CELEX: 62002CJ0433
Traktatbrud
direktiv 92/100/EØF
ophavsret
vederlag til ophavsmænd i tilfælde af offentlige udlån af deres litterære værker eller kunstværker

Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 29. november 2002 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
i medfør af artikel 226 EF anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser
i henhold til artikel 1 og 5 i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november 1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om
visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (EFT L 346, s. 61), idet det ikke
anvender direktivets bestemmelser om retten til offentligt udlån.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Direktivets artikel 1 bestemmer:
»Harmoniseringens genstand
1. Medlemsstaterne indfører i overensstemmelse med bestemmelserne i dette kapitel, jf. dog artikel 5, ret til at tillade eller
forbyde udlejning og udlån af originalværker og eksemplarer af ophavsretligt beskyttede værker samt af andre frembringelser,
der er nævnt i artikel 2, stk. 1.
[...]
3. I dette direktiv forstås ved  ’udlån’: det forhold, at et værk for et begrænset tidsrum og ikke med henblik på direkte
eller indirekte økonomisk eller kommerciel fordel stilles til rådighed med henblik på brug via offentligt tilgængelige institutioner.
[...]«
Direktivets artikel 5 har følgende ordlyd:
»Indskrænkninger i eneretten til offentligt udlån
1. Medlemsstaterne kan gøre indskrænkninger i den eneret, der er omhandlet i artikel 1 med hensyn til offentligt udlån, såfremt
i det mindste ophavsmændene oppebærer vederlag for sådant udlån. Medlemsstaterne skal frit kunne fastsætte dette vederlag
under hensyn til deres målsætninger for fremme af kulturen.
2. Hvis medlemsstaterne ikke anvender den i artikel 1 omhandlede eneret til udlån for så vidt angår fonogrammer, film og edb-programmer,
skal de i det mindste for ophavsmænds vedkommende indføre et vederlag.
3. Medlemsstaterne kan fritage visse kategorier af institutioner for at betale det i stk. 1 og 2 nævnte vederlag.
[...]«
I direktivets artikel 15 er det fastsat, at medlemsstaterne skal sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i
kraft for at efterkomme direktivet inden den 1. juli 1994.
Nationale bestemmelser
Lov om ophavsrettigheder og ophavsbeslægtede rettigheder af 30. juni 1994 (
Moniteur belge
af 27.7.1994, s. 19297, herefter »loven«) bestemmer i artikel 1, stk. 1:
»Alene ophavsmanden til et litterært værk eller til et kunstværk har ret til at kopiere det eller til at tillade kopiering
af det, uanset hvordan og i hvilken form det sker.
Denne ret indebærer navnlig eneretten til at tillade ændringen eller oversættelsen af det.
Denne ret indbefatter ligeledes eneretten til at tillade leje eller udlån af det [...]«
Lovens artikel 23, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Ophavsmanden kan ikke forbyde udlån af litterære værker, af databaser, af fotografiske værker, af partiturer til musikalske,
lydmæssige og audiovisuelle værker, når dette udlån finder sted i et uddannelsesmæssigt eller kulturelt øjemed inden for rammerne
af organisationer, der officielt er godkendt eller etableret med dette formål af de offentlige myndigheder [...]«
I lovens kapitel VI, der indeholder bestemmelserne vedrørende offentligt udlån, bestemmer artikel 62:
»1. Ved udlån af litterære værker, af databaser, af fotografiske værker eller af partiturer til musikalske værker under de
betingelser, der er fastsat i artikel 23, har ophavsmanden ret til et vederlag.
2. Ved udlån af lydmæssige eller audiovisuelle værker under de betingelser, der er fastsat i artikel 23 og 47, har ophavsmanden,
den fortolkende eller udøvende kunstner og producenten ret til et vederlag.«
I lovens artikel 63 er følgende fastsat:
»Efter drøftelse med institutioner og selskaber, der forvalter ophavsrettigheder, fastsætter ministeren størrelsen af det
vederlag, der er nævnt i artikel 62. Disse vederlag oppebæres af de selskaber, der forvalter ophavsrettighederne. På de betingelser
og efter de nærmere retningslinjer, han fastsætter, kan Kongen overlade modtagelsen og fordelingen af vederlagene for offentlige
udlån til et repræsentativt selskab udvalgt blandt de selskaber, der forvalter ophavsrettigheder. Efter drøftelse med de sproglige
fællesskaber og i givet fald på deres foranledning, fastsætter Kongen for visse organer, der er godkendt eller etableret af
de offentlige myndigheder, en fritagelse eller en fast pris pr. udlån for at finansiere det vederlag, der er omhandlet i artikel
62.«
Den administrative procedure
Ved skrivelse af 24. januar 2001 henledte Kommissionen de belgiske myndigheders opmærksomhed på, at selv om direktivet ved
lov var blevet gennemført i belgisk ret, var der ikke udstedt en gennemførelsesbekendtgørelse vedrørende udlånsretten.
Ved skrivelse af 22. marts 2001 bekræftede de belgiske myndigheder, at der ikke var udstedt en gennemførelsesbekendtgørelse,
og anførte, at problemet bestod i, at de belgiske føderale enheder, der er kompetente inden for det kulturelle område, er
imod indførelsen af en udlånsret.
Den 24. juli 2001 sendte Kommissionen en åbningsskrivelse til Kongeriget Belgien. I besvarelse af dette brev henviste regeringen
på ny til de føderale enheders modstand mod at indføre en udlånsret eller en ret til vederlag for ophavsmændene til værkerne.
Regeringen fastholdt ligeledes sin kritik af den upræcise formulering af direktivets artikel 5, stk. 3, der tillader visse
undtagelser fra forpligtelsen til at betale et vederlag til ophavsmændene i tilfælde af offentligt udlån af deres værker.
Da Kommissionen ikke fandt dette svar tilfredsstillende, fremsendte den den 21. december 2001 en begrundet udtalelse til Kongeriget
Belgien, hvori den opfordrede dette til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme udtalelsen inden for en
frist på to måneder fra dennes meddelelse.
Den belgiske regering besvarede ikke den begrundede udtalelse, og Kommissionen besluttede derfor at anlægge denne sag.
Realiteten
Kommissionen har konstateret, at ingen af gennemførelsesforanstaltningerne vedrørende det vederlag, der er fastsat i lovens
artikel 63, er blevet gennemført. Vederlagets størrelse i lovens artikel 62 er derfor aldrig blevet fastsat, hvilket har medført,
at det i praksis er umuligt for de selskaber, der forvalter ophavsrettigheder, at opkræve disse vederlag på deres medlemmers
vegne. Kommissionen har på denne baggrund gjort gældende, at Kongeriget Belgien ikke har opfyldt sin forpligtelse efter direktivets
artikel 1 og 5 til i det mindste at fastsætte et vederlag til ophavsmændene til beskyttede værker i tilfælde af udlån af deres
værker.
Den belgiske regering har for det første gjort gældende, at de føderale enheders indstilling til, at kunstnerne tildeles et
vederlag for udlån af deres værker, lige fra starten har været negativ. Deres modstand er motiveret af kulturpolitiske hensyn,
idet de har insisteret på at få en generel fritagelse for betaling af vederlag for udlån for alle kategorier af institutioner,
der udlåner værker. Følgen heraf har været, at der indtil dato ikke er vedtaget nogen gennemførelsesbekendtgørelse til lovens
artikel 62 og 63.
Dernæst er regeringen af den opfattelse, at den vage formulering af direktivet er til hinder for, at direktivets bestemmelser
overholdes. For så vidt angår artikel 1, stk. 3, siger direktivet intet om, hvad der skal forstås ved udtrykket  »direkte
eller indirekte økonomisk eller kommerciel fordel«, og det indeholder heller ingen liste over offentligt tilgængelige institutioner.
For så vidt angår direktivets artikel 5, stk. 1, er den belgiske regering i tvivl om, hvad der henhører under  »offentligt
udlån«, som medlemsstaterne kan gøre undtagelser fra. Endvidere præciseres det ikke i direktivets artikel 5, stk. 3, hvad
der skal forstås ved  »visse kategorier af institutioner«. På samme måde er der ikke i direktivet angivet noget kriterium,
som medlemsstaterne skal anvende med henblik på at afgrænse de  »kategorier af institutioner«, der kan fritages for at betale
vederlag.
Den belgiske regering finder, at det i praksis er særdeles vanskeligt for medlemsstaterne ud fra formuleringen »ikke med henblik
på direkte eller indirekte økonomisk eller kommerciel fordel stilles til rådighed med henblik på brug via offentligt tilgængelige
institutioner« at afgrænse de kategorier af institutioner, der er fritaget for at betale vederlaget. Begrebet »udlån«, således
som det er defineret i direktivets artikel 1, stk. 3, relaterer sig nemlig udelukkende til en kategori af institutioner, der
er frit defineret. I praksis er der tale om udlån fra offentlige biblioteker og mediateker, skolebiblioteker, universitetsbiblioteker
og offentlige dokumentationscentre, der er tilgængelige for offentligheden, og som ikke afkræver lånerne noget vederlag for
udlånet, eller som kun opkræver et vederlag, hvis størrelse ikke overstiger det, der er nødvendigt til at dække udgifterne
til institutionens drift. Blandt denne gruppe af institutioner er det ikke let at foretage en sondring baseret på kulturelle
og uddannelsesmæssige kriterier, for eksempel mellem de kategorier af institutioner, der skal betale vederlag for udlån på
den ene side, og de kategorier af institutioner, der er undtaget fra at betale et sådant vederlag, på den anden side, når
henses til, at alle de institutioner, der er omfattet af direktivets artikel 1, stk. 3, beskæftiger sig med udlån af kulturel,
uddannelsesmæssig eller lignende karakter, idet udlån, der forfølger et direkte eller indirekte økonomisk eller kommercielt
mål, ifølge direktivet falder uden for bestemmelsens anvendelsesområde.
Den belgiske regering har endelig tilføjet, at Kommissionen i en rapport af 12. september 2002 har anført, at det lader til,
at der i visse andre medlemsstater ikke betales noget vederlag til indehaverne af ophavsrettighederne. Dette skulle være tilfældet
i Frankrig, Grækenland og Luxembourg, men sandsynligvis også i andre lande.
Det bemærkes indledningsvis, at i mangel af fællesskabskriterier i et direktiv, der er tilstrækkeligt præcise til at afgrænse
de forpligtelser, der udspringer af direktivet, tilkommer det medlemsstaterne på deres område at fastlægge de mest relevante
kriterier for at sikre, at direktivet respekteres inden for de grænser, der er fastsat ved fællesskabsretten og navnlig ved
direktivet (jf. i denne retning dom af 6.2.2003, sag C-245/00, Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten, Sml. I. s. 1251,
præmis 34).
Som Kommissionen har anført, er det desuden i henhold til direktivets artikel 5, stk. 3, tilladt, men ikke obligatorisk, for
en medlemsstat at fastsætte en undtagelse for visse typer af institutioner. Hvis forholdene i den pågældende medlemsstat således
ikke gør det muligt at foretage en gyldig sondring mellem forskellige kategorier af institutioner, må forpligtelsen til at
betale det omhandlede vederlag pålægges alle berørte institutioner.
Selv hvis det antages, at andre medlemsstater ikke anvender retten til offentligt udlån korrekt, således som den er fastsat
i direktivet, skal det desuden blot bemærkes, at det fremgår af fast praksis, at en medlemsstat ikke som begrundelse for at
undlade at gennemføre de forpligtelser, som påhviler den i medfør af fællesskabsretten, kan påberåbe sig, at andre medlemsstater
heller ikke overholder deres forpligtelser (jf. dom af 26.6.2001, sag C-173/99, BECTU, Sml. I, s. 4881, præmis 56).
For så vidt angår de vanskeligheder, som forbundsmyndighederne har haft med at få de føderale enheder til at acceptere, at
de institutioner, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktivets artikel 1, stk. 3, pålægges en forpligtelse til at
betale et vederlag for offentligt udlån, bemærkes endelig, at det følger af fast praksis, at en medlemsstat ikke kan påberåbe
sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser og frister, der
følger af et direktiv, ikke overholdes (jf. dom af 15.5.2003, C-419/01, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 4947, præmis
22).
Da direktivet således ikke er blevet gennemført fuldt ud inden for den fastsatte frist, bør der gives Kommissionen medhold.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Kongeriget Belgien
har tabt sagen og bør derfor pålægges at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1)
Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1 og 5 i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november
1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel
ejendomsret, idet det ikke anvender direktivets bestemmelser om retten til offentligt udlån.
2)
Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.
Puissochet
Schintgen
Gulmann
Skouris
Cunha Rodrigues
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 16. oktober 2003.
R. Grass
V. Skouris
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: fransk.