CELEX: 62001CJ0019
Socialpolitik
Skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens
Direktiv80/987/EEG
Begränsning av garantiinstitutionernas betalningsansvar
Övre gräns för betalningsgarantin
Förskott som betalats av arbetsgivaren
Direktivets sociala mål

Tribunale di Pisa, Tribunale di Siena och Corte Suprema di cassazione har, genom beslut av den 19 december 2000, den 26 januari
2001 respektive den 18 januari 2001 som inkom till domstolen den 15 januari 2001, den 5 februari 2001 och den 19 februari
2001, i enlighet med artikel 234 EG ställt flera frågor om tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980
om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 283, s. 23,
svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121) (nedan kallat direktivet).
Frågorna har uppkommit i tvister mellan å ena sidan Istituto nazionale della previdenza sociale (nedan kallat INPS) och å
andra sidan Alberto Barsotti m.fl. (mål C-19/01) och Anna Maria Venturi (mål C-84/01) och mellan Milena Castellani och INPS
(mål C-50/01) angående betalning av arbetstagares utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållande.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
I första skälet i direktivet anges att ”[d]et är nödvändigt att skydd upprättas för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens,
särskilt för att garantera betalning av deras utestående fordringar, samtidigt som hänsyn måste tas till behovet av en välbalanserad
ekonomisk och social utveckling inom gemenskapen”.
I artikel 1.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Detta direktiv skall tillämpas på arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden gentemot
arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1.”
I artikel 3 i direktivet föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna skall, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att garantiinstitutioner
garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden
och som gäller lön för tiden före ett visst datum.
2.

Efter medlemsstaternas val skall detta datum vara
–
…
–
…
–
eller den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde eller då anställningsavtalet eller anställningsförhållandet med den berörde
arbetstagaren upphörde på grund av arbetsgivarens insolvens.”
I artikel 4 i direktivet föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna får välja att begränsa garantiinstitutionernas ansvar enligt artikel 3.
2.

Om medlemsstaterna utnyttjar valmöjligheten enligt punkt 1 skall de
–
…
–
…
–
i det fall som avses i artikel 3.2, tredje strecksatsen, säkerställa att betalning sker av utestående fordringar som gäller
lön för de sista 18 månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande före den dag då arbetsgivarens insolvens
inträdde eller då anställningsavtalet eller anställningsförhållandet med arbetstagaren upphörde på grund av arbetsgivarens
insolvens. I detta fall får medlemsstaterna begränsa betalningsansvaret till lön motsvarande en tidsperiod om åtta veckor
eller flera kortare perioder om sammanlagt åtta veckor.
3.

För att undvika utbetalning av belopp som går utöver de sociala målen för detta direktiv får medlemsstaterna dock sätta en
övre gräns för betalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående fordringar.
…”
Enligt artikel 10 a i direktivet skall det sistnämnda inte påverka medlemsstaternas möjligheter att ”vidta åtgärder för att
förhindra missbruk”.
Den nationella lagstiftningen
I artiklarna 1 och 2 i lagstiftningsdekret nr 80 av den 27 januari 1992 om införlivande av direktiv 80/987/EEG om skydd för
arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (GURI av den 13 februari 1992, ordinarie tillägg nr 36, s. 26, nedan kallat lagstiftningsdekret
nr 80/92) regleras garantin för utestående lönefordringar och när och hur garantifonden (nedan kallad fonden), som förvaltas
av INPS, skall ingripa.
I artikel 1.1 i lagstiftningsdekret nr 80/92, under rubriken ”Garanti för utestående lönefordringar”, föreskrivs följande:
”När det mot en arbetsgivare har inletts ett förfarande avseende konkurs, ackord, tvångslikvidation eller ett extraordinärt
administrativt förfarande …, kan arbetstagare hos en sådan arbetsgivare – eller de som övertar dessas rättigheter – efter
ansökan få utestående lönefordringar enligt artikel 2 betalda av garantifonden … .”
I artikel 2.1, 2.2 och 2.4 i lagstiftningsdekret nr 80/92 föreskrivs följande:
”1. Garantifondens betalning i enlighet med artikel 1 i detta lagstiftningsdekret avser lönefordringar, som inte är fordringar
på ersättning på grund av att arbetsförhållandet upphört, avseende de tre sista månaderna av ett anställningsförhållande och
de inte ligger längre tillbaka i tiden än tolv månader före a) dagen för beslutet att inleda ett av de förfaranden som anges
i artikel 1.1, b) dagen då utmätning påbörjades, c) dagen för beslutet att likvidera företaget eller att upphöra med företagets
under konkursen bedrivna verksamhet eller dagen för beslutet att ge tillstånd till att företaget fortsätter att bedriva sin
verksamhet, med avseende på de arbetstagare som fortsatt sin anställning, eller dagen då arbetsförhållandet upphörde om detta
skedde då företaget fortfarande bedrev verksamhet.
2. Den utbetalning som fonden gör enligt punkt 1 i denna artikel får inte överstiga ett belopp som motsvarar tre gånger den
övre gräns för den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till nettomånadslönen efter avdrag för sociala avgifter.
…
4. Den utbetalning som avses i punkt 1 i denna artikel kan upp till nämnda belopp inte kumuleras med: a) den ersättning som
undantagsvis betalas som komplement till lönen och som uppburits under de tolv månader som avses i punkt 1 i denna artikel,
b) den ersättning som utbetalas till arbetstagaren under den tremånadersperiod som avses i punkt 1 i denna artikel, c) den
ersättning som i enlighet med lag nr 223 av den 23 juli 1991 beviljas i tre månader efter det att anställningsförhållandet
har upphört.”
Det är INPS som på angivna villkor erlägger den ersättning som undantagsvis betalas ut som komplement till lönen. Denna ersättning
betalas till arbetstagare som av ekonomiska skäl, bland annat på grund av att det berörda företaget befinner sig i en krissituation,
upphört att arbeta eller som arbetar deltid.
Tvisterna i målen vid de nationella domstolarna
Alberto Barsotti m.fl., Milena Castellani och Anna Maria Venturi har fordringar avseende en del av lönen för den sista perioden
av den tid under vilken deras anställningsavtal eller anställningsförhållande var i kraft. De ansökte om att fonden skulle
betala återstoden, men INPS avslog deras ansökningar antingen till viss del eller helt och hållet.
Bakgrunden till mål C-19/01 avser endast Alberto Barsotti, trots att målet även rör elva andra arbetstagare. I detta mål förpliktades
INPS genom beslut av Tribunale di Pisa att till Alberto Barsotti betala 4 027 377 ITL jämte uppräkning på grund av förändrat
penningvärde, lagstadgad ränta och rättegångskostnader. Enligt den nationella domstolen motsvarar detta belopp skillnaden
mellan å ena sidan förfallna lönefordringar avseende de tre sista månaderna av anställningstiden, vilka infallit under de
tolv sista månaderna före arbetsgivarens konkurs, och å andra sidan det belopp som han faktiskt erhållit som förskott och
delbetalningar, med beaktande av den övre gräns på 4 027 377 ITL som föreskrivs för den garanti som erbjuds av fonden. INPS
överklagade för fondens räkning detta beslut och yrkade att det skulle upphävas. INPS gjorde därvid gällande att någon betalningsskyldighet
inte ålåg INPS, eftersom Alberto Barsotti på grund av erhållna förskott hade nått upp till den övre gränsen för ersättningsberättigade
belopp. INPS gjorde vidare gällande att det saknar betydelse att det var arbetsgivaren som hade erlagt betalningen. Tribunale
di Pisa, där målet hade anhängiggjorts, beslutade att vilandeförklara målet och att begära förhandsavgörande från EG-domstolen.
Vad avser mål C-50/01 begärde Milena Castellani att INPS skulle betala ett belopp som motsvarar hennes lönefordran avseende
det kvartal som föregick den dag då arbetsförhållandet upphörde under det år som föregick den dag då arbetsgivaren försattes
i konkurs. Beloppet hade minskats med det nettobelopp som hon hade erhållit och höll sig inom den övre gräns som föreskrivs
i lagstiftningsdekret nr 80/92. INPS biföll delvis begäran. INPS gjorde emellertid från detta maximala belopp en avräkning
för de belopp som arbetsgivaren hade betalat till Milena Castellani under anställningsförhållandets sista tre månader. INPS
gjorde gällande att den italienske lagstiftaren, genom att låta den övre månatliga gränsen sammanfalla med den nettoersättning
som undantagsvis utbetalas som komplement till lönen, implicit föreskrivit att det maximala belopp som kan beviljas inte kan
kumuleras med de belopp som arbetsgivaren betalat under referenskvartalet till arbetstagaren. INPS ansåg således att dessa
belopp skulle räknas av mot det maximala beloppet. Tribunale di Siena, där målet hade anhängiggjorts, beslutade att vilandeförklara
målet och att begära förhandsavgörande från EG-domstolen.
Vad beträffar mål C-84/01 erhöll Anna Maria Venturi lön från sin arbetsgivare som avsåg två av de tre sista månaderna som
hon hade arbetat. Hon begärde att INPS skulle betala ett belopp som motsvarar den tredje månadslönen. INPS beslutade att inte
betala detta belopp till Anna Maria Venturi. Skälen för detta beslut var att hon i vederbörlig ordning hade fått lön för två
av de tre månader som omfattas av garantin och att hon därigenom hade erhållit ett belopp som översteg den i lag föreskrivna
minimiinkomsten. Målet anhängiggjordes vid Tribunale di Bologna (Italien). Denna domstol biföll Anna Maria Venturis yrkanden
genom dom av den 28 maj 1997. Tribunale di Bologna gjorde, i enlighet med vad Anna Maria Venturi hade gjort gällande, bedömningen
att det förskott som arbetsgivaren hade betalat först skulle räknas av från den de facto utestående lönen.
INPS överklagade domen genom så kallad kassationstalan. INPS gjorde därvid gällande att den övre garantigräns som garanteras
av fonden skall sänkas med ett belopp motsvarande förskottet på fordran avseende de tre sista månadslönerna. Corte suprema
di cassazione beslutade att vilandeförklara målet och att begära förhandsavgörande från EG-domstolen.
Begäran om förhandsavgörande och tolkningsfrågor i respektive mål
I sin begäran om förhandsavgörande uppger Corte suprema di cassazione att det är uppenbart att om INPS tolkning av de nationella
bestämmelserna skulle vinna bifall, kommer de arbetstagare vars lön överstiger den övre garantigräns som garanteras av fonden
inte att erhålla någonting eller som mest en del av sin fordran (för det fall det förskott som erhållits från arbetsgivaren
är lika stort som eller större än denna övre gräns). Således kommer de antingen inte att få någon ersättning alls eller så
kommer de inte att få fullgod ersättning. De arbetstagare vars lön understiger den övre gränsen kommer däremot att kunna få
hela sin fordran betald. Fordran betalas i så fall delvis av arbetsgivaren och delvis av fonden.
Corte suprema di cassazione uppger att den i sin rättspraxis, efter att först ha gjort den motsatta bedömningen, funnit att
artikel 2 i lagstiftningsdekret nr 80/92 skall tolkas så att fonden är betalningsskyldig för det belopp som eventuellt återstår
att betala efter det att de löneförskott som faktiskt erhållits räknats av mot den övre gränsen (se dom av den 11 augusti
1999, nr 8607, av den 19 februari 2000, nr 1937, och av den 2 oktober 2000, nr 13939, som håller på att tryckas). Corte suprema
di cassazione anser att denna tolkning står i överensstämmelse med direktivets sociala mål såsom anges i artikel 4.3. Enligt
detta sociala mål skyddas arbetstagarnas behov inom de gränser som står i överensstämmelse med tilldelade finansiella medel
(se den ovannämnda domen av den 2 oktober 2000, nr 13939).
Om artikel 4.3 i direktivet jämförs med direktivets övriga principer, finner Corte suprema di cassazione emellertid att det
är osäkert om dess tolkning av direktivet verkligen är riktig. Det följer nämligen av artiklarna 1 och 4 i direktivet att
såväl definitionen av direktivets tillämpningsområde som fastställandet av de övre gränser som medlemsstaterna kan sätta med
avseende på betalningsansvaret har formulerats med förbehåll för ”arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal”.
Corte suprema di cassazione beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga
till domstolen:
”Skall artikel 4.3 i direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 – vari stadgas att medlemsstaterna, för att undvika att gå
utöver direktivets sociala mål, får sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående lönefordringar
avseende anställningsavtalets tre sista månader – tolkas så, att det enligt den nämnda artikeln är tillåtet att föreskriva
att betalningsansvaret inte fullt ut skall täcka sådana personers fordringar vars lön överstiger den övre gränsen och som
under anställningsförhållandets sista tre månader har erhållit ett förskott på lönen motsvarande eller överstigande nämnda
gräns, medan personer vars lön understiger den övre gränsen kan erhålla fullständig betalning (eller betalning av en högre
andel) av sina fordringar, efter att av arbetsgivaren utgivet förskott på lönen sammanräknats med utbetalningar från det offentliga
organets sida?”
Tribunale di Pisa anser att Corte suprema di cassaziones nya rättspraxis är felaktig. Enligt Tribunale di Pisa innebär denna
rättspraxis att begäran om ersättning från fonden lagligen kan godkännas endast då förskotten på lönen understiger fondens
övre garantigräns och då de uppgår till skillnaden mellan detta gränsbelopp och nämnda förskott. Tribunale di Pisa finner
att den nuvarande tolkningen av artikel 2.4 b i lagstiftningsdekret nr 80/92 medför olika starka skydd för olika arbetstagare.
Genom domen av den 10 juli 1997 i mål C-373/95, Maso m.fl. (REG 1997, s. I-4051), slog EG-domstolen emellertid fast att ett
enhetligt skydd för arbetstagarna skall säkerställas. Detta följer även av direktivet.
Tribunale di Pisa har förklarat att det är lagstiftningsdekret nr 80/92 som innehåller bestämmelser som avviker från direktivet.
Den italienske lagstiftaren har huvudsakligen antagit ett nyskapande system. I detta system utgörs arbetstagarens rättsliga
intresse av den ersättning som beviljas av fonden. Denna ersättning var först en åtgärd som avsåg ansvarsfrågan, men övergick
sedan till att utgöra innehållet i den skyldighet och den rätt som följer därav genom att frigöra sig från varje samband med
den ursprungliga subjektiva rättsliga situationen. Detta följer av artikel 2.4 och 2.1 jämförd med artikel 1 i lagstiftningsdekret
nr 80/92.
Tribunale di Pisa beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Kan direktiv 80/987/EEG och därmed sammanhängande rättsakter (dom av den 19 november 1991 i de förenade målen C-6/90 och
C-9/90, Francovich m.fl., REG 1991, s. I-5357; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-435, och dom av den 10 juli 1995 i mål
C-373/95, Maso m.fl., REG 1995, s. I-4051) tolkas så, att det inom den övre gränsen är tillåtet att tillämpa ett förbud mot
kumulering av ersättning från garantifonden och lönebelopp som erhållits från arbetsgivaren under de sista tre månaderna,
men endast vad gäller det belopp som överstiger ett belopp motsvarande den föreskrivna särskilda arbetslöshetsersättningen,
ratione temporis
, för samma period, med hänsyn till att nämnda förskott, på samma sätt som den särskilda arbetslöshetsersättningen och med
samma belopp, framstår som ägnade att tillgodose den uppsagde arbetstagarens primära behov?”
Tribunale di Siena är osäker på om Corte suprema di cassaziones nya rättspraxis är förenlig med gemenskapsrätten.
Enligt Tribunale di Siena har artikel 2 i lagstiftningsdekret nr 80/92 en tvetydig lydelse. Detta beror såväl på det sätt
på vilket de olika styckena i bestämmelsen är inordnade som på den föreskrivna övre gränsens art. Härav är det möjligt att
dra slutsatsen att en hänvisning görs till en annan tillämplig regel.
I Corte suprema di cassaziones nya rättspraxis om fondens övre garantigräns hänvisas till den italienska lagstiftningen om
socialbidrag, dock utan att det beaktas att det föreligger en motsättning mellan nämnda lagstiftning och det sociala mål som
utgör grunden för direktivet. Tribunale di Siena anser att det är oklart huruvida den tvetydighet som finns i artikel 2 i
lagstiftningsdekret nr 80/92 kan undanröjas genom att arbetstagarnas rättigheter till förfallna utestående lönefordringar
nedsätts eller i de flesta fallen går helt förlorade, trots att dylika rättigheter garanteras genom direktivet.
Tribunale di Siena beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Är förbudet mot kumulation av ersättningsbelopp som utbetalats undantagsvis som komplement till månadslönen och lön som utgått
till arbetstagaren under referensperioden (artikel 2 punkt 4 i lagstiftningsdekret nr 80/1992) förenligt med direktiv 80/987/EEG,
även mot bakgrund av EG-domstolens tidigare avgöranden om det nämnda lagstiftningsdekretet. Frågan avser i synnerhet följande:
a)
Är det nämnda kumulationsförbudet förenligt med direktivets mål (artikel 3.1), vilket är att säkerställa betalning av arbetstagarnas
utestående lönefordringar avseende en viss tidsperiod (artikel 3.2) och för en viss tidslängd (artikel 4.1 och 4.2)?
b)
Har nämnda kumulationsförbud ett socialbidragskriterium som grund vilket inte är förenligt med det sociala mål som ligger
till grund för direktiv 80/987?
c)
Innebär nämnda kumulationsförbud att direktivet helt eller delvis inte tillämpas?
d)
Är nämnda kumulationsförbud tillåtet på grund av medlemsstaternas behörighet att sätta en övre gräns för betalningsansvaret
avseende arbetstagarnas lönefordringar (artikel 4.3), med hänsyn till att den italienska lagstiftaren redan har infört denna
övre gräns genom artikel 2.2 i ovannämnda lagstiftningsdekret?
e)
Skall hänvisningen till ”den övre gräns för den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till nettomånadslönen”
i ovannämnda artikel 2.2 anses vara av rent formell och beräkningsmässig art, eller skall den anses hänvisa till en annan
bestämmelse (vilket skulle innebära att bestämmelserna om ersättning som undantagsvis utbetalas som komplement till månadslönen,
inklusive det så kallade kumulationsförbudet, kom att ingå i lagstiftningsdekret nr 80/1992)?
f)
Kan kumulationsförbudet slutligen anses vara tillåtet med hänsyn till medlemsstaternas behörighet att vidta nödvändiga åtgärder
för att förhindra missbruk (artikel 10 punkt a)?”
Genom beslut av den 8 mars 2001 av domstolens ordförande förenades målen C‑19/01, C-50/01 och C-84/01 vad gäller det skriftliga
förfarandet, det muntliga förfarandet och domen.
Bedömningen av tolkningsfrågorna
Domstolen erinrar om att den, inom ramen för artikel 234 EG, varken kan uttala sig om tolkningen av bestämmelser i nationella
lagar eller andra författningar eller om sådana bestämmelsers förenlighet med gemenskapsrätten. Domstolen kan dock tillhandahålla
den nationella domstolen alla de upplysningar om hur gemenskapsrätten skall tolkas som kan göra det möjligt för den nationella
domstolen att avgöra den rättsfråga som har anhängiggjorts vid den (se bland annat domen av den 18 november 1999 i mål C-107/98,
Teckal, REG 1999, s. I‑8121, punkt 33, och av den 23 januari 2003 i mål C-57/01, Makedoniko Metro och Michaniki (REG 2003,
s. I-1091, punkt 55).
Domstolen kommer således att besvara tolkningsfrågorna mot bakgrund av denna rättspraxis.
Domstolen kommer nedan att pröva tolkningsfrågorna gemensamt. De nationella domstolarna skall anses ha ställt tolkningsfrågorna
för att få klarhet i huruvida artiklarna 3.1 och 4.3 första stycket i direktivet skall tolkas så, att det är tillåtet för
en medlemsstat att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar till att endast avse ett belopp som täcker de berörda
arbetstagarnas primära behov och från vilket avräkning görs med de belopp som arbetsgivaren erlagt under den period som täcks
av garantin.
Enligt artikel 3.1 i direktivet skall medlemsstaterna, om inte annat följer av artikel 4 i direktivet, vidta nödvändiga åtgärder
för att säkerställa att garantiinstitutionerna garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som gäller lön
för tiden före ett visst datum.
I artikel 4.3 första stycket i direktivet föreskrivs att för att undvika utbetalning av belopp som går utöver de sociala målen
för detta direktiv får medlemsstaterna sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående fordringar.
Detta sociala mål är att garantera alla arbetstagare ett gemenskapsrättsligt minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens genom
betalning av utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön
för en viss period (domen i det ovannämnda målet Maso m.fl., punkt 56, av den 14 juli 1998 i mål C- 25/97, Regeling, REG 1998,
s. I-4493, punkt 20, av den 18 oktober 2001 i mål C-441/99, Gharehveran, REG 2001, s. I‑7687, punkt 26, och av den 11 september
2003 i mål C-201/01, Walcher, REG 2003, s. I-0000, punkt 38).
Även om medlemsstaterna får sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av utestående fordringar, är de inom denna
övre gräns skyldiga att säkerställa att betalning görs av samtliga ifrågavarande utestående fordringar.
Om arbetstagarna erhållit förskott på de fordringar som avser garantiperioden, skall dessa förskott räknas av mot fordringarna
så att det kan fastställas i vilken mån fordringarna inte har betalats.
Ett förbud mot kumulation som går ut på att den lön som betalats till nämnda arbetstagare under garantiperioden skall räknas
av mot den övre gräns som medlemsstaten satt för betalningsansvaret på grund av utestående fordringar, har däremot direkt
menlig inverkan på det minimiskydd som garanteras genom direktivet.
Även om det enligt artikel 10 i direktivet är tillåtet för medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra
missbruk, framgår det inte av handlingarna i målen att något missbruk förekommer eller förekommit som skall förhindras genom
ifrågavarande förbud mot kumulation.
Mot denna bakgrund skall tolkningsfrågan besvaras på följande sätt. Artiklarna 3.1 och 4.3 första stycket i direktivet skall
tolkas så, att det inte är tillåtet för en medlemsstat att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar till att endast
avse ett belopp som täcker de berörda arbetstagarnas primära behov och från vilket avräkning görs med de belopp som arbetsgivaren
erlagt under den period som täcks av garantin.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats den italienska regeringen, den franska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med
yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella
domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (andra avdelningen)
– angående de frågor som genom beslut av den 19 december 2000, den 26 januari 2001 och den 18 januari 2001 har ställts av
Tribunale di Pisa, Tribunale di Siena respektive Corte suprema di cassazione – följande dom:
Artiklarna 3.1 och 4.3 första stycket i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas
lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens skall tolkas så, att det inte är tillåtet för en medlemsstat
att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar till att endast avse ett belopp som täcker de berörda arbetstagarnas
primära behov och från vilket avräkning görs med de belopp som arbetsgivaren erlagt under den period som täcks av garantin.
Skouris
Schintgen
Colneric
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den  4 mars 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: italienska.