CELEX: 62009CJ0421
EÜ artiklid 28 ja 30
Siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt on keelatud importida veretooteid, mis pärinevad doonoriverest, mida ei ole loovutatud täiesti tasuta

Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artiklite 28 ja 30 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Austria õiguse alusel asutatud äriühingu Humanplasma GmbH (edaspidi „Humanplasma”) ja Austria Vabariigi
vahelises vaidluses, mis puudutab õigusnormides sätestatud keeldu importida erütrotsüütide kontsentraati, mis pärineb doonoriverest,
mida ei ole loovutatud täiesti tasuta.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2002/98/EÜ, millega kehtestatakse inimvere ja verekomponentide
kogumise, uurimise, töötlemise, säilitamise ja jaotamise kvaliteedi- ja ohutusnõuded ning muudetakse direktiivi 2001/83/EÜ
(ELT L 33, lk 30; ELT eriväljaanne 15/07, lk 346), põhjendused 22 ja 23 on sõnastatud järgmiselt:
„(22) Asutamislepingu artikli 152 lõike 5 kohaselt ei mõjuta käesoleva direktiivi sätted vereannetamist käsitlevate siseriiklike
sätete kohaldamist. Asutamislepingu artikli 152 lõike 4 punktiga a nähakse ette, et liikmesriikidele ei tohi teha takistusi
rangemate vere ja verekomponentide kvaliteedi- ja ohutusalaste kaitseabinõude säilitamisel või rakendamisel.
(23)      Vere vabatahtlik ja tasuta annetamine on tegur, mille kaasabil on võimalik saavutada vere ja verekomponentide kõrged ohutusnormid
ja selle kaudu kaitsta inimeste tervist. Euroopa Nõukogu jõupingutusi selles valdkonnas tuleks toetada ning kasutusele võtta
kõik vajalikud abinõud, et soodustada vabatahtlikku ja tasuta doonorlust asjakohaste meetmete ja algatuste abil ning tagades,
et doonoritele saab osaks üldsuse suurem tunnustus, seega samuti suurendada omavarustatust. Tuleks arvesse võtta Euroopa Nõukogu
vabatahtliku ja tasuta doonorluse määratlust.”
Direktiivi 2002/98 artikli 4 lõige 2 sätestab:
„Käesolev direktiiv ei takista liikmesriike säilitamast või kehtestamast oma territooriumil rangemaid kaitsemeetmeid, kui
need on kooskõlas asutamislepinguga.
Eelkõige võib liikmesriik tervisekaitse kõrge taseme tagamiseks ning artikli 20 lõikega 1 ettenähtud eesmärgi saavutamiseks
kehtestada vabatahtliku ja tasuta doonorlusega seotud nõudeid, sealhulgas vere ja verekomponentide impordikeelu või -piirangu,
kui asutamislepinguga ettenähtud tingimused on täidetud.”
Nimetatud direktiivi artikli 20 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid võtavad vere vabatahtlikku ja tasuta annetamist soodustavaid meetmeid, et verd ja verekomponente saada niipalju
kui võimalik sellistest annetustest.”
Nimetatud direktiivi artikkel 21 sätestab:
„Vereteenistusasutused tagavad, et vere ja verekomponentide iga annetust uuritakse IV lisas loetletud nõuete kohaselt.
Liikmesriigid tagavad, et kolmandatest riikidest imporditud verd ja verekomponente uuritakse IV lisas loetletud nõuete kohaselt.”

Rahvusvahelised õigusnormid
Euroopa Nõukogu liikmesriikidele suunatud 12. oktoobril 1995 vastu võetud Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee soovituse nr R (95) 14
doonorite ja retsipientide tervise kaitse kohta seoses vereülekandega artikkel 2 näeb ette, et „[t]äisvere, vereplasma või
verekomponentide loovutamine on vabatahtlik ja tasuta siis, kui isik loovutab neid oma vabast tahtest ning kui talle ei maksta
selle eest sularahas või muul samaväärsel viisil. Sama kehtib ka hüvitamiseks puhkuse andmisel, kui puhkuse aeg on pikem,
kui on doonorivere loovutamiseks ja transpordiks loovutamise kohta vajalik. Tagasihoidlikud tänuavaldused, karastusjoogid
ja doonorivere loovutamisega seotud transpordikulude hüvitamine on kooskõlas vere vabatahtliku ja tasuta loovutamisega”.

Siseriiklik õigus
2002. aasta ravimiimpordi seaduse (Arzneiwareneinfuhrgesetz 2002;
BGBl.
I, 135/2005 redaktsioon; edaspidi „ravimiimpordi seadus”) § 7 lõige 1 nägi ette, et selles seaduses nimetatud kaupade import
on lubatud ainult siis, kui föderaalne tervishoiuohutusamet on kinnitanud, et nad on turustamiskõlblikud.
Nimetatud seaduse § 7 lõige 3 loetles täpsed andmed, mida nimelt veretoodete importijad pidid pädevatele asutustele nende
nõudmisel esitama. Nende andmete hulgas olid doonori isik ning tõend selle kohta, et doonor on välja valitud selles valdkonnas
kohaldatavate rahvusvaheliste kriteeriumide kohaselt ja et tal ei ole teatavaid viirusinfektsioone.
Pärast ravimiimpordi seaduse muutmist (avaldatud
BGBl. I
, 41/2006), mis jõustus 29. märtsil 2006, lisati selle §‑le 7 lõige 1a. Nimetatud säte näeb ette:
„Vahetuks ülekandeks ette nähtud imporditud veretooted ei ole turustamiskõlblikud juhul, kui doonoriveri ei ole loovutatud
täiesti tasuta, välja arvatud juhtudel, kui seoses kiireloomulise hädaolukorraga, mil verd vajatakse kohe, on verekeskus palunud
doonoril loovutada verd viivitamata. Eelmises lauses sätestatut ei kohaldata, kui import on vajalik väga haruldaste veregruppide
verega varustatuse tagamiseks.”
Peale selle lisati sama seadusemuudatusega ravimiimpordi seaduse § 7 lõikele 3 punkt 2a, mis nägi ette, et importijad peavad
igal juhul tõendama, et „vahetuks ülekandeks ette nähtud veretoodete puhul on doonoriveri loovutatud täiesti tasuta või juhtudel,
kui seoses kiireloomulise hädaolukorraga, mil verd vajatakse kohe, on verekeskus palunud doonoril loovutada verd viivitamata,
on makstud üksnes kuluhüvitist [...]”.
1999. aasta vereohutuse seadus (Blutsicherheitsgesetz 1999,
BGBl.
I, 63/2005 avaldatud redaktsioon) § 8 lõige 4 sätestab:
„Vere või verekomponentide doonoritele või kolmandatele isikutele on keelatud anda või lubada doonorluse eest tasu. Kui verd
(täisveri) loovutatakse vahetuks ülekandeks ette nähtud toodete jaoks, peab veri olema loovutatud täiesti tasuta. Kuluhüvitise
maksmine on sellistel juhtudel lubatud üksnes siis, kui seoses kiireloomulise hädaolukorraga, mil verd vajatakse kohe, on
verekeskus palunud doonoril loovutada verd viivitamata.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
1. novembril 2005 avaldati hanketeade Wiener Krankenanstaltenverbundile (Viini raviasutuste liit) veretoodete – käesoleval
juhul erütrotsüütide kontsentraat, millest on leukotsüüdid eemaldatud – tarnimiseks. Nimetatud erütrotsüütide kontsentraati
müüakse ravimina.
Pakkumuste esitamise tähtaeg lõppes 1. märtsil 2006. Asjade hange oli jagatud viide eraldiseisvasse ossa ning pakkumusi sai
esitada ka iga osa kohta eraldi. Hanke esemeks olevate raamlepingute tähtaeg oli kolm aastat, kusjuures lepinguid oli võimalik
ühel korral veel kolmeks aastaks pikendada.
Hankelepingu tingimuste punkt 2.2 on sõnastatud järgmiselt:
„Lepingu ese peab vastama Austria ravimiimpordi seaduse kohaldatavale redaktsioonile, [...] pärinema tasuta loovutatud doonoriverest
ja vastama ajakohastele teadusandmetele.”
Lepingu eritingimuste punkt 6 „Lepingu eseme tarnimata jätmine” näeb ette:
„Teenuse osutaja on kohustatud tagama varustamise. Kui lepingu ese tarnitakse siiski hilinemisega või jäetakse tarnimata,
on Wiener Krankenanstaltenverbundil (tuginedes oma varustamiskohustusele) õigus hankida vajalik erütrotsüütide kontsentraat,
millest on leukotsüüdid eemaldatud, väljaspool raamlepingut, kusjuures lepingu pooleks olev isik on kohustatud kandma seeläbi
tekkinud lisa- ja järelkulud.”
Hankemenetluses osalesid kaks pakkujat – Humanplasma ja Österreichisches Rotes Kreuz (Austria Punane Rist). Selgus, et Humanplasma
oli esitanud viiest osast kahe kohta madalaima hinnaga pakkumuse.
Pakkumusele lisatud kaaskirjas kinnitas Humanplasma, et tal on pakutava teenuse osutamiseks olemas kõik vajalikud load. Ühtlasi
tagas ta, et tarnitav ese vastas pakkumuse esitamise ajal hankelepingu tingimuste punktis 2.2 esitatud nõuetele. Seoses tulevase
õigusliku olukorraga täpsustas Humanplasma siiski, et ta ei saa anda garantiid ega tagatist edaspidiseks ning kui õigusliku
olukorra muutumise, eeskätt ravimiimpordi seaduse muutmise tõttu peaks kõnealuste toodete tarnimise kohustuse täitmine osutuma
võimatuks, ei kanna ta mingit vastutust seoses lepingu eritingimuste punktis 6 nimetatud võimalike lisakuludega.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et kuna pärast pakkumuste esitamise tähtaja lõppu muudeti ravimiimpordi seadust nii, et ülekandeks
ette nähtud imporditud veretooteid ei saanud – välja arvatud kaks erijuhtumit – enam turustada juhul, kui doonoriveri ei olnud
loovutatud täiesti tasuta, siis ei olnud Humanplasma pakutud tooted, mis ei pärine põhiosas sellisest doonoriverest, enam
selle seaduse sätetega kooskõlas.
Pakkumuse hindamise ajal palus hankija Humanplasmal täpsustada, kas viimane saaks sellest hoolimata tagada hanketeates esitatud
tarnetingimuste täitmise. Kuna Humanplasma ei saanud neid tagatisi esitada, teatas hankija, et Humanplasma pakkumus lükatakse
tagasi riigihankeid reguleerivate siseriiklike õigusnormide alusel.
Humanplasma esitas kõnealuse pakkumuse tagasilükkamise otsuse peale Vergabekontrollsenat für Wienile (Viini riigihangete kontrolliasutus)
vaidlustuse, mille viimatinimetatu jättis rahuldamata eelkõige põhjendusega, et kuna Humanplasma ei saa hanketingimustes sätestatud
eeldustel tagada hanke esemeks oleva teenuse osutamist, siis ei vasta tema pakkumus siseriiklikes õigusnormides sätestatud
vastavaks tunnistamise nõuetele, mistõttu ei saa seda pakkumust edukaks tunnistada. Vergabekontrollsenat für Wieni arvates
lükkas hankija seega õigesti Humanplasma pakkumuse tagasi.
Vergabekontrollsenat für Wieni otsuse peale esitatud hagis nõudis Humanplasma kahjuhüvitist summas 840 000 eurot, samuti tekkinud
kulude hüvitamist, tuginedes seejuures ühenduse õiguse rikkumisest tulenevale riigivastutusele. Oma hagi toetuseks väidab
Humanplasma, et ravimiimpordi seaduse § 7 lõige 1a kujutab endast koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet,
mis on EÜ artikliga 28 keelatud. Kuna tema tooted ei pärine põhiosas täiesti tasuta loovutatud doonoriverest, oli ta kohustatud
tegema reservatsiooni ja viitama kõnealuse toote tarnimise tingimustest kinnipidamise võimatusele. Kui ravimiimpordi seadust
ei oleks muudetud, ei oleks ta pidanud reservatsiooni tegema ja tema pakkumust ei oleks tohtinud hankemenetluses tagasi lükata.
Nimetatud kohtuasja menetlev Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule
järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas EÜ artikliga 28 (koosmõjus EÜ artikliga 30) on vastuolus sellise siseriikliku õigusnormi kohaldamine, mille kohaselt
on Saksamaalt pärit erütrotsüütide kontsentraadi import lubatav vaid tingimusel – mida kohaldatakse ka erütrotsüütide kontsentraadi
kogumisele Austrias –, et doonoriveri on loovutatud täiesti tasuta (makstud ei ole ka kuluhüvitist)?”

Eelotsuse küsimus
Oma eelotsusetaotlusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada seda, kas EÜ artiklit 28 koosmõjus EÜ artikliga 30
tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et teisest liikmesriigist pärineva vere
või verekomponentide import on lubatav vaid tingimusel – mida kohaldatakse ka kodumaistele toodetele –, et doonoriveri, mis
on nende toodete aluseks, on saadud ilma doonorile selle eest mis tahes tasu maksmata, isegi ilma kulude hüvitamiseta.
Kaupade vaba liikumine on üks EÜ asutamislepingu aluspõhimõtteid, mis väljendub EÜ artiklis 28 sätestatud liikmesriikidevaheliste
koguseliste impordipiirangute ja kõigi samaväärse toimega meetmete keelus (5. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑170/04:
Rosengren jt, EKL 2007, lk I‑4071, punkt 31).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt puudutab EÜ artiklis 28 sätestatud koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmete
keeld kõiki liikmesriikide kaubanduseeskirju, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada ühendusesisest
kaubandust (vt eelkõige 11. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 8/74: Dassonville, EKL 1974, lk 837, punkt 5; eespool viidatud
kohtuotsus Rosengren jt, punkt 32; 20. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑297/05: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 2007, lk I‑7467, punkt 53, ja 8. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑143/06 : Ludwigs-Apotheke, EKL 2007,
lk I‑9623, punkt 26).
Käesolevas kohtuasjas nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas käsitletav siseriiklik õigusnorm sisaldab põhimõttelist
keeldu importida ja turustada verd ja verekomponente, mis on saadud tasu eest vere loovutamisega, võttes arvesse, et nimetatud
õigusnorm peab tasuks ka nende kulude hüvitamist, mis doonoril on tekkinud seoses vere loovutamisega.
Tuleb lisada, et põhikohtuasjas käsitletav turustamiskeeld on ühtmoodi kohaldatav nii Austria territooriumil loovutatud vere
suhtes kui ka selle doonorivere suhtes, mis on kogutud teistes liikmesriikides.
Kuivõrd osas teistes liikmesriikides toimub vere loovutamine kooskõlas direktiivi 2002/98 sätetega nii, et doonori kulud hüvitatakse,
siis ei saa neis liikmesriikides seaduslikult kogutud ja turule viidud verd ja verekomponente Austriasse importida ja seal
turustada.
Järelikult tuleb tõdeda, nagu muu hulgas selgesti möönis ka Austria valitsus, et selline siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjas
käsitletav võib takistada ühendusesisest kaubandust ning kujutada endast seega koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega
meedet EÜ artikli 28 tähenduses.
Selleks et teha kindlaks, kas nimetatud õigusnorm kujutab endast keelatud piirangut EÜ artikli 28 tähenduses, tuleb veel kontrollida
– nagu väitsid ka eelkõige Austria valitsus ja Euroopa Komisjon –, kas see võib olla õigustatud rahvatervise kaitse seisukohast.
Selles osas on oluline meenutada, et rahvatervis on EÜ artikliga 30 kaitstavate hüvede või huvide hulgas esikohal ning liikmesriikide
ülesanne on otsustada EÜ asutamislepinguga kindlaks määratud piirides, millisel tasemel nad soovivad selle kaitse tagada ning
kuidas selle taseme saavutada (11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑322/01: Deutscher Apothekerverband, EKL 2003,
lk I‑14887, punkt 103; 13. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑262/02: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2004, lk I‑6569, punkt 24; eespool viidatud kohtuotsus Rosengren jt, punkt 39, ning eespool viidatud kohtuotsus
Ludwigs-Apotheke, punkt 27).
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et põhikohtuasjas käsitletav õigusnorm – mille eesmärk on Austria valitsuse sõnul
ühelt poolt tagada, et Austrias turustatav veri ja verekomponendid vastaksid kõrgendatud kvaliteedi- ja ohutusnõuetele ning
teiselt poolt saavutada direktiivi 2002/98 artikli 20 lõikes 1 sätestatud eesmärk, s.o soodustada vere vabatahtlikku ja tasuta
loovutamist – on suunatud rahvatervise kaitsmisele, mis on EÜ artikliga 30 lubatud eesmärk. Järelikult võivad need eesmärgid
olla põhimõtteliselt õigustatud kaupade vaba liikumise takistamisel.
Siiski tuleneb kohtupraktikast, et kaupade vaba liikumise taolist EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabadust piiravad õigusnormid
võivad olla õigustatud vaid juhul, kui need on taotletud eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui selle eesmärgi
saavutamiseks vajalik (vt eelkõige 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑14/02: ATRAL, EKL 2003, lk I‑4431, punkt 64; 7. juuni
2007. aasta otsus kohtuasjas C‑254/05: komisjon
vs.
Belgia, EKL 2007, lk I‑4269, punkt 33; 13. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑227/06: komisjon
vs.
Belgia, punkt 61, ja 11. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑141/07: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2007, lk I‑6935, punkt 48).
Mis puudutab esiteks põhikohtuasjas käsitletava õigusnormi asjakohasust, siis tuleb märkida, et direktiivi 2002/98 põhjendusest 23
tuleneb, et vere vabatahtlik ja tasuta loovutamine on tegur, mille kaasabil on võimalik saavutada vere ja verekomponentide
kõrged ohutusnormid ja selle kaudu kaitsta inimeste tervist.
Osas, milles selline õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitletav ei luba veredoonoritel saada vere loovutamisest rahalist kasu,
on niisugune õigusnorm sobiv nende eesmärkide saavutamiseks ning vere ja verekomponentide kvaliteedi ja ohutuse parandamiseks,
mistõttu seda tuleb pidada rahvatervist kaitsvaks meetmeks.
Seevastu ei nähtu Euroopa Kohtule esitatud märkustest, et – nagu väidab Austria valitsus – selline õigusnorm nagu põhikohtuasjas
käsitletav, mis ei luba veredoonoritel saada hüvitist näiteks transpordikulude eest, mis neil on tekkinud nende elu- või töökohale
kõige lähemal asuva verekeskuse asukohta jõudmiseks, võiks soodustada huvitatud isikute poolt nende vere loovutamist. Neil
asjaoludel tuleb järeldada, et niisugune õigusnorm ei võimalda saavutada teist eesmärki, mida nimetatud siseriiklik õigusnorm
väidetavalt taotleb.
Mis puudutab teiseks hinnangut, mis tuleb anda sellise õigusnormi nagu põhikohtuasjas käsitletav kohta, siis tuleb meenutada,
et kuna Euroopa Kohtu praktika kohaselt on EÜ artikli 30 puhul tegemist erandiga – mida tuleb tõlgendada kitsalt – ühenduses
kaupade vaba liikumise põhimõttest, tuleb liikmesriigi ametivõimudel tõendada, et asjaomane õigusnorm on viidatud eesmärgi
saavutamiseks vajalik ja et seda eesmärki ei ole võimalik saavutada vähem ulatuslike või ühendusesisest kaubandust vähem mõjutavate
keeldude või piirangutega (vt selle kohta 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑17/93: van der Veldt, EKL 1994, lk I‑3537,
punkt 15; 23. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑189/95: Franzén, EKL 1997, lk I‑5909, punktid 75 ja 76; 28. septembri
2006. aasta otsus kohtuasjas C‑434/04: Ahokainen ja Leppik, EKL 2006, lk I‑9171, punkt 31, ja eespool viidatud kohtuotsus
Rosengren jt, punkt 50).
Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale, mida meenutati käesoleva kohtuotsuse punktis 32, tuleb rahvatervise valdkonnas
proportsionaalsuse põhimõttele vastavuse hindamisel arvestada tõika, et liikmesriik võib otsustada, millisel tasemel ta kavatseb
rahvatervise kaitse tagada ja kuidas selline tase saavutatakse. Kuna see tase võib liikmesriigiti varieeruda, tuleb tunnustada
liikmesriikide kaalutlusruumi olemasolu (eespool viidatud kohtuasi komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 51).
Lisaks tuleb märkida, et ainuüksi tõsiasi, et üks liikmesriik kehtestab teise liikmesriigi omadest vähem ranged eeskirjad,
ei tähenda seda, et teise liikmesriigi eeskirjad oleksid EÜ artiklitega 28 ja 30 vastuolus (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 51).
Sellegipoolest võib asjaolu, et mitmed teised liikmesriigid näevad veredoonoritele ette tekkinud kuludele vastava hüvitise,
olla asjakohane Austria õigusnormi kohta esitatud objektiivse põhjenduse ja eelkõige selle proportsionaalsuse hindamisel (vt
selle kohta 28. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑333/08: komisjon
vs.
Prantsusmaa, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 105).
Selles osas tuleb meenutada, et – nagu tuleneb eelkõige direktiivi 2002/98 artiklist 21 – vere ja verekomponentide kvaliteedi
ja ohutuse tagamiseks uuritakse iga doonoriverd selle direktiivi IV lisas loetletud nõuete kohaselt, arvestades, et need nõuded
muutuvad vastavalt teaduse ja tehnika arengule.
Eeltoodust järeldub, et eraldi vaadelduna ei ole vere ja verekomponentide kvaliteedi ja ohutuse tagamiseks igal juhul vajalik
kohustus, mille kohaselt peab doonorivere loovutamine toimuma nii, et doonorile ei hüvitata talle tekkinud mis tahes kulusid.
Seda järeldust toetab asjaolu, et isegi kui direktiivi 2002/98 ja selles viidatud soovituse nr R (95) 14 eesmärk on parandada
veredoonorite ja retsipientide tervise kaitset, kehtestades norme ja põhimõtteid, millele vabatahtlikult ja tasuta loovutatud
doonoriveri peab vastama, ei näe need ette doonorivere täiesti tasuta loovutamise kohustust, vaid sätestavad, et tagasihoidlikud
tänuavaldused, karastusjoogid ja vere loovutamisega seotud transpordikulude hüvitamine on kooskõlas vere vabatahtliku ja tasuta
loovutamisega, nii et neid asjaolusid ei saa pidada selliselt loovutatud doonorivere kvaliteeti ja ohutust ning rahvatervise
kaitset kahjustavaks.
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb konstateerida, et niisugune õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitletav läheb kaugemale
sellest, mis on vajalik sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks, nimelt vere ja verekomponentide kvaliteedi ja ohutuse tagamiseks.
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb vastata esitatud küsimusele, et EÜ artiklit 28 koosmõjus EÜ artikliga 30 tuleb tõlgendada
nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette, et teisest liikmesriigist pärineva vere või verekomponentide
import on lubatav vaid tingimusel – mida kohaldatakse ka kodumaistele toodetele –, et doonoriveri, mis on nende toodete aluseks,
on loovutatud ilma doonorile selle eest tasu maksmata ning isegi ilma nende kulude hüvitamiseta, mis doonoril on seoses vere
loovutamisega tekkinud.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
EÜ artiklit 28 koosmõjus EÜ artikliga 30 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette,
et teisest liikmesriigist pärineva vere või verekomponentide import on lubatav vaid tingimusel – mida kohaldatakse ka kodumaistele
toodetele –, et doonoriveri, mis on nende toodete aluseks, on loovutatud ilma doonorile selle eest tasu maksmata ning isegi
ilma nende kulude hüvitamiseta, mis doonoril on seoses vere loovutamisega tekkinud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.