CELEX: 62009CJ0239
Státní podpory
Podpory poskytnuté Spolkovou republikou Německo pro nabývání ploch
Program privatizace zemědělských ploch a restrukturalizace zemědělství v německých nových zemích

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 87 ES.
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG (dále jen „Seydaland“)
a společností BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (dále jen „BVVG“), jehož předmětem jsou metody výpočtu použité
posledně jmenovanou pro stanovení kupní ceny zemědělských ploch.

Právní rámec

Právo Unie
Pravidla týkající se státních podpor
Oddíl II bod 1 první pododstavec sdělení Komise ze dne 10. července 1997 o prvcích státní podpory při prodejích pozemků a staveb
orgány veřejné moci (Úř. věst. C 209, s. 3, dále jen „sdělení“) zní takto:
„Prodej pozemků a staveb, který následuje po dostatečně zveřejněném, otevřeném a nepodmíněném nabídkovém řízení srovnatelném
s veřejnou dražbou, a který přijímá nejlepší nebo jedinou nabídku, je podle definice za tržní cenu, a tudíž neobsahuje státní
podporu. […]“
Oddíl II bod 2 písm. a) první pododstavec sdělení stanoví, že pokud „orgány veřejné moci nechtějí použít postupu popsaného
v [oddílu II bodě 1]“, existenci prvků státní podpory může vyloučit pouze „[…] před jednáními o prodeji […] nezávislé ocenění
[provedené] jedním nebo více nezávislými majetkovými odhadci, aby byla stanovena tržní hodnota na základě obecně uznávaných
tržních ukazatelů a oceňovacích norem“.
Podle oddílu II bodu 2 písm. a) pátého pododstavce sdělení:
„ ‚Tržní cenou‘ se rozumí cena, za kterou by mohly být pozemky a stavby prodány na základě soukromé smlouvy mezi dobrovolným
prodávajícím a kupujícím ‚na vzdálenost paže‘ v den ocenění za předpokladu, že je majetek veřejně obchodovatelný, že tržní
podmínky umožňují řádné dispoziční právo a že je s ohledem na povahu majetku k dispozici běžná doba pro sjednání prodeje [...]“
Rozhodnutím 1999/268/ES ze dne 20. ledna 1999 o nabývání půdy podle zákona o vyrovnání (Úř. věst. L 107, s. 21, dále jen „rozhodnutí
ze dne 20. ledna 1999“) prohlásila Komise Evropských společenství režim zavedený programem Spolkové republiky Německo, který
se týkal reprivatizace ploch na území nových zemí, za částečně neslučitelný se společným trhem.
Článek 2 druhý pododstavec tohoto rozhodnutí stanovil:
„Podpory [...], které překračují maximální míru podpor ve výši 35 % pro zemědělsky využívané plochy v oblastech, které nejsou
znevýhodněné podle nařízení [Rady] (ES) č. 950/97 [ze dne 20. května 1997 o zlepšení účinnosti zemědělských struktur (Úř.
věst. L 142, s. 1)], nejsou slučitelné se společným trhem.“
(neoficiální překlad)
Poté, co Komise přezkoumala změny, které Spolková republika Německo zavedla do uvedeného programu následně po rozhodnutí ze
dne 20. ledna 1999, přijala rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999 o povolení státních podpor v rámci ustanovení článků 87 a 88
Smlouvy o ES (bývalé články 92 a 93) (Úř. věst. 2000, C 46, s. 2, dále jen „rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999“), které bylo
Spolkové republice Německo oznámeno dopisem Komise ze dne 19. ledna 2000 a které se týkalo stejného programu v pozměněném
znění.
Toto poslední rozhodnutí konkrétně nevzneslo námitky proti změně dotčeného režimu, která se týkala kritéria použitého pro
výpočet kupní ceny zemědělských ploch. Podle tohoto kritéria měly německé orgány napříště vycházet z tržní hodnoty prodávaných
ploch snížené o 35 %.
Zvláštní pravidla týkající se podpor v oblasti zemědělské politiky
Nařízení č. 950/97 stanovilo v čl. 7 odst. 2:
„Celková výše podpory vyjádřená jako procentuální podíl z objemu investic je omezena:
[…]
b) co se týče […] oblastí, které [nejsou znevýhodněné] :
–        na 35 % pro investice do nemovitostí,
[…]“ (neoficiální překlad)
Článek 12 odst. 2 tohoto nařízení stanovil:
„(Obecně schválené podpory) Členské státy mohou poskytnout podpory investicím, které jsou zaměřeny na:
a)       koupi půdy;
[…]“ (neoficiální překlad)
Uvedené nařízení bylo následně zrušeno a nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj
venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení (Úř. věst.
L 160, s. 80; Zvl. vyd. 03/25, s. 391), které je v platnosti od 3. července 1999. Znění článku 7 druhého pododstavce tohoto
nařízení je následující:
„Celková výše podpory vyjádřená jako procentuální podíl z objemu investic způsobilých pro podporu je omezena na maximálně
40 % […]“

Vnitrostátní právo
Za účelem přizpůsobení režimu vlastnictví zemědělských nebo lesních pozemků nových spolkových zemí právnímu řádu Spolkové
republiky Německo přijala posledně uvedená zákon o vyrovnání (Ausgleichleistungsgesetz) ze dne 27. září 1994 (BGBl. I 1994,
s. 2624, dále jen „AusglLeistG“). Tento zákon zahrnoval program nabývání ploch, který byl později proveden nařízením o nabývání
ploch (Flächenerwerbsverordnung) ze dne 20. prosince 1995 (BGBl. I 1995, s. 2072, dále jen „FlErwV“).
Za účelem dosažení souladu s rozhodnutím ze dne 20. ledna 1999 přijala Spolková republika Německo následně některé změny jak
v AusglLeistG, tak i v FlErwV, na které odkazuje rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999.
AusglLeistG tak změnil referenční hodnotu zemědělských ploch, která musí být napříště vypočtena na základě tržní hodnoty snížené
o 35 %, a nikoli, jak bylo původně stanoveno, trojnásobkem některých jednotkových hodnot stanovených v roce 1935.
Ustanovení § 5 odst. 1 FlErwV zavádí metodu výpočtu uvedené referenční hodnoty, která již není založena na tržní hodnotě zemědělských
ploch, nýbrž na znaleckých posudcích vypracovaných místními znalci v oboru nemovitostí. Znění tohoto ustanovení je následující:
„Tržní hodnota pro zemědělské plochy podle § 3 odst. 7 […] AusglLeistG se určí podle pravidel nařízení o určení ceny ze dne
6. prosince 1988 […]. Pokud je k dispozici regionální referenční hodnota pro ornou půdu a travní porosty, určí se tržní hodnota
podle této ceny. Regionální referenční hodnoty zveřejňuje spolkový ministr financí v
Bundesanzeiger
(ve věstníku spolkové vlády). Uchazeč o koupi nebo privatizační agentura mohou požadovat odchylné určení tržní hodnoty prostřednictvím
znaleckého posudku o tržní hodnotě vypracovaného místně příslušným výborem znalců zřízeným podle § 192 stavebního zákona,
pokud existují skutečné důvody pro to, že regionální referenční hodnoty nejsou vhodné jako podklad pro stanovení ceny.“

Spor v původním řízení a předběžná otázka
Seydaland je společností činnou v zemědělsko-průmyslovém odvětví. BVVG je stoprocentní dceřinou společností Bundesanstalt
für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (Spolkový ústav pro zvláštní úkoly podmíněné sjednocením Německa), který je pověřen
privatizací zemědělských a lesních ploch.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že smlouvou ze dne 18. prosince 2007 prodala BVVG společnosti Seydaland zemědělsky využívané
plochy. Kupní cena činila celkem 245 907,91 eur, z čehož na zemědělské plochy připadalo 210 810,18 eur.
Seydaland požadovala vrácení části kupní ceny za tyto plochy, jelikož měla za to, že zaplacená cena byla příliš vysoká, a uvedla,
že kupní cena vypočtená na základě regionálních referenčních hodnot činí pouze 146 850,24 eur.
BVVG s tímto požadavkem nesouhlasila, proto podala Seydaland u Landgericht Berlin žalobu na vrácení této částky. Na podporu
své žaloby Seydaland uvedla, že § 2 bod 5 smlouvy ze dne 18. prosince 2007 výslovně umožňuje kupujícímu ověřit kupní cenu
a způsob jejího stanovení, jakož i uplatnit soudně nárok na úpravu této ceny.
Podle společnosti Seydaland totiž BVVG měla buď stanovit kupní cenu dotčených ploch na základě regionálních referenčních hodnot,
nebo se měla obrátit na výbor znalců uvedený v § 5 odst. 1 FlErwV. Seydaland rovněž uvedla, že v každém případě nemůže být
tato kupní cena určena na základě aktuální situace na trhu, jak učinila BVVG.
Naproti tomu BVVG uvedla, že při stanovení kupní ceny dotčených ploch nebylo namístě zohlednit regionální referenční hodnoty,
jelikož tyto hodnoty zpravidla neodrážejí aktuální situaci na trhu, nýbrž spíše situaci před jedním až dvěma lety. Stanovení
ceny založené na uvedených hodnotách by tak vedlo k poskytnutí podpory, která je v rozporu s právem Unie.
V tomto ohledu BVVG vysvětlila, že spolkový ministr financí tuto odchylku zjistil a dne 10. července 2007 jí udělil pokyn,
aby řádně přezkoumala regionální referenční hodnoty zveřejněné v
Bundesanzeiger
, jelikož tyto hodnoty již nemohly sloužit jako podklad pro určení tržní hodnoty zemědělských ploch, pokud se odchylovaly
o více než 20 % od průměrné kupní ceny srovnatelných pozemků. Podle výpočtu žalované v původním řízení tomu tak v projednávaném
případě bylo.
Za těchto okolností měl Landgericht Berlin za to, že výsledek sporu, který mu byl předložen, závisí na výkladu použitelného
práva Unie, a proto se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je § 5 odst. 1 druhá a třetí věta FlErwV vydaného k provedení § 4 odst. 3 bodu 1 AusglLeistG neslučitelný s článkem 87 ES?“

K předběžné otázce
Svou otázkou žádá předkládající soud Soudní dvůr, aby posoudil, zda je § 5 odst. 1 FlErwV slučitelný s článkem 87 ES.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se postup podle článku 267 SFEU zakládá na jasné dělbě činností
mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, přičemž Soudní dvůr je oprávněn rozhodovat pouze o výkladu nebo platnosti aktů
Unie uvedených v tomto článku, aniž mu přísluší posuzovat výklad vnitrostátních ustanovení (viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna
2007, Auroux a další, C‑220/05, Sb. rozh. s. I‑385, bod 25, jakož i ze dne 7. října 2010, Dos Santos Palhota a další, C‑515/08,
Sb. rozh. s. I‑0000, bod 18).
S ohledem na potřebu poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen,
přísluší nicméně Soudnímu dvoru případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (rozsudky ze dne 4. května 2006, Haug,
C‑286/05, Sb. rozh. s. I‑4121, bod 17, a ze dne 11. března 2008, Jager, C‑420/06, Sb. rozh. s. I‑1315, bod 46).
S ohledem na tuto judikaturu je třeba položenou otázku chápat tak, že se předkládající soud v podstatě táže, zda článek 87 ES
musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví takové metody výpočtu pro určení hodnoty
zemědělských a lesních pozemků, které jsou prodávány veřejnými orgány v rámci programu privatizace, jako jsou metody upravené
v § 5 odst. 1 druhé a třetí větě FlErwV.
Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi vnitrostátním soudu je třeba dále mít za to, jak žádá německá vláda, že se otázka vztahuje
na uvedený § 5 odst. 1 v plném rozsahu, tj. rovněž na první a čtvrtou větu tohoto odstavce.
Po tomto upřesnění je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora může pojem „podpora“ zahrnovat nejen
pozitivní plnění, jako jsou dotace, půjčky nebo účasti na kapitálu podniků, ale rovněž různé formy opatření, které snižují
náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku, a které aniž jsou dotacemi v užším slova smyslu, mají tutéž povahu a stejné
účinky (viz zejména rozsudky ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise, C‑156/98, Recueil, s. I‑6857, bod 25; ze dne 1. července
2008, Chronopost a La Poste v. UFEX a další, C‑341/06 P a C‑342/06 P, Sb. rozh. s. I‑4777, bod 123, jakož i ze dne 17. listopadu
2009, Presidente del Consiglio dei Ministri, C‑169/08, Sb. rozh. s. I‑10821, bod 56).
Nelze tedy v zásadě vyloučit, že prodej veřejných ploch za cenu nižší, než je tržní cena, může představovat státní podporu.
Je však třeba rovněž uvést, že v kontextu společné zemědělské politiky nemusí být každý prodej veřejných ploch za cenu nižší,
než je tržní cena, nutně považován za neslučitelný se Smlouvou o ES. V rámci široké posuzovací pravomoci v oblasti společné
zemědělské politiky, kterou disponuje zákonodárce Unie (rozsudky ze dne 29. října 1980, Maizena v. Rada, 139/79, Recueil,
s. 3393, bod 23, a ze dne 20. května 2010, Agrana Zucker, C‑365/08, Sb. rozh. s. I‑4341, bod 30), totiž posledně uvedený stanovil
nová zvláštní pravidla o poskytování podpor v oblasti zemědělské politiky, zejména podpor poskytovaných investicím v zemědělských
podnicích, nejprve na základě nařízení č. 950/97, které je použitelné
ratione temporis
na skutkový stav ve sporu v původním řízení a které bylo následně zrušeno nařízením č. 1257/1999.
Podle čl. 7 odst. 2 písm. b) nařízení č. 950/97 byla celková výše podpory vyjádřená jako procentuální podíl z objemu investic
omezena na 35 % pro investice do nemovitostí, přičemž toto omezení bylo zvýšeno na 40 % v rámci nařízení č. 1257/1999.
Co se týče prodeje pozemků nebo budov uskutečněného veřejnými orgány podniku nebo jednotlivci, který vykonává hospodářskou
činnost, jako je zemědělství nebo lesnictví, je třeba uvést, že Soudní dvůr rozhodl, že takový prodej může zahrnovat prvky
státní podpory, zejména pokud se neuskuteční za tržní hodnotu, tj. za cenu, kterou by mohl stanovit soukromý investor, jenž
jedná za podmínek obvyklé hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott, C‑230/07
P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 68).
Z výše uvedených úvah vyplývá, že pokud vnitrostátní právní úprava stanoví pravidla výpočtu tržní hodnoty ploch určených na
prodej veřejnými orgány, použití uvedených pravidel musí, za účelem jejich souladu s článkem 87 ES, vést ve všech případech
k ceně, která se co nejvíce blíží tržní hodnotě. Jelikož tato tržní hodnota je s výjimkou prodejů uchazeči s nejlepší nabídkou
teoretická, musí být nezbytně povoleno rozpětí, v jehož rámci se dosažená cena odchyluje od teoretické ceny, jak správně uvádí
Komise v oddílu II bodě 2 písm. b) sdělení.
Co se týče ustanovení dotčeného ve věci v původním řízení, je třeba nejprve konstatovat, že na rozdíl od toho, co tvrdí Seydaland
a německá vláda, rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999 neprohlásilo uvedené ustanovení za slučitelné s článkem 87 ES. Jak totiž
uvádí Seydaland, z tohoto rozhodnutí vyplývá, že Komise odkázala na dotčené ustanovení pouze proto, aby popsala změny přijaté
ve FlErwV ve srovnání se stejným režimem podpor, který přezkoumala v rozhodnutí ze dne 20. ledna 1999.
Ustanovení § 5 odst. 1 FlErwV není ostatně v rozhodnutí ze dne 22. prosince 1999 předmětem posouzení po meritorní stránce,
jelikož Komise pouze posoudila míru podpor poskytnutých německým programem privatizace a aspekty, které považovala v rozhodnutí
ze dne 20. ledna 1999 za diskriminační.
Dále je třeba poznamenat, že předkládající soud má za to, že k určení tržní hodnoty pozemku může vést pouze prodej uchazeči
s nejlepší nabídkou a určení ceny znalcem. Z tohoto důvodu se domnívá, že metody stanovené v § 5 odst. 1 druhé a čtvrté větě
FlErwV neumožňují správně určit uvedenou hodnotu.
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že i když je nesporné, že metody prodeje uchazeči s nejlepší nabídkou a určení ceny znalcem
mohou poskytnout ceny, které odpovídají skutečným tržním hodnotám, jak uvádí Komise v oddílu II bodě 1 a 2 písm. a) sdělení,
není vyloučeno, že další metody mohou rovněž dospět ke stejnému výsledku.
Ustanovení § 5 odst. 1 FlErwV se týká právě některých z těchto metod.
Zaprvé toto ustanovení upravuje metodu výpočtu, která spočívá v určení hodnoty zemědělských ploch ve vztahu k regionálním
referenčním hodnotám. Předkládající soud se domnívá, že tato metoda umožňuje stanovit tržní hodnotu prodávaných ploch pouze
nepřesně, zejména proto, že neodráží významný růst cen zemědělských ploch ve východním Německu od roku 2007.
V tomto ohledu německá vláda ve svém vyjádření uznává, že se tento vývoj tržních cen odráží v hodnotách pozemků využitých
v rámci tohoto postupu posouzení s určitým zpožděním. Jak krom toho uvádí BVVG a tato vláda, je třeba zohlednit skutečnost,
že uvedené hodnoty jsou zpravidla aktualizovány pouze jednou za dva roky.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat – jak uvedl generální advokát v bodě 47 svého stanoviska – že v případě, že metoda
založená na regionálních referenčních hodnotách nezahrnuje mechanismus aktualizace, který umožňuje přiblížit se co nejvíce
tržní hodnotě kupní ceny ploch, zejména v období rychle rostoucích cen, nemůže odrážet dotčené skutečné tržní ceny. Jelikož
toto posouzení vyžaduje výklad vnitrostátního práva, přísluší předkládajícímu soudu, aby jej provedl.
Krom toho je irelevantní tvrzení společnosti Seydaland, že by metoda založená na regionálních referenčních hodnotách stanovená
v ustanovení dotčeném ve věci v původním řízení vedla k ceně nacházející se mezi tržní cenou a cenou po odečtení 35 %, což
odpovídá míře podpory stanovené vnitrostátní právní úpravou v souladu s nařízením č. 950/97.
Takové tvrzení totiž přehlíží skutečnost, že výpočet tržní hodnoty pozemku nebo budovy představuje předchozí a nezbytnou podmínku,
která musí být splněna před tím, než se na tuto hodnotu použije index míry podpory podle zvláštních předpisů Unie uvedených
v bodech 32 a 33 tohoto rozsudku.
Zadruhé, pokud existují skutečné důvody pro to, že regionální referenční hodnoty nejsou vhodné jako podklad pro stanovení
hodnoty dotčené nemovitosti, stanoví § 5 odst. 1 FlErwV další metodu, podle níž může uchazeč o koupi nebo privatizační agentura
požádat, aby výbor znalců v oboru nemovitostí vypracoval znalecký posudek za účelem stanovení uvedené hodnoty podle § 192
stavebního zákona.
Co se týče tohoto posledně uvedeného ustanovení, německá vláda v odpovědi na písemnou otázku položenou Soudním dvorem uvedla,
že znalci uvedeného výboru využívají kancelář, která připravuje znalecký posudek, v němž je zohledněno několik ukazatelů relevantních
pro posouzení pozemků, jako jsou referenční hodnoty pozemků, referenční hodnoty vyplývající z koše kupních cen, nájmy, úrokové
míry, obvyklé náklady na výstavbu a další faktory týkající se trhu.
V tomto ohledu je třeba z důvodů uvedených v bodě 43 tohoto rozsudku konstatovat, že pouze způsob práce uvedeného výboru znalců
v oboru nemovitostí, který vede ke stanovení ceny, která odpovídá tržní ceně, bude moci splnit kritéria slučitelnosti s ustanoveními
Smlouvy v oblasti státních podpor.
Zatřetí, pokud lze tvrdit, jak činí německá vláda, že § 5 odst. 1 FlErwV stanoví třetí metodu výpočtu, když odkazuje na nařízení
o určení ceny ze dne 6. prosince 1988, je třeba připomenout, že předkládající soud musí ve věcech, které mu byly předloženy,
určit, který výklad vnitrostátního práva je správný (rozsudek ze dne 22. června 2010, Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10,
Sb. rozh. s. I‑0000, bod 49).
Krom toho zásada výkladu vnitrostátního práva v souladu s právem Společenství – která je inherentní systému Smlouvy v tom,
že umožňuje, aby vnitrostátní soud v rámci svých pravomocí zajistil plnou účinnost práva Unie při rozhodování sporu, který
mu byl předložen (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. května 2003, Mau, C‑160/01, Recueil, s. I‑4791, bod 34) – vyžaduje,
aby vnitrostátní soud vzal v úvahu celé vnitrostátní právo za účelem posouzení, nakolik může být uplatněno způsobem, který
nevede k výsledku, jenž je v rozporu s právem Unie (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 25. února 1999, Carbonari a další,
C‑131/97, Recueil, s. I‑1103, body 49 a 50, jakož i ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, Sb. rozh.
s. I‑8835, bod 115).
V projednávaném případě tedy přísluší předkládajícímu soudu, aby přezkoumal, zda § 5 odst. 1 FlErwV může být vykládán v souladu
s článkem 87 ES, zejména ve světle dalších případně použitelných vnitrostátních ustanovení, jako je nařízení o určení ceny
ze dne 6. prosince 1988 a – jak uvádí BVVG – případně § 404 odst. 2 německého občanského soudního řádu.
Krom toho je třeba dále poznamenat, že i když předkládající soud rozhodne, že § 5 odst. 1 FlErwV je v souladu s článkem 87 ES,
nelze vyloučit, že v některých případech může vést metoda stanovená v tomto ustanovení vnitrostátní právní úpravy k výsledku,
který se odchyluje od tržní hodnoty. Za takových okolností, na základě povinnosti – která přísluší všem státním orgánům, včetně
vnitrostátních soudů a správních orgánů – nepoužít ustanovení vnitrostátní právní úpravy, které je v rozporu s právem Unie,
musí uvedený soud a správní orgány pověřené jeho použitím upustit od použití uvedeného vnitrostátního ustanovení (viz v tomto
smyslu rozsudky ze dne 22. června 1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, s. 1839, bod 31, jakož i ze dne 9. září 2003,
CIF, C‑198/01, Recueil, s. I‑8055, body 48 a 49).
V tomto ohledu musí vnitrostátní soud zejména vzít v úvahu, že to případně implikuje povinnost přijmout všechna opatření,
která usnadní použití práva Unie v plném rozsahu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 13. července 1972, Komise v. Itálie,
48/71, Recueil, s. 529, bod 7, a výše uvedený rozsudek CIF, bod 49).
Za těchto podmínek je třeba položenou otázku zodpovědět tak, že článek 87 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní
právní úpravě, která stanoví takové metody výpočtu pro určení hodnoty zemědělských a lesních pozemků prodávaných veřejnými
orgány v rámci programu privatizace, jako jsou metody upravené v § 5 odst. 1 FlErwV, pokud uvedené metody stanoví aktualizaci
cen v případě jejich rychlého růstu tak, aby se cena skutečně zaplacená kupujícím  co nejvíce blížila tržní hodnotě těchto
pozemků.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Článek 87 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví takové metody výpočtu pro
určení hodnoty zemědělských a lesních pozemků prodávaných veřejnými orgány v rámci programu privatizace, jako jsou metody
upravené v § 5 odst. 1 nařízení o nabývání ploch (Flächenerwerbsverordnung) ze dne 20. prosince 1995, pokud uvedené metody
stanoví aktualizaci cen v případě jejich rychlého růstu tak, aby se cena skutečně zaplacená kupujícím co nejvíce blížila tržní
hodnotě těchto pozemků.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.