
Stadt Halle
ugunsdzēsības ātrās reaģēšanas brigādē “ugunsgrēka novēršana” par šoferi. Viņa vidējais nedēļas darba laiks bija 54 stundas,
ko veidoja 24 stundu maiņas. Katrā no šiem laikposmiem, kura laikā ugunsdzēsējam ir jāatrodas darba vietā, ietilpst aktīvā
dienesta laiks un gatavības laikposms, kuru var pārtraukt izsaukums.
Ar 2006. gada 13. decembra vēstuli G. Fūss, atsaucoties uz Tiesas 2005. gada 14. jūlija rīkojumu lietā C‑52/04
Personalrat der Feuerwehr Hamburg
(Krājums, I‑7111. lpp.), lūdza, lai turpmāk viņa iknedēļas darba laiks vairs nepārsniegtu maksimālo vidējo darba laiku 48 stundu
apmērā, kas paredzēts Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā. Ar šo pašu vēstuli G. Fūss pieprasīja arī kompensāciju par papildu
stundām, ko viņš prettiesiski bija nostrādājis laika posmā no 2004. gada 1. janvāra līdz 2006. gada 31. decembrim, piešķirot
šo kompensāciju viņam vai nu atpūtas laika veidā, vai arī kā atlīdzību, kas atbilst papildus nostrādātajām stundām.
Ar 2007. gada 2. janvāra lēmumu
Stadt Halle
veica G. Fūsa piespiedu pārcelšanu uz apmēram divu gadu laikposmu uz operatīvā darba vadības centru, pamatojot, ka šāda pārcelšana
ir nepieciešama dienesta organizatorisku iemeslu dēļ. Par šo pārcelšanu ir pieņemts 2010. gada 14. oktobra spriedums lietā
C‑243/09
Fuß
(Krājums, I‑0000. lpp.).
Ar 2007. gada 20. marta lēmumu
Stadt Halle
, atsaucoties uz
Oberverwaltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt
[Saksijas – Anhaltes federālās zemes Augstākās administratīvās tiesas] 2006. gada 17. oktobra rīkojumu, saskaņā ar kuru tiesības
uz kompensācijas atpūtas laiku rodas dienā, kad par to ir iesniegts iesniegums, noraidīja G. Fūsa iesniegto iesniegumu par
kompensāciju par laikposmu no 2004. gada 1. janvāra līdz 2006. gada 31. decembrim. Savukārt
Stadt Halle
apmierināja G. Fūsa iesniegumu attiecībā uz kompensācijas atpūtas laiku par dienesta stundām, kas papildus ir nostrādātas
kopš 2007. gada janvāra. Tomēr, tā kā pēdējā nostrādātais maksimālais nedēļas darba laiks ir ievērots kopš viņa pārcelšanas
citā dienestā, viņam nevar tikt piešķirta nekāda finansiāla kompensācija par šo laikposmu ne zaudējumu atlīdzības veidā, ne
kā “tiesības uz kaitējumu izraisošo seku likvidēšanu”.
Ar 2007. gada 25. aprīļa lēmumu
Stadt Halle
noraidīja G. Fūsa iesniegto sūdzību par minēto 2007. gada 20. marta noraidošo lēmumu, uzskatot, ka, lai arī pēdējais ir tiesīgs
prasīt izbeigt Savienības tiesību pārkāpumu, kas izriet no vidējā nedēļas darba laika 48 stundu apmērā pārsniegšanas, tas
attiecas tikai uz laikposmu, kas sākas mēneša beigās, kurā ticis iesniegts iesniegums, jo ikvienam ierēdnim ir pienākums savam
darbam devējam iepriekš apstrīdēt viņa nelikumīgo rīcību.

Verwaltungsgericht Halle
[Halles administratīvā tiesa], kurā ir iesniegta prasība par šiem noraidošajiem 2007. gada 20. marta un 25. aprīļa lēmumiem,
uzskata, ka atbilstoši valsts tiesību normām G. Fūsam nav ne tiesību uz kompensācijas atpūtas laiku, ne arī tiesību uz atlīdzību
par viņa papildus nostrādātajām stundām. Tiesības uz atbrīvojumu no dienesta kopējā papildus veiktā dienesta ilgumā nerod
pamatojumu valsts tiesību normās. Turklāt G. Fūsam nav arī tiesību uz atlīdzību par papildu stundām, jo viņam nav prasīts
strādāt šādi kvalificētas stundas.
Minētā tiesa uzskata, ka tiesības tikt atbrīvotam no dienesta valsts tiesībās var tikt balstītas tikai uz labas ticības principu
Civilkodeksa (
Bürgerliches Gesetzbuch
, turpmāk tekstā – “
BGB
”) 242. panta izpratnē. Tomēr šādu tiesību priekšnoteikums ir tāds, ka attiecīgais ierēdnis ir adresējis savam darba devējam
lūgumu nodarbināt viņu tikai likumā paredzēto darba laiku. Šādā gadījumā kompensācija ir jāmaksā tikai par darba laiku, kas
ir nelikumīgi noteikts pēc minētā iesnieguma iesniegšanas.
Iesniedzējtiesa tomēr jautā, vai tiesības uz kompensāciju nevar tikt secinātas no Direktīvas 2003/88. Prasība, lai iepriekš
darba devējam būtu iesniegts iesniegums, ierobežotu Savienības tiesību praktisko iedarbību gadījumos, kad ierēdņi atsaucas
uz šo tiesību ievērošanu, kas ir pamudinājums tādai uzvedībai, kāda ir pamata lietā, kad Savienības tiesības tiek ievērotas
tikai tad, ja to piemērošana tiek prasīta. Turklāt šajā gadījumā
Stadt Halle
paziņoja, ka tā no ātrās reaģēšanas brigādes pārcēla citos dienestos personas, kas atsaucās uz no minētās direktīvas izrietošajām
tiesībām, un tā tiešām bija pārcēlusi G. Fūsu pēc tam, kad viņš iesniedza savu iesniegumu par to, ka vairs nestādās darba
stundu skaitu, kas pārsniedz maksimālo nedēļas stundu skaitu. Rodas jautājums arī par to, vai tiesības uz kompensācijas atpūtas
laiku varētu izrietēt no tiesību normām, kas attiecas uz atsauces laikposmiem, kas paredzēti šajā pašā direktīvā.
Šajos apstākļos
Verwaltungsgericht Halle
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai no [Direktīvas [2003/88] izriet tiesības uz kompensāciju, ja darba devējs (publiskajā sektorā) ir noteicis darba laiku,
kas pārsniedz Direktīvas [2003/88] 6. panta b) punktā noteiktās robežas?
2)      Ja atbilde uz 1. jautājumu ir apstiprinoša, vai prasījuma tiesības rodas tikai no Direktīvas [2003/88] pārkāpuma vai arī [Savienības]
tiesībās šīm tiesībām ir noteiktas papildu prasības, kā, piemēram, iesniegums par darba laika samazināšanu darba devējam vai
tas, ka, nosakot darba laiku, ir izdarīts pārkāpums?
3)      Ja pastāv tiesības uz kompensāciju, rodas jautājums, vai tās ir vērstas uz atpūtas laika kompensēšanu vai uz finansiālu atlīdzinājumu
un kādas norādes ir paredzētas [Savienības] tiesībās minētās kompensācijas apmēra aprēķināšanai?
4)      Vai Direktīvas [2003/88] 16. panta b) punktā un/vai 19. panta otrajā daļā paredzētie atsauces laikposmi ir tieši piemērojami
tādā gadījumā, kāds ir šis, kurā valsts tiesībās ir vienīgi noteikts darba laiks, kas pārsniedz Direktīvas [2003/88] 6. panta
b) punktā noteikto maksimālo darba laiku, neparedzot kompensāciju? Ja tā ir tieši piemērojama, rodas jautājums, vai un – vajadzības
gadījumā – kā ir jānotiek kompensēšanai, ja darba devējs to neveic līdz atsauces laikposma beigām?
5)      Kā ir jāatbild uz 1.–4. jautājumu attiecībā uz [..] Direktīvas [93/104] spēkā esamības laikposmu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi
Uzdodot šos jautājumus, iesniedzējtiesa jautā, pirmkārt, vai apstākļos, kad pastāv tiesības uz atlīdzinājumu par kaitējumu,
kas ciests tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, kad darba ņēmējs, kas strādā kā ugunsdzēsējs ātrās reaģēšanas brigādē, kas
ietilpst publiskajā sektorā, ir strādājis vidējo nedēļas darba laiku, kas pārsniedz Direktīvās 93/104 un 2003/88 paredzēto,
un, otrkārt, par procesuālajiem noteikumiem un šādu tiesību uz atlīdzinājumu piešķiršanas kritērijiem.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms ir jānorāda, ka prasība atlīdzināt kaitējumu, kas iesniegta pamata lietā, attiecībā
uz laikposmu no 2004. gada 1. janvāra līdz 2006. gada 31. decembrim, kā iesniedzējtiesa pamatoti ir konstatējusi, attiecas
daļēji uz Direktīvas 93/104 noteikumiem, kas bija spēkā līdz 2004. gada 1. augustam, un daļēji uz Direktīvas 2003/88 noteikumiem,
ar kuru no 2004. gada 2. augusta tika veikta minētās Direktīvas 93/104 noteikumu kodifikācija. Tomēr, tā kā šo direktīvu attiecīgās
normas būtībā ir izteiktas identiski un tā kā atbildes, kas ir jāsniedz uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, šī identiskuma
dēļ ir vienādas neatkarīgi no piemērojamās direktīvas, lai atbildētu uz šiem jautājumiem, ir jāatsaucas tikai uz Direktīvas
2003/88 normām.
Ievadā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts ir īpaši nozīmīgs Savienības sociālo tiesību noteikums, kam
ir jāattiecas uz ikvienu darba ņēmēju kā minimālajai prasībai, lai nodrošinātu viņa veselības aizsardzību un drošību, kas
nosaka dalībvalstīm pienākumu paredzēt 48 stundu maksimālo nedēļas darba laika vidējo ilgumu, ietverot virsstundas, kā tas
tieši precizēts minētajā tiesību normā, un no kura, ja valsts tiesībās nav īstenota šīs direktīvas 22. panta 1. punktā paredzētā
iespēja, nevar atkāpties attiecībā uz tādām darbībām, kādas ir ugunsdzēsēju darbības, kas tiek apskatītas pamata prāvā, pat
ar attiecīgā darba ņēmēja piekrišanu (šajā ziņā skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz
C‑403/01
Pfeiffer
u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 98. un 100. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Fuß
, 33.–35. un 38. punkts).
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, dalībvalstis tāpēc nevar vienpusēji noteikt Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta piemērošanas
jomu, pakļaujot jebkāda veida noteikumiem vai ierobežojumiem darbinieku tiesības uz to, lai nedēļas darba laika ilgums nepārsniegtu
šo maksimālo robežu (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
Pfeiffer
u.c., 99. punkts, kā arī lietā
Fuß
, 52. punkts).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi arī, ka Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktam ir tieša iedarbība tādā nozīmē, ka tas indivīdiem
piešķir tiesības, uz kurām tie var tieši pamatoties valsts tiesā (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
Pfeiffer
u.c., 103.–106. punkts, kā arī lietā
Fuß
, 56.–59. punkts).
Kā Tiesa ir konstatējusi iepriekš minētā sprieduma lietā
Fuß
60. punktā, ir skaidrs, ka laikposmā, uz kuru attiecas prasība atlīdzināt kaitējumu pamata prāvā, bija iestājies termiņš
Direktīvas 93/104 transponēšanai un Saksijas – Anhaltes federālās zeme šajā datumā nebija veikusi šādu transponēšanu savās
iekšējās tiesībās attiecībā uz ātrās reaģēšanas brigādēs nodarbinātiem ugunsdzēsējiem.
It īpaši ir skaidrs, ka
ArbZVO‑FW 1998
, kas bija piemērojams minētajā laikposmā ugunsdzēsējiem, atļāva strādāt vidējo nedēļas darba laiku, kas pārsniedz Direktīvas
2003/88 6. panta b) punktā paredzēto maksimālo 48 stundu robežu, un ka šī federālā zeme šajā laikposmā nebija transponējusi
tās iekšējās tiesībās šīs direktīvas 22. panta 1. punktā paredzēto atkāpes iespēju, kuras īstenošanai it īpaši ir jāsaņem
attiecīgā darba ņēmēja piekrišana, bet šo minētās direktīvas dažādo tiesību normu transponēšanu, pieņemot
ArbZVO‑FW 2007
, ir pabeigusi, tikai sākot ar 2008. gada 1. janvāri (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Fuß
, 36., 37. un 45. punkts).
Šādos apstākļos tādam darba ņēmējam, kāds ir Fūss, ko
Stadt Halle
nodarbina ātrās reaģēšanas brigādē, tātad ir tiesības tieši atsaukties uz Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta normām pret
tādu darba devēju publiskajā sektorā, lai tas ievērotu tiesības, kas no tās izriet, uz nedēļas darba laika vidējo ilgumu,
kas nepārsniedz 48 stundas (iepriekš minētais spriedums lietā
Fuß
, 60. punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka direktīvā paredzētais dalībvalstu pienākums sasniegt tajā paredzēto rezultātu un atbilstoši LES
4. panta 3. punktam veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šī pienākuma izpildes nodrošināšanai, attiecas
uz visām dalībvalstu iestādēm. Šīm iestādēm šādi pienākumi ir, tostarp attiecīgā gadījumā, kā darba devējiem publiskajā sektorā
(2008. gada 15. aprīļa spriedums lietā C‑268/06
Impact
, Krājums, I‑2483. lpp., 85. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru no minētā izriet, ka, ja valsts tiesību normas nevar interpretēt un piemērot saskaņā
ar Savienības tiesību prasībām, valsts tiesām un pārvaldes iestādēm ir pienākums pilnībā piemērot Savienības tiesības un aizsargāt
tiesības, kas ar tām piešķirtas indivīdiem, vajadzības gadījumā nepiemērojot jebkādu tādu valsts tiesību normu, kas ir tām
pretrunā (šajā ziņā skat. 1989. gada 22. jūnija spriedumu lietā 103/88
Costanzo
,
Recueil
, I‑1839. lpp., 33. punkts, un 2007. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑208/05
ITC
, Krājums, I‑181. lpp., 68. un 69. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Fuß
, 63. punkts).
Ņemot vērā šos ievada apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild.

Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīva 2003/88, piešķir tiesības
uz nodarītā kaitējuma atlīdzību darba ņēmējam, kas kā G. Fūss pamata lietā, kurš ir nodarbināts publiskajā sektorā ietilpstošā
ātrās reaģēšanas brigādē, ir nostrādājis vidējo nedēļas darba laiku, kas pārsniedz šīs direktīvas 6. panta b) punktā paredzēto
48 stundu maksimālo ilgumu.
Ir jāatgādina, ka Direktīvas 2003/88 mērķis ir noteikt minimālās prasības, lai uzlabotu darbinieku dzīves un darba apstākļus,
tuvinot valstu tiesisko regulējumu, tai skaitā attiecībā uz darba laika ilgumu. Šī saskaņošana darba laika organizācijas jomā
Eiropas Savienības līmenī ir vērsta uz to, lai garantētu labāku darbinieku drošības un veselības aizsardzību, piešķirot tiem
minimālos atpūtas laikposmus, it īpaši diennakts un nedēļas atpūtu, kā arī pienācīgus pārtraukumus, un paredzot maksimālo
nedēļas darba laika vidējo ilgumu (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Pfeiffer
u.c., 76. punkts, un lietā
Fuß
, 32. punkts).
Savukārt Direktīvā 2003/88, kā Eiropas Komisija pareizi ir norādījusi, nav ietverta neviena tiesību norma, kas attiektos uz
sankcijām, kas piemērojamas tajā noteikto minimālo priekšrakstu pārkāpšanas gadījumā, it īpaši attiecībā uz darba laika ilgumu,
un tādējādi tā neietver nevienu īpašu noteikumu par darba ņēmējam šāda pārkāpuma dēļ, iespējams, nodarīto kaitējumu.
Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Eiropas Savienības dibināšanas līgumu sistēmā ir paredzēts
valsts atbildības princips par indivīdiem nodarīto kaitējumu, kas radies saistībā ar tās izdarītu Savienības tiesību pārkāpumu
(šajā ziņā skat. 1991. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90
Francovich
u.c.,
Recueil
, I‑5357. lpp., 35. punkts; 1996. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
,
Recueil
, I‑1029. lpp., 31. punkts; kā arī 2010. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑118/08
Transportes Urbanos y Servicios Generales
, Krājums, I‑0000. lpp., 29. punkts).
No minētās judikatūras izriet, ka šis pienākums ir spēkā visos gadījumos, kad dalībvalsts pārkāpj Savienības tiesības, un
neatkarīgi no tā, kura valsts iestāde ir izdarījusi šo pārkāpumu un kurai iestādei būtībā saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts
tiesībām tas ir jāatlīdzina (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 32. punkts; 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑302/97
Konle
,
Recueil
, I‑3099. lpp., 62. punkts; 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑424/97
Haim
,
Recueil
, I‑5123. lpp., 27. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑224/01
Köbler
,
Recueil
, I‑10239. lpp., 31. punkts).
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka indivīdiem, kam ir nodarīts kaitējums, ir tiesības uz atlīdzinājumu, ja ir izpildīti trīs
nosacījumi, proti, ja pārkāptās Savienības tiesību normas mērķis ir piešķirt tiesības indivīdiem, ja šīs normas pārkāpums
ir pietiekami būtisks un ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un indivīdiem nodarīto kaitējumu (šajā ziņā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Transportes Urbanos y Servicios Generales
, 30. punkts).
Šo nosacījumu piemērošana, kas ļauj noteikt dalībvalstu atbildību par indivīdiem nodarīto kaitējumu, kurš radies no Savienības
tiesību pārkāpumiem, principā ir jāveic valsts tiesām saskaņā ar Tiesas sniegtajām šīs piemērošanas vadlīnijām (skat. 2006. gada
12. decembra spriedumu lietā C‑446/04
Test Claimants in the FII Group Litigation
, Krājums, I‑11753. lpp., 210. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā attiecībā uz pamata lietu ir jānorāda par pirmo nosacījumu, ka jau no šī sprieduma 33.–35. punkta izriet, ka Direktīvas 2003/88
6. panta b) punkts, kurā dalībvalstīm ir paredzēts maksimālais nedēļas darba laika vidējais ilgums, kam ir jāattiecas uz ikvienu
darba ņēmēju kā minimālam noteikumam, ir īpaši nozīmīgs Savienības sociālo tiesību noteikums, kura piemērošanai nevar noteikt
nekādus nosacījumus vai ierobežojumus un kurā indivīdiem ir piešķirtas tiesības, uz kurām tie var tieši atsaukties valsts
tiesās.
Šādos apstākļos šķiet skaidrs, ka Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts ir Savienības tiesību noteikums, ar kuru indivīdiem
tiek piešķirtas tiesības, un ka tātad pamata lietā ir izpildīts tiesību uz atlīdzinājumu pastāvēšanas pirmais nosacījums.
Attiecībā uz otro nosacījumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks,
ja dalībvalsts acīmredzami un būtiski pārkāpj savas rīcības brīvības robežas, saistībā ar to cita starpā ņemot vērā pārkāptā
noteikuma skaidrības un precizitātes pakāpi, kā arī rīcības brīvības, ko pārkāptais noteikums atstāj valsts iestādēm, apjomu
(it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 55. un 56. punkts, kā arī 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑278/05
Robins
u.c., Krājums, I‑1053. lpp., 70. punkts).
Katrā ziņā Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ja tas ir izdarīts, acīmredzami neievērojot Tiesas judikatūru
attiecīgajā jautājumā (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 57. punkts; 2001. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑118/00
Larsy
,
Recueil
, I‑5063. lpp., 44. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Köbler
, 56. punkts).
Lai gan principā valsts tiesām, kā tas ir norādīts šī sprieduma 48. punktā, ir jāpārbauda, vai ir izpildīti valsts atbildības
nosacījumi, kas izriet no Savienības tiesību pārkāpuma, ir jākonstatē, ka attiecībā uz pamata lietu Tiesai ir visi vajadzīgie
elementi, lai novērtētu, vai lietas fakti ir jāklasificē kā pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums (pēc analoģijas
skat. 1996. gada 26. marta spriedumu lietā C‑392/93
British Telecommunications
,
Recueil
, I‑1631. lpp., 41. punkts, un 1996. gada 17. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑283/94, C‑291/94 un C‑292/94
Denkavit
u.c.,
Recueil
, I‑5063. lpp., 49. punkts).
Kā pamatoti ir norādījusi Komisija, laikposmā, uz kuru attiecas pamata lietā aplūkotā prasība atlīdzināt kaitējumu, proti,
no 2004. gada 1. janvāra līdz 2006. gada 31. decembrim, kad Fūsam atbilstoši
ArbZVO‑FW 1998
bija jāstrādā vidējais nedēļas darba laiks 54 stundu apmērā, kurā ietilpa 24 stundu maiņas, ko veido aktīvā dienesta laikposms
un gatavības laikposms, kurā viņam bija jābūt savā darba vietā, Tiesa jau ir taisījusi 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā
C‑303/98
Simap
(
Recueil
, I‑7963. lpp.), 2001. gada 3. jūlija rīkojumu lietā C‑241/99
CIG
(
Recueil
, I‑5139. lpp.) un 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑151/02
Jaeger
(
Recueil
, I‑8389. lpp.).
No šīs Tiesas judikatūras pirms pamata lietas faktu norises skaidri izriet, ka darba laiks, kas atbilst gaidīšanas un gatavības
laikam, ko atbildīgais personāls veic saskaņā ar attiecīgā darba ņēmēja fiziskās klātbūtnes darba vietā režīmu, ietilpst “darba
laika” jēdzienā Direktīvas 2003/88 izpratnē un ka tātad tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts nedēļas
darba laika vidējais ilgums, kas, tā kā tas ietver šādus gaidīšanas un gatavības laikposmus, pārsniedz minētās direktīvas
6. panta b) punktā paredzēto maksimālo nedēļas darba laiku (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Simap
, 46.–52. punkts, iepriekš minēto rīkojumu lietā
CIG
, 33. un 34. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Jaeger
, 68.–71., 78. un 79. punkts).
Turklāt iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Pfeiffer
u.c. Tiesa 2004. gada 5. oktobrī, t.i., pamata lietā aplūkojamajā laikposmā, ir atkārtojusi minēto judikatūru attiecībā uz
gatavības laikposmiem, ko veic darba ņēmēji, kas, kā tas ir šajā gadījumā, ir nodarbināti civilās aizsardzības nozarē.
Turklāt arī šajā laikposmā Tiesa, ievērojot visu šī sprieduma 53.–55. punktā minēto judikatūru, uzskatot, ka šis “darba laika”
jēdziena Direktīvas 2003/88 izpratnē jautājums nerada saprātīgas šaubas, 2005. gada 14. jūlijā saskaņā ar tās Reglamenta 104. panta
3. punktu pieņēma iepriekš minēto rīkojumu lietā
Personalrat der Feuerwehr Hamburg
, kurā tā nolēma, ka darbības, ko veic valsts ugunsdzēsības dienesta ātrās reaģēšanas brigādes, izņemot ārkārtas apstākļus,
kas nav piemērojami pamata lietā, ietilpst Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomā, tādējādi principā 48 stundu maksimālā līmeņa
pārsniegšana, kas paredzēts nedēļas maksimālajam darba ilgumam, tostarp gaidīšanas režīmā, ir pretrunā tās 6. panta b) punktam
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Fuß
, 44. punkts).
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, tā kā Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta prasību neievērošana pamata lietā aplūkotajā
laikposmā notika, acīmredzami neievērojot Tiesas judikatūru, tā ir jāuzskata par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu,
un tādējādi pamata lietā ir ievērots arī otrais nosacījums, kas ir jāizpilda, lai tiku atzītas tiesības uz atlīdzinājumu.
Visbeidzot, attiecībā uz valsts atbildības par Savienības tiesību pārkāpumu trešo nosacījumu iesniedzējtiesai ir jāpārbauda,
vai, kā tas, šķiet, izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, pastāv tieša cēloņsakarība starp šo Direktīvas 2003/88
6. panta b) punkta pārkāpumu un Fūsam nodarīto kaitējumu, zaudējot atpūtas laiku, kas viņam pienāktos, ja būtu ticis ievērots
šajā tiesību normā paredzētais maksimālais nedēļas darba laika ilgums.
Tādējādi šķiet, ka, ievērojot pārbaudes, kas jāizdara iesniedzējtiesai, pamata lietā ir izpildīti Tiesas judikatūrā paredzētie
nosacījumi, lai tiktu piešķirtas tiesības uz atlīdzinājumu, ko turklāt pati Vācijas valdība atzina tiesas sēdē.
Saskaņā ar šī sprieduma 46. punktā minēto judikatūru šāda indivīdam nodarīta kaitējuma atlīdzināšanu var nodrošināt tāda valsts
iestāde, kāda pamata lietā ir
Stadt Halle
vai Saksijas – Anhaltes federālā zeme, ja šo kaitējumu ir radījuši tās īstenoti iekšēji pasākumi, pārkāpjot Savienības tiesības.
Turklāt Savienības tiesības pieļauj arī, ka atbildība, kas ir šādai valsts iestādei, atlīdzināt indivīdam ar šādiem pasākumiem
izraisīto kaitējumu var turklāt tikt noteikta pašai dalībvalstij (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Haim
, 31. un 32. punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja vien tiesības uz atlīdzinājumu nav tieši paredzētas Savienības tiesībās, un gadījumā, ja šī
sprieduma 47. punktā atgādinātie nosacījumi ir izpildīti, valstij ir pienākums atlīdzināt kaitējuma radītās sekas atbilstoši
valsts tiesiskajam regulējumam saistībā ar atbildību, ar noteikumu, ka valsts tiesību aktos ietvertie nosacījumi par zaudējumu
atlīdzināšanu nav nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām dalībvalstī (līdzvērtības princips), un to piemērošana
praksē nedrīkst būt tāda, kas zaudējumu atlīdzināšanu padara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu (efektivitātes princips) (iepriekš
minētais spriedums lietā
Köbler
, 58. punkts; 2007. gada 13. marta spriedums lietā C‑524/04
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, Krājums, I‑2107. lpp., 123. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā
Transportes Urbanos y Servicios Generales
, 31. punkts).
Tātad uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tāds darba ņēmējs, kāds ir G. Fūss pamata lietā, kurš kā ugunsdzēsējs, kas ir nodarbināts
publiskajā sektorā ietilpstošā ātrās reaģēšanas brigādē, ir nostrādājis vidējo nedēļas darba laiku, kas pārsniedz Direktīvas 2003/88
6. panta b) punktā paredzēto maksimālo nedēļas darba laika ilgumu, var atsaukties uz Savienības tiesībām, lai sauktu pie atbildības
attiecīgās dalībvalsts iestādes un lai saņemtu atlīdzību par zaudējumiem, kas viņam ir nodarīti šīs tiesību normas pārkāpuma
rezultātā.

Par otro jautājumu
Ar sava otrā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa jautā, vai tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir pamata lietā, kurā
publiskajā sektorā nodarbināta darba ņēmēja tiesībām saņemt atlīdzību par zaudējumiem, kas nodarīti saistībā ar attiecīgās
dalībvalsts iestāžu izdarītu Savienības tiesību pārkāpumu, šajā gadījumā – Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpumu,
ir noteikts papildu nosacījums, ka darba devējs ir izdarījis pārkāpumu, ir pretrunā Savienības tiesībām. Šī jautājuma otrajā
daļā tā jautā, vai šīm tiesībām uz atlīdzinājumu var paredzēt nosacījumu, ka darba devējam, lai šī tiesību norma tiktu ievērota,
iepriekš ir iesniegts lūgums.
Par nosacījumu, kas attiecas uz darba devēja izdarīta pārkāpuma esamību
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šī sprieduma 47. punktā minētie trīs nosacījumi ir pietiekami, lai sniegtu
indivīdam tiesības uz atlīdzinājumu (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 66. punkts, kā arī lietā
Köbler
, 57. punkts).
No minētā izriet, ka, lai gan Savienības tiesības nekādi neizslēdz, ka, pamatojoties uz valsts tiesību normām, valsts atbildībai
par šo tiesību pārkāpumu var tikt noteikti mazāk ierobežojoši nosacījumi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, 115. punkts un tajā minētā judikatūra), tomēr tās liedz noteikt šajā ziņā papildu nosacījumus.
Tādējādi Tiesa jau ir nospriedusi, ka, kaut arī noteikti objektīvi un subjektīvi elementi, kas valsts tiesību sistēmas ietvaros
var tikt saistīti ar pārkāpuma jēdzienu, ievērojot šī sprieduma 51. punktā atgādināto judikatūru, var būt atbilstoši, lai
novērtētu, vai Savienības tiesību pārkāpums ir vai nav pietiekami būtisks, tomēr pienākumam atlīdzināt indivīdiem nodarītos
zaudējumus nevar paredzēt priekšnosacījumu, kas izriet no pārkāpuma jēdziena, kas ir plašāks nekā pietiekami būtisks pārkāpums
Savienības tiesībās. Ar šādu papildu nosacījuma prasību no jauna tiktu apšaubītas tiesības uz atlīdzinājumu, kuru pamatojums
rodams Savienības tiesību sistēmā (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 78.–80. punkts, kā arī lietā
Haim
, 39. punkts).
Tas tā būtu attiecībā uz nosacījumu, saskaņā ar kuru tādā lietā, kāda ir pamata lieta, tiesības uz atlīdzinājumu par Savienības
tiesību pārkāpumu būtu atkarīgas no pierādījumiem par darba devēja, šajā gadījumā
Stadt Halle
, izdarītu īpašu pārkāpumu kā tīšu pārkāpumu vai aiz neuzmanības, jo, kā tas izriet no šī sprieduma 51.–58. punkta, pašā
ArbZVO‑FW 1998
ir ietverts pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums.
Tomēr iesniedzējtiesai tās izskatāmās lietas ietvaros ir jānosaka, vai minētajā valsts tiesiskajā regulējumā faktiski ir paredzēts
šāds papildu nosacījums, jo Vācijas valdība gan savos rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē ir norādījusi, ka darba devēja
pārkāpums atbilstoši valsts tiesību normām nav nosacījums tiesībām uz atlīdzinājumu.
Tādējādi uz otrā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā,
kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, publiskajā sektorā nodarbināta darba ņēmēja tiesībām saņemt atlīdzību par kaitējumu, ko
viņš cietis attiecīgās dalībvalsts iestāžu izdarīta Savienības tiesību normas, šajā gadījumā – Direktīvas 2003/88 6. panta
b) punkta, pārkāpuma rezultātā, ir paredzēts nosacījums, kas izriet no pārkāpuma jēdziena, kurš ir plašāks par pietiekami
būtisku minēto tiesību pārkāpumu.
Par nosacījumu, kas attiecas uz pienākumu iesniegt iepriekšēju iesniegumu darba devējam

Stadt Halle
un Vācijas valdība uzskata, ka nosacījums, saskaņā ar kuru darba devējam iepriekš ir jāadresē iesniegums, kas ir pamatots
valsts judikatūrā, ir pamatots ar to, ka visu ierēdņu tiesības saņemt kompensācijas atpūtas laiku, ja viņu darba laika ilgums
ir pārsniedzis to, kas ir likumīgi atļauts, ir balstīts uz labas ticības principu, kas noteikts
BGB
242. pantā, un tādējādi ir uzticības attiecību, kā arī starp ierēdni un darba devēju publiskajā sektorā pastāvošo dienesta
attiecību neatņemama daļa. Šī prasība dodot pēdējam minētajam iespēju organizēties tā, lai tiktu ievērots šis kompensācijas
pienākums un rezultātā tiktu pielāgots dienesta grafiks.
Stadt Halle
šajā ziņā piebilst, ka minētā prasība atspoguļo valsts likumdevēja vēlmi novērst liela skaita kompensācijas atpūtas laika
stundu uzkrāšanos, lai nodrošinātu valsts dienestu nepārtrauktu darbību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja attiecīgā joma nav regulēta Savienības tiesību normās, dalībvalstīm, kā tas izriet no šī sprieduma
62. punktā minētās judikatūras, tādu prasību celšanas tiesā procesuālie noteikumi, kas paredzētas, lai nodrošinātu, indivīdiem
Savienības tiesībās paredzēto tiesību aizsardzību, ir jānoregulē tā, lai šajos noteikumos būtu ievēroti līdzvērtības un efektivitātes
principi (skat. 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑312/93
Peterbroeck
,
Recueil
, I‑4599. lpp., 12. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Impact
, 46. punkts, un 2009. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑63/08
Pontin
, Krājums, I‑10467. lpp., 43. punkts).
Šajā gadījumā attiecībā uz līdzvērtības principa ievērošanu, kā to apgalvo Vācijas valdība, no Tiesai iesniegtajiem materiāliem
izriet, ka iepriekšēja, darba devējam adresēta iesnieguma prasība, tā kā tā ir balstīta uz
BGB
242. pantā paredzēto labas ticības principu, šķiet, attiecas, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, uz visām prasībām,
ko ierēdņi iesnieguši pret savu darba devēju, lai saņemtu valsts tiesību vai Savienības tiesību pārkāpuma rezultātā nodarīto
zaudējumu atlīdzību.
Iesniedzējtiesa savukārt jautā, vai šis nosacījums nav pretrunā efektivitātes principam, ciktāl tas varētu padarīt pārāk sarežģītu
Savienības tiesību īstenošanu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, runājot par pieejamo tiesiskās aizsardzības līdzekļu attiecībā uz dalībvalsts atbildību par Savienības
tiesību pārkāpumu izmantošanu, Tiesa jau ir noteikusi, ka valsts tiesas var pārbaudīt, vai cietusī persona ir pierādījusi
pienācīgu rūpību, lai novērstu kaitējumu vai ierobežotu tā apjomu, un vai tostarp tā ir savlaicīgi izmantojusi visus tās rīcībā
esošos tiesiskās aizsardzības līdzekļus (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 84. punkts; lietā
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, 124. punkts, kā arī 2009. gada 24. marta spriedums lietā C‑445/06
Danske Slagterier
, Krājums, I‑2119. lpp., 60. punkts).
Saskaņā ar dalībvalstu tiesību sistēmām kopēju vispārējo tiesību principu cietušajai personai, ja tā nevēlas riskēt ar to,
ka zaudējumu būs jāuzņemas pašai, jāpierāda pienācīga rūpība kaitējuma apmēra ierobežošanā (1992. gada 19. maija spriedums
apvienotajās lietās C‑104/89 un C‑37/90
Mulder
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, I‑3061. lpp., 33. punkts, kā arī iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 85. punkts, kā arī lietā
Danske Slagterier
, 61. punkts).
Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka būtu pretēji efektivitātes principam prasīt, lai cietušās personas sistemātiski izmantotu
visus tām pieejamos tiesiskās aizsardzības līdzekļus, neraugoties uz to, ka tas radītu pārmērīgas grūtības vai to nevarētu
tām saprātīgi pieprasīt (iepriekš minētais spriedums lietā
Danske Slagterier
, 62. punkts).
Tiesa jau ir nospriedusi, ka Savienības tiesību, kas ar tieši piemērojamām normām ir piešķirtas indivīdiem, izmantošana tiktu
padarīta neiespējama vai pārlieku sarežģīta, ja to zaudējumu atlīdzības prasības, kas pamatotas uz Savienības tiesību pārkāpumiem,
tiktu noraidītas vai samazinātas tikai tāpēc, ka šie indivīdi nav prasījuši priekšrocības, kas izriet no tiesībām, kas tām
piešķirtas Savienības noteikumos, bet ko tām liedzis valsts likums, lai apstrīdētu dalībvalsts atteikumu, izmantojot šim nolūkam
paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus, pamatojoties uz Savienības tiesību pārākumu un tiešo iedarbību (skat. 2001. gada
8. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑397/98 un C‑410/98
Metallgesellschaft
u.c.,
Recueil
, I‑1727. lpp., 106. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Danske Slagterier
, 63. punkts).
Šajā gadījumā, kā tas izriet no šī sprieduma 33. punkta, ir jāatgādina, ka Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts, kas ir vērsts
uz darba ņēmēju drošības un veselības efektīvu aizsardzību, viņiem faktiski nodrošinot maksimālo nedēļas darba laika ilgumu,
kā arī minimālos atpūtas laikus, ir Savienības sociālo tiesību noteikums, kam ir īpaša nozīme, no kuras, ja nav īstenots šīs
direktīvas 22. panta 1. punkts, darba devējs nevar nekādā gadījumā atkāpties attiecībā uz tādu darba ņēmēju, kāds ir G. Fūss.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, darba ņēmējs ir jāuzskata par vājāko darba attiecību pusi; līdz ar to ir jānovērš darba devēja
iespējas viņam noteikt viņa tiesību ierobežojumu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Pfeiffer
u.c., 82. punkts).
Ņemot vērā šo vājākā situāciju, šāds darba ņēmējs var tikt atturēts no skaidras savu tiesību ievērošanas pieprasīšanas no
darba devēja, jo viņa prasības dēļ pēdējais minētais var vērst pret viņu pasākumus, kas var ietekmēt darba attiecības par
ļaunu šim darba ņēmējam.
Tādējādi pamata lietā, kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, nav apstrīdēts, ka
Stadt Halle
vispirms paziņoja saviem darbiniekiem, ka tā pārcels darbā darba ņēmējus, kas atsauksies uz no Direktīvas 2003/88 izrietošajām
tiesībām, un, kad G. Fūss, norādot uz iepriekš minēto rīkojumu lietā
Personalrat der Feuerwehr Hamburg
, lūdza savam darba devējam ātrās reaģēšanas brigādē, kurā viņš bija nodarbināts, ievērot maksimālo nedēļas darba laiku, kas
paredzēts minētās direktīvas 6. panta b) punktā, viņš bez viņa piekrišanas un nekavējoties tika pārcelts darbā citā dienestā.
Turklāt ir jāuzsver, ka tādā lietā, kāda ir pamata lieta, kas attiecas uz pie publiskā sektora piederoša darba devēja izdarītu
Savienības tiesību normu, kam ir tieša iedarbība, pārkāpumu, attiecīgo darba ņēmēju pienākuma vērsties pie sava darba devēja,
lai saņemtu zaudējumu, kas nodarīti, pārkāpjot šādu tiesību normu, atlīdzību, ar iepriekšēju iesniegumu, lai šis pārkāpums
tiktu izbeigts, rezultātā attiecīgās dalībvalsts iestādes var sistemātiski pārnest uz indivīdiem pienākumu rūpēties par šādu
normu ievērošanu, piedāvājot šīm iestādēm vajadzības gadījumā iespēju atbrīvoties no to ievērošanas, ja šāds iesniegums nav
iesniegts.
Kā G. Fūss un Komisija ir pamatoti norādījuši, Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā nekādā ziņā neesot prasīts attiecīgajiem
darba ņēmējiem, lai tie lūgtu savam darba devējam ievērot šajā tiesību normā paredzētās minimālās prasības, bet tieši otrādi
– ir likts pēdējam minētajam, ja ar valsts tiesību normām ir ieviesta šīs pašas direktīvas 22. pantā paredzētā atkāpe, saņemt
minētā darba ņēmēja skaidri un brīvi izteiktu individuālu piekrišanu atteikties no šī 6. panta b) punktā piešķirtajām tiesībām
(iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Pfeiffer
u.c., 82. un 84. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai un, kā tas izriet jau no šī sprieduma 39. un 40. punkta, ja ir izpildīti
nosacījumi, kas prasīti, lai indivīdi varētu atsaukties uz direktīvas noteikumiem valsts tiesās, visām dalībvalsts iestādēm,
tostarp decentralizētajām iestādēm, kā, piemēram, federālajām zemēm, pilsētām vai pašvaldībām, vajadzības gadījumā darba devēja
statusā ir tā jāpiemēro jau šī paša iemesla dēļ vien (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Costanzo
, 30.–33. punkts, un lietā
Fuß
, 61. un 63. punkts).
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka nav saprātīgi prasīt darba ņēmējam, kam kā G. Fūsam ir nodarīti zaudējumi viņa darba devēja
izdarīta Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā piešķirto tiesību pārkāpuma dēļ, iepriekš iesniegt iesniegumu šim darba devējam,
lai viņam būtu tiesības saņemt šo zaudējumu atlīdzību.
No minētā izriet, ka šāda prasība par iepriekšēju iesniegumu ir pretēja efektivitātes principam.
Šajā ziņā
Stadt Halle
minēto prasību nevar attaisnot ar mērķi novērst ievērojama skaita kompensācijas atpūtas laika stundu uzkrāšanos, jo Direktīvas 2003/88
6. panta b) punkta noteikumu ievērošana pilnībā ir pietiekama, lai novērstu šādu uzkrāšanos.
Turklāt Vācijas valdība nepareizi mēģina izveidot analoģiju starp pamata lietā aplūkojamo valsts tiesisko regulējumu un Eiropas
Savienības Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punkta pirmo ievilkumu. Prasība iepriekš iesniegt sūdzību iecēlējinstitūcijai,
kas šajā tiesību normā paredzēta kā nosacījums Eiropas Savienības ierēdņu celto prasību pieņemamībai, attiecas uz prasību
pret tās pašas iestādes pieņemtu nelabvēlīgu individuālu aktu, nevis, kā šajā gadījumā, uz valsts tiesiskā regulējuma, kas
ir pretējs Savienības tiesībām un ir radījis zaudējumus indivīdiem, apstrīdēšanu, – tiesībām, kas dalībvalstīm, kā tas izriet
no šī sprieduma 83.–85. punkta, ir jānodrošina pašām, nepārliekot to uz šiem indivīdiem.
Rezultātā uz otrā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds
ir pamata lietā, kurā publiskajā sektorā nodarbināta darba ņēmēja tiesībām saņemt zaudējumu, kas viņam nodarīti attiecīgās
dalībvalsts iestādes izdarīta Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpuma rezultātā, atlīdzību ir noteikts nosacījums,
ka, lai tiktu ievērota šī tiesību norma, viņa darba devējam ir adresēts iepriekšējs iesniegums.

Par trešo un ceturto jautājumu
Uzdodot trešo un ceturto jautājumu, kas ir jāaplūko kopsakarā, iesniedzējtiesa jautā par to, kādam ir jābūt tiesību uz atlīdzinājumu
veidam, kā arī minētās atlīdzības aprēķina veidam.
Attiecībā uz zaudējumu atlīdzības un aprēķina veidu ir jāuzsver, ka zaudējumu, ko indivīdiem ir radījuši Savienības tiesību
pārkāpumi, atlīdzībai, lai nodrošinātu viņu tiesību efektīvu aizsardzību, ir jābūt atbilstošai nodarītajam kaitējumam (iepriekš
minētais spriedums apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 82. punkts).
Kā tas izriet jau no šī sprieduma 62. punkta, ja attiecīgā joma nav regulēta Savienības tiesību normās, katras dalībvalsts
tiesību sistēmā, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, ir jānosaka kritēriji, kas ļauj noteikt atlīdzības apmēru
(iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
, 83. punkts).
No minētā izriet, ka dalībvalsts tiesību normās, ievērojot abos iepriekšējos punktos minētos principus, ir, pirmkārt, jānosaka,
vai Direktīvas 2003/88 normu pārkāpuma rezultātā indivīdam nodarīto zaudējumu atlīdzība ir jāpiešķir papildu atpūtas laika
vai finansiālas atlīdzības veidā, un, otrkārt, jānosaka šīs atlīdzības aprēķināšanas noteikumi.
It īpaši attiecībā uz veidu, kādā zaudējumi ir jāatlīdzina, ir jāuzsver, ka, tā kā ne papildu atpūtas laika, ne finansiālas
atlīdzības piešķiršana, šķiet, nevar faktiski padarīt neiespējamu vai pārmērīgi grūtu šādu atlīdzinājumu, iesniedzējtiesai
tostarp būs jānodrošina, lai izvēlētais atlīdzības veids atbilstu līdzvērtības principam, kas vērtēts, ievērojot kompensācijas,
ko valsts tiesas piešķir saistībā ar līdzīgām sūdzībām vai prasībām, kas pamatotas ar valsts tiesībām.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka pretēji G. Fūsa un Komisijas apgalvojumiem, tā kā Direktīvā 2003/88 nav ietverti nekādi noteikumi
par šo tiesību normu pārkāpuma rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu, no tās nevar secināt, ka Savienības tiesības dod
priekšroku vienam vai otram no šiem atlīdzības veidiem.
Katrā ziņā, kas attiecas uz Direktīvas 2003/88 16.–19. pantā paredzētajiem atsauces laikposmiem tās 6. panta b) punkta piemērošanai,
lai noteiktu nedēļas darba laika vidējo ilgumu, tie nekādi nevar būt piemērojami tādā lietā, kāda ir pamata lieta, jo pat
tad, ja šīm tiesību normām šajā ziņā ir tieša iedarbība (iepriekš minētais spriedums lietā
Simap,
70. punkts), ir skaidrs, ka visi aplūkojamie atsauces laikposmi bija beigušies attiecībā uz laikposmu, kas ir norādīts prasībā
atlīdzināt kaitējumu, ko pamata lietā cēlis G. Fūss.
Tādējādi uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalstu iestāžu sniegtajai zaudējumu, ko tās ir radījušas indivīdiem,
pārkāpjot Savienības tiesību noteikumus, atlīdzībai ir jābūt atbilstošai nodarītajam kaitējumam. Ja attiecīgā joma nav regulēta
Savienības tiesību normās, dalībvalstīm valsts tiesību normās, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, ir jānosaka,
pirmkārt, vai tādam darba ņēmējam, kāds ir G. Fūss pamata lietā, Savienības tiesību noteikuma pārkāpuma rezultātā nodarītie
zaudējumi ir jāatlīdzina, piešķirot pēdējam vai nu papildu atpūtas laiku, vai arī finansiālu atlīdzību, kā arī, otrkārt, šīs
atlīdzības aprēķināšanas noteikumi. Direktīvas 2003/88 16.–19. pantā paredzētajiem atsauces laikposmiem šajā ziņā nav nozīmes.

Par piekto jautājumu
Ņemot vērā šī sprieduma 32. punktā norādīto, uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka atbildes uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem
ir identiskas neatkarīgi no tā, vai pamata lietas faktiem ir piemērojamas Direktīvas 93/104 vai Direktīvas 2003/88 normas.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
tāds darba ņēmējs, kāds ir G. Fūss pamata lietā, kurš kā ugunsdzēsējs, kas ir nodarbināts publiskajā sektorā ietilpstošā ātrās
reaģēšanas brigādē, ir nostrādājis vidējo nedēļas darba laiku, kas pārsniedz Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK
par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 6. panta b) punktā paredzēto maksimālo nedēļas darba laika ilgumu, var
atsaukties uz Savienības tiesībām, lai sauktu pie atbildības attiecīgās dalībvalsts iestādes un lai saņemtu atlīdzību par
zaudējumiem, kas viņam ir nodarīti šīs tiesību normas pārkāpuma rezultātā;
2)
Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamata lietā:
–
kurā, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, publiskajā sektorā nodarbināta darba ņēmēja tiesībām saņemt atlīdzību par kaitējumu,
ko viņš cietis attiecīgās dalībvalsts iestāžu izdarīta Savienības tiesību normas, šajā gadījumā – Direktīvas 2003/88 6. panta
b) punkta, pārkāpuma rezultātā, ir paredzēts nosacījums, kas izriet no pārkāpuma jēdziena, kurš ir plašāks par pietiekami
būtisku minēto tiesību pārkāpumu, un
–
kurā publiskajā sektorā nodarbināta darba ņēmēja tiesībām saņemt atlīdzību par zaudējumiem, kas viņam nodarīti attiecīgās
dalībvalsts iestāžu izdarīta Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpuma rezultātā, ir noteikts nosacījums, ka darba devējam
iepriekš ir jābūt adresētam iesniegumam ar nolūku panākt, lai tiktu ievērota šī tiesību norma;
3)
dalībvalstu iestāžu sniegtajai zaudējumu, ko tās ir radījušas indivīdiem, pārkāpjot Savienības tiesību noteikumus, atlīdzībai
ir jābūt atbilstošai nodarītajam kaitējumam. Ja attiecīgā joma nav regulēta Savienības tiesību normās, dalībvalstīm valsts
tiesību normās, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, pirmkārt, ir jānosaka, vai tādam darba ņēmējam, kāds ir
G. Fūss pamata lietā, Savienības tiesību noteikuma pārkāpuma rezultātā nodarītie zaudējumi ir jāatlīdzina, piešķirot pēdējam
vai nu papildu atpūtas laiku, vai arī finansiālu atlīdzību, kā arī, otrkārt, šīs atlīdzības aprēķināšanas noteikumi. Direktīvas 2003/88
16.–19. pantā paredzētajiem atsauces laikposmiem šajā ziņā nav nozīmes;
4)
atbildes uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir identiskas neatkarīgi no tā, vai pamata lietas faktiem ir piemērojamas
Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvas 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem, kas ir grozīta ar Eiropas
Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvu 2000/34/EK, vai Direktīvas 2003/88 normas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.