CELEX: 62002CJ0234
Apeliacinis skundas
Nepriimtinumas

Europos ombudsmenas pagal Teisingumo Teismo statuto (EB) 49 straipsnį padavė apeliacinį skundą dėl 2002 m. balandžio 10 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lamberts prieš
Europos ombudsmeną
(T‑209/00, Rink. p. II‑2203, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo pastarasis pripažino priimtinu ieškinį dėl žalos atlyginimo,
pagrįstą tuo, kad ombudsmenas netinkamai išnagrinėjo skundą. Šis skundas buvo įregistruotas Teisingumo Teismo kanceliarijoje
2002 m. birželio 24 dieną.

Teisinis pagrindas
EB 195 straipsnio 1, 2 ir 3 dalyse numatyta:
„1. Europos Parlamentas skiria ombudsmeną, turintį įgaliojimus priimti kiekvieno Sąjungos piliečio arba kiekvieno bet kurioje
valstybėje narėje gyvenančio ar savo registruotą buveinę turinčio fizinio arba juridinio asmens skundus dėl netinkamo administravimo
atvejų Bendrijos institucijų ar įstaigų veikloje, išskyrus Teisingumo Teismą ir Pirmosios instancijos teismą, kai šie vykdo
teismines funkcijas.
Eidamas savo pareigas, ombudsmenas, jo nuomone, reikalingus tyrimus atlieka arba savo paties iniciatyva, arba remdamasis jam
tiesiogiai ar per Europos Parlamento narį pateiktais skundais, išskyrus atvejus, kai įtariamieji faktai yra ar jau buvo nagrinėjami
teismine tvarka. Tais atvejais, kai ombudsmenas nustato netinkamo administravimo atvejį, jis šiuo reikalu kreipiasi į atitinkamą
instituciją, kuri per tris mėnesius privalo informuoti jį apie savo požiūrį. Paskui ombudsmenas siunčia pranešimą Europos
Parlamentui ir atitinkamai institucijai. Skundą pateikęs asmuo informuojamas apie tokių tyrimų rezultatus.
Ombudsmenas Europos Parlamentui pateikia metų pranešimą apie savo tyrimų rezultatus.
2.      <...>
Europos Parlamento prašymu Teisingumo Teismas gali ombudsmeną atleisti, jei jis nebeatitinka šioms pareigoms keliamų reikalavimų
arba yra kaltas padaręs sunkų nusižengimą.
3. Eidamas savo pareigas, ombudsmenas yra visiškai nepriklausomas. Eidamas savo pareigas, jis nesiekia gauti ir nepriima niekieno
nurodymų. <...>“
1994 m. kovo 9 d. Europos Parlamentas priėmė Sprendimą 94/262/EAPB, EB, Euratomas dėl ombudsmeno pareigų atlikimą reglamentuojančių
nuostatų ir bendrųjų sąlygų (OL L 113, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 283). Remdamasis šio
sprendimo 14 straipsniu 1997 m. spalio 16 d. ombudsmenas priėmė jo įgyvendinimo nuostatas, kurios įsigaliojo 1998 m. sausio
1 d. (toliau – įgyvendinimo nuostatos). Taigi ombudsmenui paduoto skundo nagrinėjimo procedūra reglamentuojama EB 195 straipsnio
1 dalimi, Sprendimu 94/262 ir šiomis įgyvendinimo nuostatomis.
Iš Sprendimo 94/262 2 straipsnio 4, 7 ir 8 dalių ir įgyvendinimo nuostatų 3 straipsnio ir 4 straipsnio 1 ir 2 dalių iš esmės
matyti, kad kai ombudsmenui pateikiamas skundas dėl netinkamo administravimo atvejų Bendrijos institucijų ar įstaigų veikloje,
jis pradeda tyrimą, išskyrus atvejus, jei dėl šiose nuostatose išdėstytų priežasčių šį skundą reikia atmesti kaip nepriimtiną,
pavyzdžiui, kai ombudsmenas neranda pakankamai priežasčių tokiam tyrimui pagrįsti.
Pagal Sprendimo 94/262 2 straipsnio 5 dalį „ombudsmenas gali patarti skundą pateikiančiam asmeniui kreiptis į kitą instituciją“.
Remiantis Sprendimo 94/262 2 straipsnio 6 dalimi ombudsmenui pateikiami skundai nedaro įtakos terminams pateikti apeliaciją
administraciniame arba teismo procese.
Pagal EB 195 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Sprendimo 94/262 3 straipsnio 1 dalį ombudsmenas savo iniciatyva arba
remdamasis jam pateiktais skundais atlieka tyrimus, kurie, jo manymu, reikalingi kiekvienam galimam netinkamo administravimo
atvejui išaiškinti.
Sprendimo 94/262 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad apie tokius veiksmus ombudsmenas praneša institucijai ar įstaigai, dėl
kurios pateiktas skundas ar pradėtas tyrimas, o ši institucija ar įstaiga gali „jam pateikti naudingų paaiškinimų“.
Išnagrinėjęs šios institucijos ar įstaigos nuomonę ir galimas skundą pateikusio asmens pastabas, ombudsmenas gali nuspręsti
užbaigti bylą priimdamas motyvuotą sprendimą arba tęsti tyrimą. Apie tai jis praneša skundą pateikusiam asmeniui ir atitinkamai
institucijai ar įstaigai laikydamasis įgyvendinimo nuostatų 4 straipsnio 5 dalies.
Jei ombudsmenas nustatė netinkamo administravimo atvejį Bendrijos institucijos ar įstaigos veikloje, jis „kaip įmanydamas
<...> siekia rasti sprendimą su atitinkama institucija ar įstaiga, kad būtų atsisakyta netinkamo administravimo ir būtų patenkintas
skundas“, kaip numatyta Sprendimo 94/262 3 straipsnio 5 dalyje.
Šiuo klausimu įgyvendinimo nuostatų 6 straipsnio „Draugiški sprendimai“ 1 dalyje numatyta, kad ombudsmenas „kaip galima geriau
bendradarbiauja su atitinkama institucija ir ieško draugiško sprendimo dėl netinkamo administravimo atvejo pašalinimo bei
skundo patenkinimo“. Jei ombudsmenas mano, jog toks bendradarbiavimas vyko sėkmingai, jis baigia bylą, priimdamas motyvuotą
sprendimą, ir apie tai praneša atitinkamiems piliečiui ir institucijai. Atvirkščiai, remiantis šio straipsnio 3 dalimi, jei
jis „mano, jog draugiškas sprendimas nėra įmanomas ar jog draugiško sprendimo nepavyko rasti, jis arba baigia bylą, priimdamas
motyvuotą sprendimą, kuriame gali būti pareikštos kritinės pastabos, arba pateikia pranešimą su rekomendacijų projektu.“
Dėl galimybės pateikti „kritines pastabas“ pagal 3 straipsnį įgyvendinimo nuostatų 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad ombudsmenas
pateikia kritinę pastabą, jei mano, būtent jog „atitinkamai institucijai nebeįmanoma ištaisyti netinkamo administravimo atvejo“
ir jei šis atvejis „neturi visuotinės reikšmės“.

Faktinės bylos aplinkybės
Iš skundžiamo sprendimo 16–36 punktų matyti, jog faktines bylos aplinkybes iš esmės yra tokios, kaip nurodoma toliau.
F. Lamberts dalyvavo Europos Bendrijų Komisijos organizuotame vidaus konkurse dėl A kategorijos laikinųjų tarnautojų paskyrimo
į nuolatines pareigas. Jis neišlaikė egzamino žodžiu ir šią nesėkmę sieja su aplinkybe, kad vykstant egzaminui jį veikė vaistai,
galėję sukelti nuovargį ir sumažinti jo galimybes susikaupti. Gydymas šiais vaistais jam buvo paskirtas dėl nelaimingo atsitikimo,
įvykusio kelias savaites prieš egzaminą žodžiu. Jis pabrėžė, jog neprašė atidėti egzamino žodžiu dėl kvietime dalyvauti šiame
egzamine nurodytos sąlygos, kad „pagal egzaminų organizavimo tvarką neleidžiama keisti <...> nustatytos datos“.
Kai Komisijos tarnybos atmetė prašymą peržiūrėti jo atvejį, jis pateikė skundą ombudsmenui.
Išnagrinėjęs šį skundą 1999 m. spalio 21 d. ombudsmenas perdavė savo sprendimą dėl skundo F. Lamberts. Jame nurodyta, jog
jo tyrimas rodo, kad vadovaujantis praktika Komisija gali atsižvelgti į išimtines aplinkybes, trukdančias kandidatui dalyvauti
egzamine žodžiu kvietime į šį egzaminą nurodytą datą. Papildomai pabrėžta, kad siekdama užtikrinti tinkamą administravimą
Komisija turi įtraukti atitinkamą sąlygą į kvietimą dalyvauti egzamine žodžiu, kad kandidatai būtų informuoti apie šią galimybę.
Vis dėlto dėl aplinkybės, kad nagrinėjamu atveju institucija atsisakė leisti skundą pareiškusiam asmeniui antrą kartą laikyti
egzaminą žodžiu, ombudsmenas būtent sprendimo 2.2 ir 2.3 punktuose pareiškia, kad „konkursas turi būti organizuojamas laikantis
vienodo požiūrio į kandidatus principo. Nesilaikant šio principo, konkursas gali būti panaikintas, o dėl to institucija galėtų
patirti didelių finansinių ir administracinių išlaidų. Iš Komisijos pateiktos nuomonės matyti, kad ji manė, jog negali suteikti
kandidatui galimybės antrą kartą laikyti egzamino žodžiu. Ombudsmenas pabrėžia, jog jokie bylos medžiagos duomenys neleidžia
manyti, kad Komisija sprendimą neleisti kandidatui dar kartą laikyti egzamino žodžiu priėmė pažeisdama kurią nors jai privalomą
normą ar principą“. Dėl šių priežasčių ombudsmenas nusprendė, kad šis atvejis „nėra netinkamo administravimo atvejis“.
Sprendimo pabaigoje ombudsmenas pateikė kritinę pastabą dėl Komisijos administracinės praktikos apskritai. Šioje pastaboje
jis pakartoja, kad tinkamo administravimo sumetimais Komisija ateityje į visus kvietimus dalyvauti egzaminuose žodžiu turėtų
įtraukti specialią sąlygą, kuria kandidatai būtų informuojami, kad nurodyta data išimtiniais atvejais gali būti pakeista.
Vis dėlto dėl F. Lamberts skundo ombudsmenas padarė išvadą, jog kadangi „šis bylos aspektas susijęs su procedūromis dėl konkrečių
aplinkybių praeityje, nereikia ieškoti draugiško sprendimo“, ir baigė bylą.

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
F. Lamberts pareiškė ieškinį prieš ombudsmeną ir Parlamentą dėl turtinės ir neturtinės žalos, patirtos ombudsmenui nagrinėjant
jo skundą, atlyginimo, kuris buvo pateiktas Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2000 m. rugpjūčio 9 dieną. Ombudsmenas
ir Parlamentas prašė atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2001 m. vasario 22 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismas kaip nepagrįstą atmetė ieškinį, pareikštą prieš Parlamentą (
Lamberts prieš Ombudsmeną ir Parlamentą
, T‑209/00, Rink. p. II‑765). Tos pačios dienos nutartimi jis prijungė ombudsmeno pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo prie
bylos nagrinėjimo iš esmės. Ombudsmenas prašė atmesti ieškinį kaip nepagrįstą, jei prieštaravimas dėl priimtinumo nebus patenkintas.
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas pirmiausia išnagrinėjo prieš ombudsmeną pareikšto ieškinio priimtinumo
klausimą. Šio sprendimo 48–52 punktuose jis darė nuorodą į Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią remiantis EB 235 ir EB 288 straipsniais
ieškinį dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės ir žalos, kurią vykdydamos savo pareigas padaro jos įstaigos, atlyginimo galima
pareikšti bet kuriai Bendrijos įstaigai. Jis nusprendė, jog turi jurisdikciją nagrinėti ieškinį dėl žalos atlyginimo, pareikštą
prieš ombudsmeną.
Toliau skundžiamo sprendimo 57 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad:
„<...> Sprendimu 94/262 ombudsmenui priskirta užduotis ne tik nustatyti ir stengtis pašalinti netinkamo administravimo atvejus
bendrojo intereso sumetimais, o ir kiek įmanoma ieškoti atitinkamo piliečio konkretų interesą tenkinančio sprendimo. Be abejo,
ombudsmenas, kaip jis pats pabrėžia, turi plačią diskreciją vertinti skundų pagrįstumą ir priimti dėl jų sprendimus ir neturi
jokios pareigos rezultato atžvilgiu. Net jei dėl to Bendrijos teismo kontrolė yra ribota, negalima pašalinti galimybės, jog
išimtiniais atvejais pilietis gali įrodyti, kad ombudsmenas, vykdydamas savo užduotis, padarė akivaizdų nusižengimą, dėl ko
atitinkamam piliečiui buvo padaryta žala.“
To paties sprendimo 58 ir 59 punktuose Pirmosios instancijos teismas nustatė:
„58. <...> taip pat negalima pritarti ombudsmeno argumentams dėl neprivalomo jo sprendimų, kuriuos jis gali priimti pasibaigus
tyrimui, pobūdžio. Reikia priminti, kad ieškinys dėl žalos atlyginimo buvo numatytas Sutartyje kaip atskira teisių gynimo
priemonė, kuri turi ypatingą paskirtį teisių gynimo priemonių sistemoje, ir jai keliamos įgyvendinimo sąlygos suformuluotos
atsižvelgiant į jos specifinį tikslą <...>. Jei ieškiniais dėl panaikinimo ir dėl neveikimo siekiama nubausti už teisiškai
privalomo akto neteisėtumą arba tokio akto nebuvimą, ieškinio dėl žalos atlyginimo dalykas – prašymas atlyginti žalą, atsiradusią
dėl Bendrijos institucijos ar įstaigos neteisėto, privalomo ar neprivalomo akto ar elgesio <...>.
59      Šioje byloje F. Lamberts kaltina ombudsmeną, kad šis padarė akivaizdžią klaidą nagrinėdamas jo skundą. Negalima atmesti galimybės,
kad tokiu elgesiu galėtų būti pažeista Sutartimi ir Sprendimu 94/262 piliečiams suteikta teisė, kad ombudsmenas priimtų sprendimą
nesant teismo proceso dėl jiems įtakos turinčio ir galinčio padaryti žalos netinkamo administravimo atvejo.“
Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį kaip nepagrįstą, nes F. Lamberts neįrodė, jog nagrinėdamas jo skundą ombudsmenas
padarė tarnybinį nusižengimą.
Šio apeliacinio skundo nagrinėjimui svarbūs ieškinio pagrindai skundžiamame sprendime išdėstyti taip, kaip pateikiama toliau.
Pirma, F. Lamberts kaltino ombudsmeną tuo, kad šis neatkreipė jo dėmesio į galimybę pareikšti ieškinį dėl Komisijos sprendimo
panaikinimo Pirmosios instancijos teisme. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Bendrijų tarnautojas turi žinoti, kokius
ieškinius galima pareikšti Pirmosios instancijos teismui. Ombudsmenas gali patarti asmeniui šiuo klausimu, tačiau jokia Bendrijos
teisės nuostata neįpareigojamas to daryti.
Antra, F. Lamberts kaltino ombudsmeną tuo, kad nagrinėdamas skundą jis buvo šališkas ir neobjektyvus, nes atsižvelgė į Komisijos
nuomonę, kurios versija anglų kalba (t. y. kalba, kuria F. Lamberts surašė savo ieškinį) buvo pateikta pasibaigus ombudsmeno
nustatytam terminui. Be to, ši nuomonės kalbinė versija neatitinka prieš tai pateiktos versijos prancūzų kalba. Dėl šio pagrindo
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ombudsmeno nustatytas terminas, per kurį institucija turi pateikti nuomonę, nėra
naikinamasis ir kad kalbinės versijos nesiskiria, kiek tai susiję su informacija, kuri yra svarbi ombudsmenui nagrinėjant
jam pateiktą skundą.
Trečia, F. Lamberts teigė, jog ombudsmenas turėjo pareigą imtis priemonių, kad būtų rastas draugiškas piliečiui palankus sprendimas.
Pirmosios instancijos teismas priminė, kad ombudsmenas šiuo atžvilgiu turi labai plačią diskreciją, todėl deliktinė ombudsmeno
atsakomybė gali kilti, tik jei jis akivaizdžiai pažeidė su tuo susijusius įsipareigojimus. Iš esmės jis negali tik perduoti
institucijos nuomonės atitinkamam piliečiui, tačiau nagrinėjamoje byloje ombudsmenas išnagrinėjo Komisijos ginamo požiūrio
pagrįstumą ir nedarydamas nusižengimo savo sprendime galėjo prieiti prie išvados, kad F. Lamberts palankaus draugiško sprendimo
nepavyko rasti.

Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
Apeliaciniame skunde ombudsmenas Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek jame ieškinys dėl žalos atlyginimo pripažintas priimtinu,
–        paskelbti šį ieškinį nepriimtinu.
F. Lamberts pateikė atsiliepimą į apeliacinį skundą Teisingumo Teismo kanceliarijai. Jame jis Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą,
–        panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek jis susijęs su pirmojoje instancijoje pateikto ieškinio esme, ir
–        pagrindiniai reikalavimai:
–        priteisti iš ombudsmeno 2 468 787 EUR nuostoliams už patirtą turtinę ir finansinę žalą ir 124 000 EUR nuostoliams už patirtą
neturtinę žalą atlyginti kartu su teismo nustatytomis palūkanomis iki visiško sumokėjimo,
–        priteisti iš ombudsmeno bylinėjimosi išlaidas,
–        nepatenkinus pagrindinių reikalavimų:
–        priteisti iš ombudsmeno 1 234 394 EUR nuostoliams už patirtą turtinę ir finansinę žalą ir 124 000 EUR nuostoliams už patirtą
neturtinę žalą atlyginti kartu su teismo nustatytomis palūkanomis iki visiško sumokėjimo,
–        priteisti iš ombudsmeno bylinėjimosi išlaidas.
Parlamentas pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą, palaikydamas ombudsmeną.

Dėl pagrindinio apeliacinio skundo
Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnyje numatyta, kad apeliacinį skundą Teisingumo Teismui galima paduoti dėl Pirmosios instancijos
teismo galutinių sprendimų, kuriais išsprendžiami procesiniai klausimai, susiję su kompetencijos trūkumu ar nepriimtinumu
grindžiamu paaiškinimu. Tokį apeliacinį skundą gali paduoti bet kuri pagal visus savo reikalavimus arba jų dalį bylą pralaimėjusi
šalis.
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas iš pradžių atmetė ombudsmeno prieštaravimą dėl F. Lamberts ieškinio priimtinumo,
o vėliau atmetė pastarojo ieškinį kaip nepagrįstą.
Kadangi ombudsmenas pagal dalį reikalavimų pralaimėjo bylą, jo apeliacinis skundas dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo
atmesti prieštaravimą dėl priimtinumo priimtinas (šiuo klausimu žr. 1999 m. sausio 21 d. Sprendimą
Prancūzija prieš Comafrica ir kt
., C‑73/97 P, Rink. p. I‑185, ir 2002 m. vasario 26 d. Sprendimo
Taryba prieš Boehringer
, C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 50 punktą).
Toliau reikia nurodyti, kad ombudsmenas neginčija Pirmosios instancijos teismo išvados, kad remiantis EB 235 straipsniu ir
288 straipsnio antra pastraipa šis teismas turi kompetenciją nagrinėti ieškinius dėl žalos atlyginimo, pareikštus prieš ombudsmeną
kaip Bendrijos įstaigą.
Taigi ombudsmenas pripažįsta, kad iš principo pilietis gali pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo, siekdamas, kad jam būtų
atlyginta žala, patirta dėl ombudsmeno padarytų tariamų nusižengimų, t. y. dėl per tyrimo procedūras atliktų veiksmų, kuriais
pažeidžiamos ombudsmenui Sutartimi ir jo statutu numatytos pareigos ir subjektyvios piliečio teisės, kaip antai teisė, kad
tam tikra informacija išliktų konfidenciali.
Atvirkščiai, jis mano, kad Bendrijos teisei prieštarauja atvejai, kai ieškinys dėl žalos atlyginimo prieš jį pareiškiamas
tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos bylos, nes šiuo ieškiniu siekiama, kad būtų peržiūrėtas jo atliko tyrimo ir sprendimo
baigti bylą teisėtumas. Atlikdamas tokią kontrolę Pirmosios instancijos teismas viršijo jam nustatytos teisminės kontrolės
ribas.
Grįsdamas apeliacinį skundą ombudsmenas pateikia vieną pagrindą, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Bendrijos teisę,
būtent EB 195 straipsnį ir Sprendimą 94/262, ir pažeidė ar netinkamai išaiškino savo ir Teisingumo Teismo praktiką.
Šį apeliacinio skundo pagrindą sudaro trys dalys.

Dėl apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies
Turinys ir argumentai
Apeliacinio skundo pagrindo pirmoje dalyje ombudsmenas, palaikomas Parlamento, kaltina Pirmosios instancijos teismą tuo, kad
jis tikrino jo tyrimo ir sprendimo baigti bylą teisėtumą, nors pagal ombudsmeno pareigų atlikimą ir atsakomybę reglamentuojančias
nuostatas teisė atlikti šią kontrolę suteikta Parlamentui.
Kad pagrįstų šį teiginį, jis remiasi EB 195 straipsnio ir Sprendimo 94/262 3 straipsnio 7 ir 8 dalių nuostatomis, pagal kurias
ombudsmenas teikia Parlamentui specialius pranešimus ir metų pranešimą apie savo veiklą. Iš esmės jis teigia, kad Parlamentas
nagrinėja šiuos pranešimus ir priima dėl jų sprendimą. Jis pabrėžia, kad tyrimas, atliktas pagal F. Lamberts skundą, buvo
paminėtas 1999 m. pranešime, kuris Parlamentui buvo pateiktas 2000 m. balandį. Jį išnagrinėjęs Parlamentas parengė ir 2000 m.
liepą priėmė savo pranešimą. Priimdamas iš esmės nagrinėti bylą, kurioje F. Lamberts ginčijo būdą, kuriuo ombudsmenas išnagrinėjo
jo skundą, ir jo padarytas išvadas, Pirmosios instancijos teismas klaidingai atliko ombudsmeno tyrimų procedūros ir jo išvadų
teisėtumo kontrolę, kuria buvo dubliuojama kontrolė, kurią atlikti pagal EB sutartį patikėta Parlamentui ir kurią jis jau
atliko.
Ombudsmenas taip pat tvirtina, kad EB 195 straipsnio 2 dalyje ir Sprendimo 94/262 8 straipsnyje numatyta speciali procedūra,
taikoma tuo atveju, kai ombudsmenas padaro sunkų nusižengimą ar kelis nusižengimus, dėl kurių suabejojama jo sugebėjimu vykdyti
pareigas. Tokiu atveju Parlamento prašymu Teisingumo Teismas gali ombudsmeną atleisti iš pareigų. Jei F. Lamberts manė, kad
ombudsmenas netinkamai išnagrinėjo jo skundą, jis turėjo kreiptis į Parlamentą, o ne į Pirmosios instancijos teismą su ieškiniu
dėl žalos atlyginimo.
Ombudsmenas ir Parlamentas taip pat nurodo, kad aiškinimai, kuriais Pirmosios instancijos teismas pagrindė sprendimą priimti
ieškinį dėl ombudsmeno padarytos žalos atlyginimo, gali pažeisti jo atžvilgiu nustatytą institucinę pusiausvyrą ir jo nepriklausomumą,
numatytą EB 195 straipsnio 3 dalyje.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia pripažinti, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos manydamas, kad ombudsmeno veiksmų teisminės kontrolės
nepanaikina Parlamento turimi įgaliojimai kontroliuoti ombudsmeno veiklą.
Iš esmės, viena vertus, ombudsmeno pareigos siųsti Parlamentui pranešimą negalima vertinti kaip Parlamento atliekamos ombudsmeno
pareigų nagrinėjant piliečių skundus tinkamo vykdymo kontrolės.
Kita vertus, ombudsmeno atleidimo iš pareigų procedūra reikalauja įvertinti jo veiklą apskritai, o ne Parlamento atliekamos
ombudsmeno užduočių nagrinėjant piliečių skundus kontrolės.
Bet kuriuo atveju Parlamento turimos kompetencijos ombudsmeno atžvilgiu negalima prilyginti teisminei kontrolei.
Todėl ombudsmeno veiklos teisminė kontrolė nedubliuojama su Parlamento atliekama kontrole.
Dėl tariamos rizikos, kad atliekant ombudsmeno veiklos teisminę kontrolę būtų pažeistas jo nepriklausomumas, reikia priminti,
jog atsakomybės už ombudsmeno veiksmais padarytą žalą pripažinimas susijęs ne su asmenine ombudsmeno atsakomybe, o su Bendrijos
atsakomybe. Ombudsmeno nepriklausomumas negali būti pažeistas dėl to, kad tam tikromis aplinkybėmis Bendrijai gali kilti atsakomybė
už ombudsmeno vykdant pareigas padarytą Bendrijos teisės pažeidimą.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką dėl Bendrijos atsakomybės už žalą, kurią privatiems asmenims padaro Bendrijos
institucija ar įstaiga, pažeisdama Bendrijos teisę, teisė į žalos atlyginimą pripažįstama, kai yra tenkinamos trys sąlygos:
pažeista teisės nuostata asmenims suteikiamos teisės, pažeidimas yra pakankamai akivaizdus ir egzistuoja tiesioginis priežastinis
ryšys tarp veiksmų autoriaus pažeistos pareigos ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos (žr. 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Fresh Marine
, C‑472/00 P, Rink. p. I‑7541, 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Kalbant apie antrą sąlygą, reikia nurodyti, jog
lemiamas kriterijus pripažinti, kad Bendrijos teisės pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, šios bylos aplinkybėmis yra atitinkamos
Bendrijos institucijos ar įstaigos padarytas akivaizdus ir rimtas jos diskrecijai taikomų apribojimų pažeidimas (minėto Sprendimo
Komisija prieš Fresh Marine
26 punktas).
Nustatant, ar buvo padarytas pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas, dėl kurio Bendrijai gali kilti deliktinė atsakomybė
už ombudsmeno elgesį, reikia atsižvelgti į jo pareigų ypatumus, t. y. reikia pripažinti, kad ombudsmenas susaistytas tik pareiga
imtis tam tikrų priemonių ir kad jis turi plačią diskreciją.
Taigi, priešingai nei teigia ombudsmenas ir Parlamentas, dėl Parlamento atliekamos ombudsmeno veiklos kontrolės nepanaikinama
teisminė kontrolė, kuri turi būti atliekama atsižvelgiant į ombudsmeno pareigų ypatumus.
Todėl Pirmosios instancijos teismas nepažeidė Bendrijos ombudsmeno pareigų atlikimą ir jo kontrolę reglamentuojančių teisės
nuostatų, iš esmės pripažindamas priimtinu ieškinį dėl žalos atlyginimo, pagrįstą Bendrijos deliktine atsakomybe už ombudsmeno
tariamą netinkamą skundo nagrinėjimą. Taigi skundžiamo sprendimo 57 punkte pripažinęs, kad ombudsmenas turi plačią diskreciją
vertinti skundų pagrįstumą ir priimti dėl jų sprendimus ir neturi jokios pareigos rezultato atžvilgiu, Pirmosios instancijos
teismas teisingai nusprendė, kad net jei dėl to Bendrijos teismo kontrolė yra ribota, negalima atmesti galimybės, jog išimtiniais
atvejais pilietis gali įrodyti, kad ombudsmenas, vykdydamas savo pareigas, padarė pakankamai akivaizdų pažeidimą, o dėl to
atitinkamam piliečiui buvo padaryta žala.
Todėl apeliacinio skundo pagrindo pirma dalis yra nepagrįsta.

Dėl apeliacinio skundo pagrindo antros dalies
Turinys ir argumentai
Apeliacinio skundo pagrindo antroje dalyje ombudsmenas, palaikomas Parlamento, kaltina Pirmosios instancijos teismą tuo, kad
šis padarė teisės klaidą, pripažindamas priimtinu ieškinį dėl žalos atlyginimo, kuriuo iš tikrųjų buvo siekiama užginčyti
jo tyrimo ir sprendimo baigti bylą teisėtumą, nors pagal Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktiką Sutartyje
nurodyti atitinkami ieškiniai yra nepriimtini, kiek jie susiję su ombudsmenu.
Ombudsmenas tvirtina, kad jo atliekami tyrimai ir išvados, net jei vadinami „sprendimais“, neturi jokio tiesioginio teisinio
poveikio piliečių padėčiai ar privalomos teisinės galios atitinkamai institucijai. Todėl jis mano, kad net jei tyrimuose buvo
padaryta procedūros pažeidimų, o išvadose – teisės klaidų, šiais tyrimais ir išvadomis bet kuriuo atveju negali būti padaryta
žala skundus pateikusiems asmenims, patyrusiems žalą dėl netinkamo Bendrijos institucijos, o ne ombudsmeno administravimo
atvejo.
Be to, ombudsmenas kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad skundžiamo sprendimo 64–85 punktuose jis detaliai išnagrinėjo
jo atliktą tyrimą ir padarytas išvadas, tarsi būtų nagrinėjęs ieškinį dėl panaikinimo, taip atlikdamas tikrą visos tyrimo
procedūros ir jo padarytų išvadų teisėtumo kontrolę.
Atlikdamas tokią kontrolę, Pirmosios instancijos teismas nepaisė skirtumo tarp ieškinių dėl žalos atlyginimo ir ieškinių dėl
panaikinimo bei neveikimo ir nesilaikė savo paties ir Teisingumo Teismo praktikos, pagal kurią nagrinėdamas ieškinius dėl
panaikinimo ar dėl neveikimo teismas negali atlikti ombudsmeno tyrimų ir sprendimų kontrolės.
Ombudsmenas kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad tokią teisminę kontrolę jis vis dėlto atliko nagrinėdamas ieškinį dėl
žalos atlyginimo, ir taip tapo įmanoma prieš ombudsmeną pareikšti daugelį ieškinių dėl panaikinimo ar dėl neveikimo, iš tiesų
pareiškiant tariamus ieškinius dėl žalos atlyginimo. Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į tai, kad iš tikrųjų pareikšdamas
ieškinį dėl žalos atlyginimo ombudsmenui F. Lamberts apėjo kitas teisių gynimo priemones, t. y. ieškinius dėl panaikinimo
ir dėl neveikimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Ieškinys dėl atsakomybės yra atskira teisių gynimo priemonė, kuri turi ypatingą paskirtį teisių gynimo priemonių sistemoje,
ir jai keliamos įgyvendinimo sąlygos suformuluotos atsižvelgiant į jos specifinį dalyką (1971 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Lütticke prieš Komisiją
, 4/69, Rink. p. 325, 6 punktas ir 1993 m. birželio 21 d. Nutarties
Van Parijs ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑257/93, Rink. p. I‑3335, 14 punktas). Ieškiniais dėl panaikinimo ir dėl neveikimo siekiama nubausti už teisiškai privalomo
akto neteisėtumą arba tokio akto nebuvimą, o ieškinio dėl žalos atlyginimo dalykas – prašymas atlyginti žalą, atsiradusią
dėl Bendrijos institucijos ar įstaigos neteisėto akto ar elgesio (šiuo klausimu žr. 1985 m. liepos 10 d. Sprendimo
CMC prieš Komisją
, 118/83, Rink. p. 2325, 29–31 punktus; 1990 m. kovo 27 d. Sprendimą
Grigoni prieš Komisiją
, C‑308/87, Rink. p. I‑1203, ir 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą
KYDEP prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑146/91, Rink. p. I‑4199).
Viena teisės į žalos atlyginimą sąlygų yra šio sprendimo 49 punkte primintas pakankamai akivaizdus teisės normos, kuria privatiems
asmenims suteikiamos teisės, pažeidimas. Todėl nagrinėjant bylą dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės ir nustatant Bendrijos
institucijos ar įstaigos atsakomybę reikia įvertinti žalą sukėlusį elgesį.
Jei Bendrijos teismas negalėtų vertinti Bendrijos institucijos ar įstaigos veiksmų teisėtumo, EB 235 straipsnyje numatyta
procedūra netektų prasmės.
Todėl nagrinėjant ieškinį dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės, kuriuo siekiama, kad būtų atlyginta žala, tariamai patirta
dėl ombudsmeno taikomo skundo nagrinėjimo būdo, reikia įvertinti, ar vykdydamas savo pareigas ombudsmenas veikė teisėtai.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 64–85 punktuose visiškai teisingai nagrinėjo, ar ombudsmenas padarė pakankamai
akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą, kurį jam inkriminuoja F. Lamberts, ir patikrino, kaip ombudsmenas išnagrinėjo jo skundą,
kad nuspręstų, ar tenkinti jame pareikštą ieškinį.
Darytina išvada, kad pripažindamas F. Lamberts ieškinį priimtinu Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, kiek
tai susiję su ieškinio dėl žalos atlyginimo apimtimi.
Taigi apeliacinio skundo pagrindo antra dalis yra nepagrįsta.

Dėl apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies
Turinys ir argumentai
Apeliacinio skundo pagrindo trečioje dalyje ombudsmenas, palaikomas Parlamento, iš esmės kaltina Pirmosios instancijos teismą
tuo, kad šis pažeidė Bendrijos teisę, pripažindamas priimtinu F. Lamberts prieš jį pareikštą ieškinį dėl žalos atlyginimo,
nors šiuo ieškiniu iš tikrųjų buvo siekiama gauti žalos, padarytos Komisijos veiksmais, atlyginimą. Iš tikrųjų F Lamberts,
per nustatytą terminą nepareiškęs ieškinio dėl Komisijos jo atžvilgiu priimtų sprendimų, pareikšdamas ieškinį dėl žalos atlyginimo
prieš ombudsmeną stengėsi apeiti ieškiniams dėl panaikinimo, siekiant Bendrijos teisme užginčyti šių Komisijos sprendimų teisėtumą,
taikomus imperatyvius terminus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Negali kilti ombudsmeno atsakomybė už Komisijos veiksmus. Ieškinys, kuriuo siekiama, kad būtų atlyginta žala, patirta dėl
Bendrijos institucijos ar įstaigos veiksmų, turi būti pareikštas šiai institucijai ar įstaigai.
Grįsdamas ieškinį, pareikštą pirmojoje instancijoje Pirmosios instancijos teisme, F. Lamberts teigė, kad patyrė žalą dėl ombudsmeno,
nagrinėjant jo skundą, padarytų pažeidimų ir aplaidumo. Taigi jo ieškinys nesusijęs su žalos, kurią savo veiksmais padarė
Komisija, atlyginimu.
Todėl skundžiamo sprendimo 51 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad šiame teisme pareikšdamas ieškinį
F. Lamberts siekia, kad jam būtų atlyginta žala, kurią jis mano patyręs dėl ombudsmeno aplaidumo, padaryto vykdant jam EB sutartimi
nustatytas pareigas.
Taigi ombudsmeno nurodyta apeliacinio skundo pagrindo trečia dalis yra nepagrįsta.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti pagrindinį apeliacinį skundą.

Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo
Grįsdamas priešpriešinį apeliacinį skundą, F. Lamberts pateikia du pagrindus.
Ombudsmenas ir Parlamentas tvirtina, kad minėtas priešpriešinis apeliacinis skundas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo pirmo pagrindo
Priešpriešinio apeliacinio skundo pirmu pagrindu F. Lamberts kaltina Pirmosios instancijos teismą tuo, kad šis pažeidė Sprendimą 94/262,
pripažindamas, kad ombudsmenas nepadarė jokio nusižengimo. Pirmosios instancijos teismas pažeidė būtent šio sprendimo 2 straipsnio
5 dalį, nenubausdamas ombudsmeno už tai, kad jis tinkamu laiku nepatarė jam pareikšti ieškinio Bendrijos teisme, ir šio sprendimo
3 straipsnio 5 dalį, nenubausdamas ombudsmeno už tai, kad jis nebandė rasti ieškovui palankaus draugiško ginčo sprendimo,
nors taip elgdamasis ombudsmenas neįvykdė pareigų, kurias atlikti jį paskyrė Parlamentas.
Dėl pagrindo priimtinumo
Reikia pažymėti, kad jei apeliantas ginčija Pirmosios instancijos teismo pateiktą Bendrijos teisės išaiškinimą arba jos taikymą,
pirmojoje instancijoje išnagrinėti teisės klausimai gali būti dar kartą išnagrinėti apeliaciniame procese. Iš tiesų, jeigu
apeliantas negalėtų pagrįsti savo apeliacinio skundo pagrindais ir argumentais, kuriuos jis buvo pateikęs Pirmosios instancijos
teisme, minėtas procesas iš dalies netektų savo prasmės (žr. 2003 m. lapkričio 11 d. Nutarties
Martinez prieš Parlamentą
, C‑488/01 P, Rink. p. I‑13355, 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto iš EB 225 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros
reglamento 112 straipsnio 1 dalies  pirmos pastraipos c punkto matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos
skundžiamos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą (žr. minėtos
Nutarties
Martinez prieš Parlamentą
40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Apeliacinis skundas, kuriame tik pakartojami Pirmosios instancijos teisme pateikti ieškinio pagrindai bei argumentai ir nenurodyti
bent jau argumentai, skirti skundžiamame sprendime padarytai teisės klaidai konkrečiai nustatyti, neatitinka šio reikalavimo.
Iš tiesų toks apeliacinis skundas tėra prašymas peržiūrėti Pirmosios instancijos teisme pareikštą ieškinį, o tai nepriskiriama
Teisingumo Teismo kompetencijai (2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 35 punktas).
Šiuo atveju pateikdamas priešpriešinio apeliacinio skundo pirmą pagrindą F. Lamberts konkrečiai nurodė Pirmosios instancijos
teismui inkriminuojamą teisės klaidą ir kritikavo Bendrijos teisės išaiškinimą, kuriuo rėmėsi Pirmosios instancijos teismas.
Šiuo pagrindu iš esmės siekiama užginčyti Pirmosios instancijos teismo išvadą, priimtą išnagrinėjus jam, kaip pirmajai instancijai,
pateiktą teisės klausimą, t. y. išaiškinus Bendrijos nuostatas, pagal kurias ombudsmenas gali patarti skundą pateikiančiam
asmeniui kreiptis į kitą instituciją ir kiek įmanydamas turi bandyti rasti draugišką ginčo sprendimą.
Taigi priešpriešinio apeliacinio skundo pirmas pagrindas priimtinas.
Dėl pagrindo pagrįstumo
Reikia pripažinti, kad ombudsmeno pareigų atlikimą reglamentuojančiomis nuostatomis ir būtent Sprendimo 94/262 2 straipsnio
5 dalimi ombudsmenui nenumatyta jokia pareiga informuoti skundą pateikusį asmenį apie kitas jo turimas teisių gynimo priemones
ir terminus, kurių reikia laikytis, kad būtų galima pasinaudoti teisminės gynybos priemonėmis. Juolab jis neprivalo patarti
skundą pateikusiam asmeniui pasinaudoti konkrečia teisių gynimo priemone.
Nors siekdamas gerai atlikti Sutartimi jam nustatytas pareigas tam tikromis aplinkybėmis ombudsmenas gali informuoti atitinkamą
pilietį apie ieškinius, kuriuos jis gali pareikšti, kad geriausiai apgintų savo interesus, Sprendimo 94/262 2 straipsnio 5 dalies
negalima aiškinti taip, kad ja remiantis skundą pateikęs asmuo įgyja teisę, kad jam būtų pranešta apie galimybę kreiptis į
Pirmosios instancijos teismą ir pareikšti ieškinį dėl skunde nurodyto institucijos sprendimo panaikinimo.
Kiek tai susiję su draugišku ginčo tarp skundo pateikusio asmens ir Bendrijos institucijos sprendimu, pagal Sprendimo 94/262
3 straipsnio 5 dalį ombudsmenas turi tik bendradarbiauti su atitinkama institucija, kad rastų sprendimą, kad būtų atsisakyta
netinkamo administravimo ir būtų patenkintas skundas. Tam jis turi labai didelę diskreciją. Jis būtent turi įvertinti, ar
įmanoma rasti skundą pateikusiam asmeniui palankų sprendimą (turint omenyje tai, kad tam tikrais atvejais tokio sprendimo
rasti neįmanoma, kaip matyti iš įgyvendinimo nuostatų 6 straipsnio 3 dalies), ir jei taip, jis baigia bylą, priimdamas motyvuotą
sprendimą. Bet kuriuo atveju negalima kaltinti ombudsmeno tuo, kad netinkamai vykdė jam patikėtas pareigas vien dėl to, kad
jis nusprendė, jog neįmanoma rasti skundą pateikusiam asmeniui palankaus sprendimo. Taigi Pirmosios instancijos teismas nepadarė
jokios teisės klaidos nei išaiškindamas Bendrijos teisės nuostatas, pagal kurias ombudsmenas kiek įmanydamas ieško draugiško
ginčo sprendimo, nei skundžiamo sprendimo 85 punkte nuspręsdamas, kad sprendime, kuriuo baigiamas atitinkamas tyrimas, ombudsmenas
gali padaryti išvadą, kad neįmanoma rasti draugiško skundą pateikusiam asmeniui palankaus sprendimo, ir tai nėra tarnybinis
nusižengimas.
Taigi reikia atmesti kaip nepagrįstą F. Lamberts priešpriešinio apeliacinio skundo pirmą pagrindą.

Dėl antro pagrindo
Priešpriešinio apeliacinio skundo antru pagrindu F. Lamberts kaltina Pirmosios instancijos teismą tuo, kad jis padarė dvi
rimtas vertinimo klaidas.
Pirma, jis kaltina Pirmosios instancijos teismą padarius vertinimo klaidą, kai skundžiamo sprendimo 82 punkte šis teismas
nurodė, jog „tiek iš Komisijos pateiktos nuomonės dėl ieškovo skundo, tiek iš 1999 m. gruodžio 15 d. Komisijos nario, atsakingo
už personalo reikalus, laiško matyti, kad Komisija atsisakė leisti ieškovui antrą kartą laikyti egzaminą žodžiu ar ieškoti
kito alternatyvaus sprendimo“, nors F. Lamberts niekada neprašė, kad jam būtų suteikta galimybė dar kartą laikyti egzaminą
žodžiu.
Šiuo klausimu reikia, pirma, pažymėti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 81 punkte priminė, jog yra situacijų,
kai ombudsmenas negali rasti draugiško ginčo sprendimo, o 82 punkte nusprendė, kad tai nebuvo šios bylos atvejis, nes Komisija
atsisakė leisti ieškovui antrą kartą laikyti egzaminą žodžiu ar ieškoti kito alternatyvaus sprendimo.
Antra, pateikdamas argumentą, kuriame kritikuojamas skundžiamo sprendimo 82 punktas, F. Lamberts nenurodo, kokią klaidą padarė
Pirmosios instancijos teismas, tikrindamas, ar šioje byloje buvo įmanoma rasti draugišką ginčo sprendimą.
Todėl pirmiausia reikia atmesti F. Lamberts argumentą kaip nepriimtiną dėl šio sprendimo 76 punkte primintų priežasčių.
Antra, Pirmosios instancijos teismas padarė vertinimo klaidą remdamasis akivaizdžiai klaidingais motyvais, kai skundžiamo
sprendimo 84 punkte teigė, kad „ieškovas kaip pavyzdį nurodė įvairius alternatyvius sprendimus, kurie, jo manymu, turėjo ir
galėjo būti priimti tik vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme“, nors iš bylos medžiagos, būtent 26 priedo, kuriame
apeliantas nurodo „specialų patarėją“, aiškiai matyti, kad F. Lamberts tokius sprendimus nurodė vykstant skundo nagrinėjimui
ir prieš ombudsmenui priimant savo sprendimą ir kad ombudsmenas niekada į jį nebuvo atsižvelgęs.
Reikia pripažinti, jog kadangi ši skundžiamo sprendimo 84 punkto kritika susijusi su visais bylos medžiagos dokumentais, ji
turi būti suprantama kaip Pirmosios instancijos teismui pateiktų įrodymų vertinimo kritika, kuri negali būti kontroliuojama
Teisingumo Teismo nagrinėjant apeliacinį skundą, nes pagal EB 225 straipsnį ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnį šis
skundas gali būti pateiktas tik teisės klausimais.
Darant prielaidą, kad F. Lamberts Pirmosios instancijos teisme padaryta nuoroda į bylos medžiagos 26 priedą gali būti vertinama
kaip pagrindas, pagrįstas šio dokumento iškraipymu, reikia nurodyti, jog šį priedą sudaro F. Lamberts susirašinėjimas su ombudsmeno
sekretoriatu, būtent 1999 m. kovo 12 d. laiškas, kuriame vartojama „specialaus patarėjo“ sąvoka. Šiame laiške F. Lamberts
išdėsto savo įtarimus, kad egzistuoja „integravimo“ praktika be išankstinio konkurso, kuri prieštarauja Europos Bendrijų pareigūnų
tarnybos nuostatuose numatytoms priėmimo į Bendrijos viešąją tarnybą taisyklėms ir kuri buvo naudojama integruojant Šengeno
sekretoriato personalą į Europos Sąjungos Tarybos generalinį sekretoriatą, ir prašo, kad Komisijos paskyrimų tarnyba įrodytų,
kad yra lanksti jo atžvilgiu.
Išnagrinėjus nurodytus dokumentus, neatrodo, kad iki proceso Pirmosios instancijos teisme pradžios F. Lamberts būtų pateikęs
konkrečių galimų sprendimų pasiūlymų, alternatyvių kvietimui dar kartą laikyti egzaminą žodžiu. Taigi Pirmosios instancijos
teismas kaip į galimą alternatyvų sprendimą teisingai neatsižvelgė į pasiūlymą įrodyti, kad F. Lamberts atžvilgiu elgiamasi
lanksčiai.
Daroma išvada, kad skundžiamo sprendimo 84 punkte nusprendęs, kad prieš pareikšdamas ieškinį teisme F. Lamberts nepateikė
alternatyvių pasiūlymų, todėl ombudsmenas negalėjo pareikšti konkrečios nuomonės dėl šių pasiūlymų iki ieškinio pareiškimo,
Pirmosios instancijos teismas neiškreipė jam pateiktų įrodymų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą priešpriešinį apeliacinį skundą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal šio reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis
atmetama arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba
nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi kiekvienos iš šalių dalis reikalavimų buvo patenkinta, o dalis atmesta,
jos padengia savo išlaidas. Tačiau pagal šio reglamento 69 straipsnio 4 dalį į bylą įstojęs Parlamentas pats padengia savo
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS (plenarinė sesija),
nusprendžia:
1.
Atmesti pagrindinį apeliacinį skundą ir priešpriešinį apeliacinį skundą.
2.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Rosas
Puissochet
Schintgen
Macken
Colneric

von Bahr
Paskelbta 2004 m. kovo 23 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

V. Skouris
*
Proceso kalba: prancūzų.