CELEX: 62003CJ0327
Távközlési szolgáltatások
97/13/EK irányelv
11. cikk (2) bekezdése
Díj az új telefonszámok kiutalásáért
A korábbi monopolvállalkozás jogutód vállalkozásának rendelkezésére álló ingyenes telefonszám-állomány

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a távközlési szolgáltatások terén az általános felhatalmazásokra és az egyedi engedélyekre
vonatkozó közös szabályozási keretről szóló, 1997. április 10-i 97/13/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 117.,
15. o.) értelmezésére vonatkoznak.
2       Ezeket a kérelmeket a Bundesrepublik Deutschland és az ISIS Multimedia Net GmbH und Co. KG, képviseli az ISIS Multimedia Net
Verwaltungs GmbH (a továbbiakban: ISIS Multimedia), valamint a Bundesrepublik Deutschland és a Firma O2 (Germany) GmbH und
Co. OHG (a továbbiakban: Firma O2) között folyamatban lévő eljárásokban terjesztették elő a Regulierungsbehörde für Telekommunikation
und Post (távközlés- és postaügyi szabályozó hatóság, a továbbiakban: szabályozó hatóság) által a telefonszám-kiosztása iránti
kérelmek keretében igényelt díj tárgyában.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
3       A 97/13 irányelv 11. cikke előírja:
„(1)      A tagállamok ügyelnek arra, hogy az engedélyezési eljárások során a vállalkozásokra kivetett adók kizárólagosan azt a célt
szolgálják, hogy fedezzék az egyedi engedélyek kibocsátásával, intézésével, ellenőrzésével és végrehajtásával kapcsolatos
igazgatási költségeket. Az egyedi engedélyeket terhelő adóknak arányosnak kell lenniük a szükséges munka mennyiségével, és
azokat megfelelően és kellően részletes formában nyilvánosságra kell hozni annak érdekében, hogy az információk könnyen hozzáférhetők
legyenek.
(2) Az (1) bekezdéstől eltérően a szűkös erőforrások esetében a tagállamok felhatalmazhatják a nemzeti szabályozó hatóságaikat
díj kiszabására ezen erőforrás optimális felhasználásának biztosítása szükségletének figyelembevétele céljából. Ezek a díjak
megkülönböztetéstől mentesek, és figyelembe veszik többek között az újító szolgáltatások és a verseny fejlődését.”

A nemzeti szabályozás
4       A releváns nemzeti szabályozás a távközlésről szóló, 1996. július 25-i törvény (Telekommunikationsgesetz, BGBl., 1996. I.,
1120. o., a továbbiakban: TKG) 43. cikkének (3) bekezdését és a távközlési számokra alkalmazható díjakról szóló, 1999. augusztus
16-i rendeletet (Telekommunikations-Nummerngebührenverordnung (BGBl. 1999. I., 1887. o., a továbbiakban: TNGebV) foglalja
magában.
5       A TKG 43. cikke előírja, hogy a szabályozó hatóság felvállalja a számozás kezelésének feladatait, és a kérelemre telefonszámot
kiosztó határozat díj beszedését vonja maga után. A díjfizetési kötelezettséget kiváltó tényeket és a díj összegét rendeleti
úton határozzák meg a közigazgatási költségekről szóló, 1970. június 23-i törvény (Verwaltungskostengesetz) (BGBl. 1970. I., 821. o.)
rendelkezéseinek megfelelően.
6       A TNGebV 1. cikke e rendelkezés mellékletének B 1. pontjával együttes olvasatban, annak eredeti változatában előírja, hogy
egy 1 000 tíz számjegyű telefonszám-csoportnak a helyi hurok ágazatában való kiosztása 1 000 DEM (körülbelül 500 euró) díj
megfizetését vonja maga után. A számigénylés visszautasítása esetén a szám kiosztásáért beszedett összeg egynegyedének megfelelő
díjat kell megfizetni, a jelen esetben 250 DEM-t (körülbelül 125 euró).

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
7       Az ISIS Multimedia és a Firma O2 távközlési vállalkozások telefonszámok kiosztását kérelmezték a szabályozó hatóságtól.
8       Az ISIS Multimedia 37 – egyenként 1000 tíz számjegyű telefonszámból álló –telefonszám-csoportot kapott meg a kérelmezett 43-ból.
A Firma O2 a kérelmezett 2 324-ból 2 303 – egyenként 1 000 tíz számjegyű – telefonszám-csoportot kapott. A vállalkozásokra
38 500 DEM, illetve hozzávetőleg 2,3 millió DEM díjat szabtak ki.
9       E díjak összege több mint tizenötször magasabb, mint a telefonszámok kiosztásának közigazgatási költségei, és háromszor magasabb,
mint a telefonszám-kérelem elutasításának költségei. Egyebekben egy szám kiosztásának díja az egy telefonszámmal megvalósítható
éves forgalom hozzávetőleg 0,1 %-ának felel meg.
10     A Deutsche Telekom AG (a továbbiakban: Deutsche Telekom) az egykor a német piacon működő állami monopolvállalkozás jogutódaként
400 millió telefonszámot tartalmazó állománnyal rendelkezik, amelyet ingyenesen szerzett meg. A Bundesverwaltungsgericht szerint
a nemzeti jogalkotó kilátásba helyezte, hogy e vállalkozást a TNGebV-ben rögzített díj megfizetésére kötelezi, ezen állomány
átadásának fejében, ez azonban nem volt lehetséges, mivel a Deutsche Telekom nem nyújtott be számok kiutalása iránti kérelmet,
és emiatt a TKG 43. cikke nem volt alkalmazható.
11     Az ISIS Multimedia és a Firma O2 keresetet nyújtottak be a szabályozó hatóság díj megfizetését előíró határozatai ellen. A
keresetüket első fokon elutasították, másodfokon azonban helyt adtak azoknak. A szabályozó hatóság ekkor felülvizsgálati kérelmet
nyújtott be a Bundesverwaltungsgerichthez.
12     E bíróság véleménye szerint a TKG és a TNGebV megfelel a német alkotmánynak. Úgy véli továbbá, hogy a 97/13 irányelv 11. cikkének
(2) bekezdése megengedi díj kivetését a telefonszámok kiutalásáért, amelyek szűkös erőforrásnak minősülnek. Kérdésesnek tartja
azonban, hogy ennek a rendelkezésnek – különösen a verseny előmozdítása szükségességének – megfelel-e az olyan díjnak az új
távközlési vállalkozásokra való alkalmazása, amely részben tükrözi a kiosztott számok gazdasági értékét, jóllehet a nemzeti
jog értelmében lehetetlen ugyanezen díj megfizetését a Deutsche Telekom számára előírni a rendelkezésére álló számállomány
vonatkozásában. A Bundesverwaltungsgericht úgy véli, hogy amennyiben figyelembe kell venni a piaci versenyhelyzetet valószínű,
hogy az ilyen díj ellentétes az említett 11. cikk (2) bekezdésével.
13     E körülmények között a Bundesverwaltungsgericht az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából
a következő két kérdést terjesztette a Bíróság elé, amelyeket a C‑327/03. és a C‑328/03. sz. ügyekben azonos szöveggel fogalmazott
meg:
„1)      A 97/13 irányelvet […] úgy kell-e értelmezni, hogy a nemzeti szabályozó hatóság a telefonszámok kiutalásáért a számok gazdasági
értékét figyelembe vevő díjat szabhat ki, jóllehet valamely, a tevékenységét ugyanazon a piacon gyakorló és ott erőfölényben
lévő távközlési vállalkozás ingyenesen vett át rendkívül nagy mennyiségű telefonszámot a jogelődjétől, a korábbi állami monopóliumtól,
és a nemzeti jog alapján kizárt a díjaknak a régi számállományért való utólagos kiszabása?
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
2)      Kivethető-e ebben a helyzetben a piacra újonnan belépőkre a telefonszám kiutalásáért a megvalósíthatónak vélt éves üzleti
forgalom bizonyos százalékának megfelelő (a jelen esetben: 0,1%) egységes díj, amennyiben ezt a számot a végső ügyfélnek adják
át a piacra lépés egyéb költségeinek figyelmen kívül hagyásával, és e költségek alapján az erőfölényben lévő vállalkozással
szembeni versenyesélyek elemzése nélkül?”
14     A Bíróság 2003. szeptember 16-i végzésével az írásbeli, a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélethozatal céljából egyesítette
a C‑327/03. és a C‑328/03. sz. ügyeket.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
15     Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kér választ, hogy a 97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdését
úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely előírja,
hogy a távközlési piac új piaci szereplője köteles a telefonszámok kiutalásáért díjat fizetni, figyelembe véve azok gazdasági
értékét, jóllehet az ugyanazon a piacon erőfölényben lévő távközlési vállalkozás rendkívül jelentős számállományt ingyenesen
vett át, amellyel a jogelődje, a korábbi monopólium rendelkezett, és a nemzeti jog kizárja az ilyen díj utólagos megfizetését
ezen állományért .
A Bíróság elé terjesztett észrevételek
16     Az ISIS Multimédia, a Firma O2 és az Európai Közösségek Bizottsága azt állítják, hogy az új piaci szereplők számára a TNGebV-ben
előírt díj megfizetésére irányuló kötelezettség azon telefonszámok kiutalásának fejében, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a
helyi hurokban az ügyfeleik számára a távbeszélő szolgáltatást biztosíthassák, jóllehet a Deutsche Telekom ugyanezen szolgáltatás
esetében ingyenesen rendelkezik jelentős számállománnyal, hátrányosan megkülönböztető, és a verseny fejlődésének akadályát
képezi. Az olyan szabályozás tehát, mint amelyen ez a díj alapul, ellentétes a 97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdésében
megfogalmazott feltételekkel.
17     Ezzel szemben a német kormány előterjeszti mindenekelőtt, hogy az ilyen szabályozás nem hátrányosan megkülönböztető, mivel
a Deutsche Telekom a versenytársaihoz hasonlóan köteles díjat fizetni az új telefonszámok kiutalásáért.
18     A Deutsche Telekom által a jogelőd vállalkozástól átvett számállományt illetően végül az említett kormány azt állítja, hogy
abban az időben, amikor ez az állomány létrejött semmilyen díj nem volt előírva sem a nemzeti jogban, sem a közösségi jogban.
Nincs helye tehát e díj utólagos megfizetése követelésének az említett állományért, amelyre a nemzeti jog szerint sincs lehetőség.
19     A német kormány hozzáfűzi végül, hogy a rendelkezésére álló telefonszám-állományért a díjnak a Deutsche Telekom által történő
megfizetése hiányát az e vállalkozásra nehezedő súlyos terhek indokolják, amelyek az egyetemes szolgáltatás, a rendkívül nagy
számú alkalmazott átvétele és − ebből eredően − azok nyugdíjfizetésének biztosítására vonatkozó kötelezettség.
20     Az Egyesült Királyság kormánya azt állítja, hogy a kiosztott telefonszámok gazdasági értékét figyelembe vevő díjfizetési kötelezettség
lehetővé teszi az ezek által képzett szűkös erőforrások kezelését a 97/13 irányelv 11. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek
megfelelően.
A Bíróság válasza
21     A 97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdése szerint lényeges, hogy a díj három feltételnek eleget tegyen. Először annak lehetővé
kell tennie a szűkös erőforrás optimális hasznosításának biztosítását. Továbbá nem lehet hátrányosan megkülönböztető. Végül
figyelembe kell vennie az újító szolgáltatások és a verseny fejlesztése előmozdításának szükségességét.
22     A szűkös erőforrás optimális kezelésére vonatkozó első feltétel esetében a német kormány és az Egyesült Királyság kormánya
azt állítják, hogy a felhasználható telefonszámok korlátozott számban léteznek, az első feltétel tehát teljesült.
23     Ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy a 97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi ugyan díj alkalmazását
a „szűkös erőforrás” optimális kezelésére, ezt a fogalmat azonban nem határozza meg az említett cikk.
24     Szükséges tehát hivatkozni az említett cikket megelőző rendelkezésekre, különösen ugyanezen irányelv 10. cikkének (1) bekezdésére.
E rendelkezés szerint a tagállamok csak annyiban korlátozhatják az egyéni engedélyek számát valamely távközlési szolgáltatási
kategória esetében, amennyiben az a kellő mennyiségű szám kiutalásának lehetővé tételéhez szükséges. Ebből következik, hogy
a közösségi jogalkotó elismerte, hogy a telefonszámok létezhetnek korlátozott számban, következésképpen szűkös erőforrásnak
minősülhetnek.
25     A 97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok abból a célból szabhatnak ki díjat a távközlési
vállalkozásokra, hogy a telefonszámok kiutalását optimális módon kezeljék.
26     Ebből következik, hogy az említett rendelkezésben megfogalmazott első feltétel akkor teljesül, ha a díjfizetési kötelezettség
– ahogyan az alapügyben szóban forgó szabályozás előírja – a telefonszámok kiutalására vonatkozik.
27     A telefonszám-kiutalási kérelem elutasítása esetén azonban, amely meghatározásánál fogva nem foglalja magában a számok felhasználását,
ebből következően a rendelkezésre álló számok számának csökkenését sem, a 97/13 irányelv 11. cikke (2) bekezdésének rendelkezései
nem alkalmazhatóak. Ebben az esetben az e cikk (1) bekezdésében szereplő általános szabályt kell alkalmazni, amely szerint
a vállalkozásokra az engedélyezési eljárás címén kiszabott adót korlátozni kell a számkérelem feldolgozásához kapcsolódó közigazgatási
költségekre. Ennélfogva a felmerült közigazgatási költség több mint háromszorosának összegével megegyező díj megfizetésének
kötelezettsége ellentétes ezzel a szabállyal.
28     Annak vizsgálata is szükséges, hogy a telefonszámok kiutalásáért díj fizetésének kötelezettsége, mint az alapügyben szóban
forgó szabályozás, teljesít-e két további, a 97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdésében megfogalmazott feltételt.
29     A diszkrimináció tilalmának feltétele esetében fontos emlékeztetni, hogy az megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket
ne kezeljék különböző módon, kivéve, ha ez a különbségtétel objektív módon igazolható (lásd többek között a C‑149/96. sz.,
Portugália kontra Tanács ügyben 1999. november 23-én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8395. o.] 91. pontját).
30     Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ISIS Multimedia és a Firma O2 a Deutsche Telekomhoz hasonlóan a helyi
hurok ágazatban működő vállalkozások. A szolgáltatásuk nyújtásához ez utóbbiaknak szükségszerűen rendelkezniük kell telefonszámokkal,
hogy azokat az ügyfeleiknek kioszthassák. Ezek a vállalkozások tehát a szolgáltatások nyújtása szempontjából összehasonlítható
helyzetben vannak. Az azonban nem vitatott, hogy az ISIS Multimedia, a Firma O2, valamint valamennyi új piaci szereplő köteles
megfizetni a TNGebV 1. cikkében − az e cikk mellékletének B 1. pontjával együttes olvasatban − előírt díjat a telefonszámok
megszerzése végett, illetve ahhoz, hogy hozzáférjenek a beszédalapútelefónia-szolgáltatás piacához a helyi hurok ágazatában,
míg a Deutsche Telekom jelentős számállománnyal rendelkezik, amely lehetővé teszi számára a piaci működést, és amelynek megszerzéséért
nem fizetett díjat.
31     Meg kell tehát állapítani, hogy a Deutsche Telekomot és a versenytársait nem kezelték azonos módon az említett piacra való
belépés vonatkozásában.
32     Az a körülmény, hogy a Deutsche Telekomnak díjat kell fizetnie az új számok megszerzéséért, nem változtatja meg ezt a megállapítást,
amely a piaci szereplők piacra való belépésére vonatkozik.
33     Egyebekben az a tény, hogy a Deutsche Telekom attól a vállalkozástól, amely a jogelődje, a számállományt az átruházás időpontjában
hatályos német jog és közösségi szabályozás szempontjából jogszerűen szerezte meg, ezen az állításon szintén nem módosít.
34     Felmerül azonban a kérdés, hogy az új piaci szereplőknek az olyan vállalkozástól eltérő kezelése, mint amilyen a Deutsche
Telekom, amely egy korábbi monopólium jogutódja, igazolható-e, vagy hátrányos megkülönböztetésnek minősül az irányelv 11. cikkének
(2) bekezdése szerint.
35     A német kormány előterjeszti, hogy a Deutsche Telekom rendelkezésére álló telefonszám-állománya alapján a díj megfizetésének
elmaradását az a tény igazolja, hogy e vállalkozásnak egyetemes szolgáltatói feladatokat is el kell látnia, és biztosítania
kell az általa átvett alkalmazottak nyugdíjának kifizetését.
36     Ebben a tekintetben lényeges rámutatni, hogy a német kormány nem nyújtott be számadatokat azon állításának alátámasztására,
hogy az említett állomány ingyenes kiutalása a Deutsche Telekomra nehezedő teher kompenzációjának minősül az egyetemes szolgáltatói
kötelezettségek címén, vagy az általa átvett alkalmazottak nyugdíjának fizetése miatt. Ahogyan azonban a Bíróság azt korábban
megállapította, amennyiben a 97/13 rendelet 11. cikkének (2) bekezdése az ugyanazon cikk (1) bekezdésében megfogalmazott általános
szabályhoz képest eltérést vezet be, azt megszorítóan kell értelmezni (lásd a C‑292/01. és C‑293/01. sz., Albacom és Infostrada
egyesített ügyekben 2003. szeptember 18-án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑9449. o.] 33. és 34. pontját). Következésképpen az
említett (2) bekezdésre alapított igazolásokat nem lehet pusztán általánosságban előterjeszteni.
37     Fenntartva az olyan magyarázat lehetőségét, amely lehetővé teszi a gazdasági szereplők közötti különbségtétel igazolását,
meg kell állapítani, hogy a telefonszám kiutalásáért olyan díjfizetési kötelezettség előírása, mint amilyet az alapügyben
szóban forgó szabályozás az új piaci szereplők számára megszabott, a helyi hurok ágazatában a beszédalapútelefónia-szolgáltatási
piacra való belépés szükséges feltétele, jóllehet a korábbi monopólium jogutód vállalkozása ugyanezen a piacon ingyenesen
nagy számállománnyal rendelkezik, a 97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdésével ellentétes hátrányos megkülönböztetésnek
minősül ezen új piaci szereplőkkel szemben.
38     Még amennyiben a német kormánynak sikerülne is bizonyítania a Deutsche Telekom rendelkezésére álló telefonszám-állomány állítólagos
diszkriminációmentes jellegét, azt is bizonyítania kellene, az említett 11. cikk (2) bekezdésében megfogalmazott harmadik
feltételnek megfelelően, hogy a számok kiutalása esetén a díj megfizetése figyelembe veszi-e az újító szolgáltatások és a
verseny fejlesztése előmozdításának szükségességét.
39     Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy torzulásmentes versenyt csak akkor lehet garantálni, ha a különböző gazdasági
szereplők esélyegyenlősége biztosított (lásd a C‑462/99. sz., Connect Austria ügyben 2003. május 22-én hozott ítélet [EBHT 2003.,
I‑5197. o.] 83. pontját).
40     A Bíróságnak már kellett vizsgálnia azt a versenyjogi kérdést, amelyet az a szabályozás vetett fel, amely bizonyos üzemi eszközök
− a jelen esetben a digitálismobiltelefon-ágazatban további frekvenciák − esetében erőfölényben lévő nyílt vállalkozás számára
ingyenes juttatást írt elő, míg az új piaci szereplőnek meg kellett fizetnie a díjat az ugyanarra az ágazatra vonatkozó engedély
megszerzéséért. Ebben a vonatkozásban a Bíróság megállapította, hogy az ilyen szabályozás sértheti az EK 82. cikk rendelkezéseit
e vállalkozás erőfölényének a kiterjesztése vagy megerősítése által. A Bíróság kifejtette azonban, hogy a versenyszabályok
nem tiltják meg az ilyen rendelkezést, ha az erőfölényben lévő közvállalkozás által a mobiltelefon-ágazatban valamely engedély
megszerzéséért korábban megfizetett díj, valamint a további frekvenciák ingyenes kiutalása gazdasági szempontból a versenytársra
kiszabott díjjal megegyezőnek minősül (lásd a Connect Austria ítélet [hivatkozás fent] 85–90. pontját).
41     Ennélfogva el kell végezni a megfelelő összehasonlító vizsgálatot az erőfölényben lévő vállalkozásra és a versenytársaira
a telefonszám kiutalásáért alkalmazott díj esetében.
42     Meg kell állapítani ebben a tekintetben, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás ‑ a jelen esetben a Deutsche Telekom ‑ nem
fizetett díjat igen nagy mennyiségű telefonszám kiutalásáért, és csak az új számok kiutalásáért kell díjat fizetnie, míg a
versenytársainak ‑ az új piaci szereplőknek ‑ már az első szám kiutalásáért díjat kell fizetni.
43     Az azonban nem vitatott, hogy ez a díj, amelyet a kiosztott számok gazdasági értéke alapján számítanak ki, jelentős terhet
képez a távközlési vállalkozások számára. Az új piaci szereplők esetében ez a díj a költségvetésüket a tevékenységüknek helyi
hurokban való megkezdésétől terheli.
44     Ebből következik, hogy az új piaci szereplők nincsenek azonos helyzetben az erőfölényben lévő vállalkozással a telefonszámok
megszerzése esetében, következésképpen a beszédalapú telefóniában a helyi hálózat ágazatában a verseny torzult.
45     Ahelyett, hogy jelentősen megkönnyítené az új piaci szereplők számára a piacra való belépést, ahogy azt a 97/13 irányelv ötödik
preambulumbekezdése kifejti (lásd az Albacom és Infostrada ítélet [hivatkozás fent] 35. pontját), enyhítve az erőfölényben
lévő vállalkozás és az új piaci szereplők közötti különbségeket a távközlési piacon, az olyan szabályozás következtében, mint
amely az alapügyben szerepel, e különbségek fennmaradnak. Ez a szabályozás az említett piacra való belépés akadályát képezi
ez utóbbiak számára, ebből következően fékezi a verseny fejlődését és az újító szolgáltatások előmozdítását, ellentétben a
97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdésében megfogalmazott harmadik feltétellel.
46     Ennélfogva az első kérdést úgy kell megválaszolni, hogy a 97/13 irányelv 11. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni,
hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügyben szerepel, amely előírja, hogy a távközlési piacon
az új piaci szereplő a telefonszámok kiutalásáért azok gazdasági értékét figyelembe vevő díjat köteles fizetni, jóllehet az
ugyanazon piacon erőfölényben lévő vállalkozás ingyenesen vett át egy rendkívül jelentős számállományt, amellyel a korábbi
monopolvállalkozás rendelkezett, amelynek ő a jogutódja, és a nemzeti jog kizárja az ilyen díjnak az ezen állományért való
utólagos megfizetését.

A második kérdésről
47     Tekintettel az első kérdésre adott válaszra, a második kérdésre nem kell válaszolni.

A költségekről
48     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
képezi, ez utóbbi bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek,
az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
A távközlési szolgáltatások terén az általános felhatalmazásokra és az egyedi engedélyekre vonatkozó közös szabályozási keretről
szóló, 1997. április 10-i 97/13/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 11. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni,
hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügyben szerepel, amely előírja, hogy a távközlési piacon
az új piaci szereplő a telefonszámok kiutalásáért azok gazdasági értékét figyelembe vevő díjat köteles fizetni, jóllehet az
ugyanazon piacon erőfölényben lévő vállalkozás ingyenesen vett át egy rendkívül jelentős számállományt, amellyel a korábbi
monopolvállalkozás rendelkezett, amelynek ő a jogutódja, és a nemzeti jog kizárja az ilyen díjnak az ezen állományért való
utólagos megfizetését.
Aláírások.
*
Az eljárás nyelve: német.