CELEX: 62004TJ0375
Valsts atbalsts
Lauksaimniecība
Atbalsta shēma Austrijas kvalitātes programmām lauksaimniecības pārtikas nozarē
Lēmums necelt iebildumus
Prasība atcelt tiesību aktu
Ieinteresētās personas statuss
Procesuālo tiesību nodrošināšana
Pieņemamība
Būtiskas grūtības
Vadlīnijas attiecībā uz valsts atbalstu reklāmas jomā

Prāvas rašanās fakti
Prasītāji,
Scheucher-Fleisch GmbH
,
Tauernfleisch Vertriebs GmbH
,
Wech-Kärntner Truthahnverarbeitung GmbH
,
Wech-Geflügel GmbH
,
Johann Zsifkovics
un
Grandits GmbH
ir piecas sabiedrības ar ierobežotu atbildību un viens individuālais komersants, kas dibināti saskaņā ar Austrijas tiesībām un specializējas dzīvnieku nokaušanā un sadalīšanā.
1992. gadā Austrijas Republika pieņēma
Bundesgesetz über die Errichtung der Marktordnungsstelle “Agrarmarkt Austria”
(Federālais likums par tirgu regulējošas iestādes “Agrarmarkt Austria” izveidi,
BGBl
. 376/1992) (turpmāk tekstā — “
AMA-Gesetz
1992”), kura 2. panta 1. punktā paredzēta publisko tiesību juridiskas personas ar nosaukumu “Agrarmarkt Austria” (turpmāk tekstā — “
AMA
”) izveide. Operatīvās darbības veic sabiedrība
Agrarmarkt Austria Marketing GmbH
(turpmāk tekstā — “
AMA Marketing
”), kas ir
AMA
100% apmērā piederoša meitas sabiedrība.
AMA-Gesetz
1992 ir vairākas reizes grozīts.
Saskaņā ar
AMA-Gesetz
1992 3. panta 1. punkta 3) apakšpunktu
AMA
uzdevums ir veicināt mārketingu lauksamniecības jomā. Šajā nolūkā tā ir atbildīga par iemaksu, kas veicamas par liellopu, teļu, cūku, jēru, aitu un putnu nokaušanu, iekasēšanu, saskaņā ar
AMA-Gesetz
199221.c panta 1. punkta 3) apakšpunktu redakcijā, uz kuru norādījuši prasītāji un
Grandits
.
Šis atbalsts ietver lauksaimniecības produktu ražošanas, apstrādes, pārstrādes un tirdzniecības veicināšanu Austrijā, izmantojot biomarķējumu “AMA” un kvalitātes marķējumu “AMA” (turpmāk tekstā “
AMA
marķējums”).
Kā uzņēmumiem, kas specializējas dzīvnieku nokaušanā un gaļas sadalīšanā, prasītājiem un
Grandits
saskaņā
AMA-Gesetz
199221.c panta 1. punkta 3) apakšpunktu ir pienākums veikt iemaksas
AMA
, pat ja to produktiem nav tiesības izmantot “AMA” marķējumu.
Prasītāji un
Grandits
kopā ar vēl divdesmit citiem uzņēmumiem, kas specializējušies dzīvnieku nokaušanā, iesniedza sūdzību Austrijas iestādēs par tiem uzlikto pienākumu veikt iemaksas
AMA
. Federālais lauksaimniecības un mežu, vides un ūdeņu ministrs šo iebildumu noraidīja.
Verwaltungsgerichtshof
(Administratīvā tiesa), kurā vērsās prasītāji un
Grandit
s, ar 2003. gada 20. marta un spriedumiem pieļauto procesuālo pārkāpumu dēļ atcēla Federālā ministra lēmumus.
Prasītāji un
Grandits
tajā pašā laikā 1999. gada 21. septembrī iesniedza sūdzību Eiropas Kopienu Komisijā, apgalvojot, ka tiem nodarīts kaitējums dažu
AMA-Gesetz
1992 normu dēļ.
Ar 2000. gada 15. februāra vēstuli Komisija prasītāju un
Grandits
sūdzību nosūtīja Austrijas iestādēm un aicināja tās iesniegt savus apsvērumus. Pēc Austrijas iestāžu atbildes Komisija tās informēja, ka attiecīgie pasākumi pagaidām ir reģistrēti kā nepaziņots atbalsts ar numuru NN 34/2000.
Pēc 2003. gada 8. marta Austrijas iestāžu lūguma Komisija nolēma atsevišķi izvērtēt tos pasākumus, kas veikti pirms, un tos, kas veikti pēc , jo šajā datumā tika veikti būtiski grozījumi
AMA-Gesetz
1992 piemērošanas noteikumos. Pārbaudes procedūrai, kas attiecas uz noteikumiem, kuri piemērojami pēc , tika piešķirts reģistrācijas numurs NN 34A/2000.
Ar 2004. gada 30. jūnija lēmumu saistībā ar valsts atbalstu NN 34A/2000 attiecībā uz kvalitātes programmām un marķējumiem “AMA-Biozeichen” un “AMA-Gütesiege” Austrijā Komisija nolēma necelt iebildumus pret “paziņotajiem” pasākumiem (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”). Šajā sakarā tā atzina, ka minētie pasākumi ir saderīgi ar kopējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ņemot vērā, ka tie atbilst nosacījumiem, kas paredzēti Kopienas pamatnostādņu valsts atbalsta sniegšanai lauksaimniecībā (
OV C 28, 2. lpp.
) 13. un 14. punktā un Kopienas pamatnostādnēs attiecībā uz valsts atbalstu saistībā ar EK līguma I pielikumā uzskaitīto produktu, kā arī dažu produktu, kas nav minēti I pielikumā, reklamēšanu (
OV C 252, 5. lpp.
; turpmāk tekstā — “Pamatnostādnes attiecībā uz valsts atbalstu reklāmas jomā”.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumu visi pirms 2002. gada 26. septembra
AMA
un
AMA Marketing
veiktie pasākumi nepārprotami tiek izslēgti no pārbaudes jomas.
2004. gada 16. jūlijā
AMA
paziņoja par apstrīdēto lēmumu prasītājiem un
Grandits
.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 17. septembrī, prasītāji un
Grandits
cēla šo prasību.
2004. gada 10. novembrī lieta tika nodota Pirmās instances tiesas ceturtajai palātai.
Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 9. decembrī, Komisija saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu izvirzīja iebildi par nepieņemamību. Prasītāji un
Grandits
iesniedza savus apsvērumus par šo iebildi. Ar Pirmās instances tiesas (ceturtās palātas) rīkojumu iebilde par nepieņemamību tika pievienota lietai un lēmums par tiesāšanās izdevumiem tika atlikts.
Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, kurai, attiecīgi, tika nodota šī lieta.
Ņemot vērā, ka viens no tiesas locekļiem nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, piemērojot Reglamenta 32. panta 3. punktu, iecēla citu tiesnesi, lai nokomplektētu palātas sastāvu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (sestā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzaicināja lietas dalībniekus,
Grandits
, kā arī Austrijas Republikas federālo valdību atbildēt uz rakstveida jautājumiem. Atbildes uz jautājumiem tika sniegtas noteiktajā termiņā.
Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2009. gada 23. janvārī,
Grandits
saskaņā ar Reglamenta 99. pantu informēja Pirmās instances tiesu, ka tā atsakās no savas prasības. Ar Pirmās instances tiesas sestās palātas priekšsēdētāja rīkojumu
Grandits
vārds tika svītrots no Pirmās instances tiesas reģistra, nosakot, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2009. gada 12. februāra tiesas sēdē.
Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu;
—
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, Komisija uzsver, ka apstrīdētais lēmums neskar prasītājus individuāli. Minētais lēmums tiem ir kā “vispārējs tiesību akts”, kas uz tiem attiecas tikai saistībā ar tiem piemītošo iemaksu veicēju objektīvo statusu tieši tādā pašā veidā, kā tas attiektos uz jebkuru citu uzņēmumu, kas faktiski vai potenciāli atrastos tādā pašā situācijā.
Turklāt Komisija apstrīd apgalvojumu, saskaņā ar kuru tikai četri mazumtirgotāju tīkli ir attiecīgo pasākumu saņēmēji. Patiesībā marķējuma “AMA” mērķis ir veicināt nevainojamas kvalitātes lauksaimniecības produktu realizāciju un to tātad izmanto lauksaimniecības uzņēmumi un pārtikas preču ražotāji kopumā.
Turklāt prasītāji, kas specializējušies dzīvnieku nokaušanā un gaļas sadalīšanā, nav konkurenti mazumtirgotājiem, kurus prasītāji savā prasības pieteikumā norādījuši kā attiecīgo pasākumu tiešos saņēmējus. Prasītāji arī nav paskaidrojuši, kādēļ tas, ka četri mazumtirgotāju tīkli, kam ir piešķirts kvalitātes marķējums, ir atpazīstami pēc nosaukuma, ir tos individualizējis. Tie arī nav precizējuši iemeslus, kādēļ tiem nav tiesību izmantot “AMA” marķējumu un kādēļ tie nevar apgādāt šos četrus mazumtirgotāju tīklus.
Komisija savā atbildē uz repliku piebilst, ka prasītāji nav pierādījuši, ka atsevišķas lopkautuves un gaļas sadalīšanas cehi ir saņēmuši šo atbalstu un ka tie darbojas tajā pašā ģeogrāfiskajā tirgū. Turklāt, ja prasītāji veic iemaksas, uz tiem arī attiecas reklāmas akcijas saistībā ar “AMA” marķējumu. Kā prasītāji paši norādījuši, šo reklāmu akciju ietvaros patērētāji tiek aicināti iegādāties Austrijas izcelsmes produktus. Līdz ar to prasītājiem nav nodarīti nekādi zaudējumi.
Otrkārt, uz prasītājiem, kā tie paši norādījuši prasības pieteikumā, tikai netieši attiecas minētais atbalsts. Šajā sakarā piemērošanas pasākumi, kas izvērtēti apstrīdētajā lēmumā, ir vispārēji un abstrakti. Tomēr personas var tikt individuāli izceltas tikai ar individuāliem juridiskiem aktiem, proti, administratīviem lēmumiem. Turklāt apstrīdētais lēmums neuzliek Austrijas Republikai pienākumu ieviest iemaksas, kas jāveic lopkautuvēm un gaļas sadalīšanas cehiem.
Treškārt, no EKL 88. panta 2. punktā minētajām procesuālajām garantijām izriet, ka Komisijas pienākums ir dot ieinteresētajām personām iespēju iesniegt savus apsvērumus. Tomēr šajā lietā, iesniedzot sūdzību, prasītāji jau ir izteikuši viedokli un tādējādi izmantojuši savas tiesības izteikties.
Prasītāji apgalvo, ka tie ir ieinteresētās puses saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu. Līdz ar to tie varēja celt prasību par tiesību akta atcelšanu saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu kā personas, kuras tieši un individuāli skar apstrīdētais lēmums.
Saskaņā ar prasītāju viedokli tiešie atbalsta saņēmēji ir konkrēti noteikti četri mazumtirgotāji, kuri ir ieguvuši tiesības izmantot “AMA” kvalitātes marķējumu. Tāpat arī pastāv tiešas konkurences saikne starp prasītājiem un uzņēmumiem, kas nodarbojas ar nokaušanu un gaļas sadalīšanu un kuriem ir tiesības izmantot marķējumu, jo “AMA” kvalitātes marķējuma sistēma tiek piemērota jau no dzīvnieka dzimšanas brīža līdz pat tā gaļas pārdošanai mazumtirdzniecībā un jebkurā ražošanas un izplatīšanas ķēdes posmā uzņēmums to var izmantot. Attiecībā uz dzīvniekiem, kas importēti no citām dalībvalstīm un nokauti Austrijā,
AMA
neiekasē nekādas iemaksas, bet šīs produkcijas realizāciju kavē reklāmas kampaņas, kas tiek organizētas minēto marķējumu labā.
Atsaucoties uz Tiesas 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
C-261/01 un C-262/01
van Calster
u.c. (
Recueil
, I-12249. lpp.
), prasītāji uzsver, ka Komisijai, veicot atbalsta pārbaudi, obligāti ir jāņem vērā arī finansēšanas veids gadījumos, kad tas uzskatāms par neatņemamu pasākumu daļu, kā tas ir šajā situācijā. Šajā sakarā tie uzsver, ka tie piedalās atbalsta finansēšanā.
Turklāt saskaņā ar iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Calster
u.c. 31. punktu Komisija nevarēja ar atpakaļejošu spēku novērst atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu. Tā kā apstrīdētais lēmums attiecas uz pasākumiem, kas bija spēkā pēc 2002. gada 26. septembra, ir iespējams, ka prasītājiem bija jāveic iemaksas ar atpakaļejošu datumu, sākot no šī datuma.
Visbeidzot, prasītāji apstrīd argumentu, saskaņā ar kuru tie, iesniedzot savu sūdzību, ir izmantojuši savas tiesības iesniegt apsvērumus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas, kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai, tomēr šo personu skar tieši un individuāli.
Šajā gadījumā neapstrīdams ir fakts, ka apstrīdētais lēmums ir adresēts Austrijas Republikai un nevis prasītājiem. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai apstrīdētais lēmums tos skar tieši un individuāli.
Pirmkārt, persona ir uzskatāma par tieši skartu tikai tad, ja apstrīdētais Kopienas līmeņa pasākums tieši ietekmē ieinteresētās personas tiesisko situāciju un ja tas neatstāj nekādu rīcības brīvību tiem, kam adresēts šis pasākums un kas ir atbildīgi par tā ieviešanu, un tā īstenošanai ir jābūt pilnībā automātiskai un jāizriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus papildu tiesību aktus. Tas tā ir attiecībā uz lēmumu, ar kuru tiek atļauts atbalsts, pat ja iespēja, ka valsts iestādes nolems nepiešķirt atbalstu, kas atļauts ar Komisijas strīdīgo lēmumu, ir tikai teorētiska un ja minēto iestāžu vēlme rīkoties šajā sakarā nav apšaubāma (Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā
C-386/96 P
Dreyfus
/Komisija,
Recueil
, I-2309. lpp.
, 43. un 44. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-289/03
BUPA
u.c./Komisija, Krājums, II-81. lpp.
, 81. punkts).
Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka 2004. gada 30. jūnijā, datumā, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, Austrijas Republika jau bija īstenojusi minēto atbalstu. Šajā sakarā prasītāji uzrādīja
AMA
un viena mazumtirgotāja izveidotās interneta mājas lapas, no kā var secināt, ka “AMA” marķējums jau bija piešķirts pirms apstrīdētā lēmuma. Tie arī uzrādīja
AMA
sagatavoto aprēķinu, kas adresēts
Grandits
attiecībā uz iemaksām, kas veicamas par periodu no 2002. gada maija līdz 2003. gada aprīlim, kas vismaz daļēji nosedz periodu, kurā piemērojami pasākumi, kas paredzēti apstrīdētajā lēmumā.
Līdz ar to iespēja, ka Austrijas iestādes nolems nepiešķirt minēto atbalstu, šķiet pilnībā teorētiska.
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir tieši skāris prasītājus EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.
Otrkārt, saistībā ar individuālo ietekmi uz prasītājiem jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru citas personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē tām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu apstākļu dēļ, kas šīs personas atšķir no visām citām personām, un tad, ja visi šie faktori tās individuāli nošķir tieši tāpat kā lēmuma adresātus (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62
Plaumann
/Komisija,
Recueil
, 197. un 223. lpp., un spriedums lietā
C-78/03 P Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, Krājums, I-10737. lpp.
, 33. punkts).
EKL 88. pantā paredzētās valsts atbalsta kontroles procedūras ietvaros, no vienas puses, ir nošķirts atbalsta iepriekšējās pārbaudes posms, kas paredzēts šā panta 3. punktā, kura mērķis ir vienīgi Komisijas sākotnējās nostājas par attiecīgā atbalsta saderīgumu noformulēšana, un, no otras puses, šā panta 2. punktā noteiktais oficiālās izmeklēšanas posms. Tikai saistībā ar šo pēdējo minēto posmu, kura mērķis ir Komisijas pilnīga informēšana par visiem lietas faktiem, EK līgums uzliek Komisijai pienākumu informēt ieinteresētās puses, lai tās varētu iesniegt savus apsvērumus (Tiesas 1993. gada 19. maija spriedums lietā
Cook
/Komisija,
Recueil
, I-2487. lpp., 22. punkts; spriedums lietā
C-225/91
Matra
/Komisija,
Recueil
, I-3203. lpp.
, 16. punkts, un iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, 34. punkts.
No iepriekš minētā izriet, ka, ja, neuzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru, lēmumā, kas pieņemts, pamatojoties uz tā paša panta 3. punktu, Komisija konstatē, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, šo procesuālo garantiju adresāti var panākt šo garantiju ievērošanu tikai tad, ja tiem ir iespēja šo lēmumu apstrīdēt Kopienu tiesā (iepriekš 41. punktā minētie spriedumi lietā
Cook
/Komisija, 23. punkts, un lietā
Matra
/Komisija, 17. punkts, kā arī iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, 35. punkts). Šo iemeslu dēļ ir pieņemama prasība atcelt šādu lēmumu, ko ir iesniegusi ieinteresētā puse EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, ja šīs prasības iesniedzējs, to iesniedzot, mēģina panākt, ka tiek aizsargātas procesuālās tiesības, kuras tam ir piešķirtas ar pēdējo minēto normu (iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, 35. punkts; šajā sakarā skat. arī iepriekš 41. punktā minētos spriedumus lietā
Cook
/Komisija, 23.–26. punkts, un lietā
Matra
/Komisija, 17.–20. punkts).
Ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, kas tādējādi atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai var iesniegt prasības atcelt tiesību aktu, ir personas, uzņēmumi vai apvienības, kuru intereses, iespējams, ir ietekmētas, piešķirot atbalstu, proti, it īpaši uzņēmumi, kas konkurē ar šī atbalsta saņēmējiem, un profesionālās organizācijas (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā
C-367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I-1719. lpp.
, 41. punkts, un iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, 36. punkts).
Savukārt, ja prasītājs apstrīd lēmuma, kurā ir novērtēts atbalsts, pamatotību ar to vien, ka prasītāju varētu uzskatīt par ieinteresēto pusi EKL 88. panta 2. punkta nozīmē, nepietiek, lai atzītu, ka prasība ir pieņemama. Prasītājam tad jāpierāda, ka tam ir īpašs statuss iepriekš 40. punktā minētā sprieduma lietā
Plaumann
/Komisija nodibinātās judikatūras izpratnē. Tā tas ir gadījumā, ja prasītāja stāvokli tirgū būtiski ir ietekmējis atbalsts, uz kuru attiecas konkrētais lēmums (Tiesas 1986. gada 28. janvāra spriedums lietā
169/84
Cofaz
u.c./Komisija,
Recueil
, 391. lpp.
, 22.–25. punkts, un iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
/Komisija, 37. punkts).
Visbeidzot, fakts, ka tiesību akts pēc sava rakstura un piemērojamības ir vispārpiemērojams tiktāl, ciktāl tas ir piemērojams visiem ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, neizslēdz to, ka tas dažus no tiem var skart individuāli (Tiesas 1994. gada 18. maija spriedums lietā
C-309/89
Codorníu
/Padome,
Recueil
, I-1853. lpp.
, 19. punkts, un spriedums lietā
C-487/06 P
British Aggregates
/Komisija, Krājums, I-10505. lpp.
, 32. punkts).
Šajā gadījumā prasītāji izvirza trīs pamatus nolūkā atbalstīt savu prasību.
Pirmais pamats ir saistīts ar procesuālo normu pārkāpumu. Tas sastāv no četrām daļām, kas attiecas, pirmkārt, uz attiecīgā atbalsta nepaziņošanu Komisijai, otrkārt, uz EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procesuālo garantiju pārkāpumu, treškārt, uz pamatojuma norādīšanas pienākuma pārkāpumu un, ceturtkārt, uz principa par lietas savlaicīgu izskatīšanu pārkāpumu. Pirmā pamata otrās daļas ietvaros prasītāji apgalvo, ka Komisijai bija pienākums uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EKL 88. panta piemērošanai (
OV L 83, 1. lpp
), 4. panta 4. punktu, ņemot vērā pastāvošās šaubas par attiecīgo pasākumu saderību ar kopējo tirgu.
Otrais pamats ir saistīts ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu. Šajā sakarā prasītāji it īpaši uzsver, ka tāda kvalitātes garantija kā tā, kas noteikta, lai varētu iegūt tiesības izmantot “AMA” marķējumu, neattiecas uz jēdzienu “attīstība” šīs normas izpratnē.
Trešā pamata ietvaros prasītāji apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi “pārtraukšanas klauzulu”, kas noteikta EKL 88. panta 3. punktā un Regulas Nr. 659/1999 3. pantā.
Tai pašā laikā, tā kā prasītāji arī apstrīd Komisijas atteikumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru un lēmuma par atbalsta izvērtēšanu pamatotību, lai noteiktu, vai prasītāju iesniegtā prasība ir pieņemama, pirmkārt, ir jāpārbauda prasītāju tiesības celt prasību nolūkā panākt to procesuālo tiesību aizsardzību un, otrkārt, prasītāju tiesības celt prasību nolūkā apstrīdēt strīdīgā lēmuma pamatotību.
Pirmkārt, attiecībā uz prasītāju tiesībām celt prasību nolūkā aizsargāt savas procesuālās tiesības vispirms ir jāatzīmē, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 14. apsvērumu “AMA” marķējumi tiek piešķirti tikai tiem produktiem, kuri atbilst noteiktiem kvalitātes kritērijiem, kas attiecas uz ražošanas metodēm, produkta īpašībām un dažos gadījumos arī prasībām saistībā ar to ģeogrāfisko izcelsmi. Tādējādi saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 27. apsvērumu attiecīgais atbalsts veicina atsevišķu lauksaimniecības produktu ražošanas, apstrādes, pārstrādes un tirdzniecības nozares uzņēmumu attīstību Austrijā.
Attiecībā it īpaši uz gaļu, kā to uzsver prasītāji, marķējumam “AMA” ir raksturīga ražošanas un izplatīšanas ķēde kopš dzīvnieku dzimšanas un audzēšanas līdz pat to izplatīšanai mazumtirdzniecībā, kuras ietvaros katrā stadijā ir jāievēro precīzi priekšnoteikumi attiecībā uz kvalitāti un veicamajām pārbaudēm tās nodrošināšanai ar mērķi attīstīt augstas kvalitātes produktu tirdzniecību.
Līdz ar to attiecīgā atbalsta saņēmēji nav tikai mazumtirgotāji. Atbalsta saņēmēju vidū ir arī visi tie uzņēmumi, kuri ietilpst ražošanas un izplatīšanas ķēdē, kas raksturīga “AMA” marķējumam. Tātad prasītāji — sabiedrības, kas specializējušās dzīvnieku nokaušanā un sadalīšanā, — ir konkurenti tiem dzīvnieku nokaušanas un sadalīšanas uzņēmumiem, kuriem ir tiesības izmantot “AMA” marķējumu. Tie arī darbojas tajā pašā ģeogrāfiskajā tirgū, proti, Austrijā, kā prasītāji arī norādījuši atbildē uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu.
Turklāt tas, ka šajā gadījumā prasītājiem bija iespēja, iesniedzot savu sūdzību par attiecīgo atbalstu, darīt zināmus savus argumentus jau iepriekšējās pārbaudes procedūras laikā saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, neatņem tiem tiesības uz procesuālajām garantijām, kas tiem tieši paredzētas EKL 88. panta 2. punktā (šajā sakarā skat. iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā
BUPA
u.c./Komisija, 76. punkts).
No tā izriet, ka prasītājiem ir tiesības celt prasību tiktāl, ciktāl to mērķis ir aizstāvēt savas procesuālās tiesības, kas tiem izriet no EKL 88. panta 2. punkta.
Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa saistībā ar EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procesuālo garantiju pārkāpumu ir pieņemama.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāju tiesībām celt prasību nolūkā apstrīdēt strīdīgā lēmuma pamatojumu jāatzīmē, ka apstāklis, ka attiecīgais lēmums varēja zināmā mērā ietekmēt konkurences attiecības, kas pastāv attiecīgajā tirgū, un ka attiecīgie uzņēmumi zināmā mērā konkurēja ar šā lēmuma adresātu, neveido šādu būtisku ietekmi (šajā sakarā skat. Tiesas 1969. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās
10/68 un 18/68
Eridania
u.c./Komisija,
Recueil
, 459. lpp.
, 7. punkts, un iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
British Aggregates
/Komisija, 47. punkts). Tādējādi uzņēmums nevar atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu attiecībā pret atbalstu saņēmušo uzņēmumu, bet tam turklāt ir jāpierāda, ka tā faktiskā situācija to individuāli izceļ analogi lēmuma adresātam (šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā
C-106/98 P
Comité d’entreprise de la Société française de production
u.c./Komisija,
Recueil
, I-3659. lpp.
, 41. punkts, un iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
British Aggregates
/Komisija, 48. punkts).
Jāatzīmē, ka prasītāji tiesai iesniegtajos dokumentos neatklāj nevienu no tiesībām vai faktiskajiem apstākļiem izrietošu argumentu, kas pamatotu to īpašās konkurences situāciju minētajā tirgū.
Turklāt, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu par būtisko ietekmi uz viņu stāvokli, prasītāji vienīgi norāda uz “būtisku ražošanas jaudu pārpalikumu”, kas pastāv dzīvnieku nokaušanas un gaļas sadalīšanas tirgū, neko vairāk neprecizējot, un uzsver, ka attiecīgajam atbalstam ir ievērojama ietekme uz konkurenci un pārrobežu tirdzniecību.
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāji nav pierādījuši, ka atbalsts, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir būtiski ietekmējis to stāvokli tirgū.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā un ceturtā daļa, kā arī trešais pamats, ciktāl tas neattiecas uz procesuālo tiesību nodrošināšanu, kas prasītājiem pienākas saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu, jānoraida kā nepieņemami.
Savukārt jāatgādina, ka Pirmās instances tiesai prasītāja izvirzītie pamati jāinterpretē pēc to būtības, nevis to formālās kvalifikācijas (šajā sakarā skat. Tiesas 1961. gada 15. decembra spriedumu apvienotajās lietās 19/60, 21/60, 2/61 un 3/61
Fives Lille Cail
u.c./Augstā Iestāde,
Recueil
, 559. un 588. lpp.). Tādējādi tā var pārbaudīt citus prasītāja argumentus, lai pārliecinātos, vai arī tie sniedz pierādījumus prasītāja izvirzītajam pamatam, ar kuru skaidri tiek izteikta tādu šaubu pastāvēšana, kas būtu bijušas par pamatu EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanai (Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-254/05
Fachvereinigung Mineralfaserindustrie
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 48. punkts; šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-158/99
Thermenhotel Stoiser Fran
z u.c./Komisija,
Recueil
, II-1. lpp.
, 141., 148., 155., 161. un 167. punkts).
Šajā gadījumā no prasības pieteikuma izriet, ka pirmā pamata trešā daļa, kā arī otrais pamats sniedz pierādījumus pirmā pamata otrās daļas pamatojumam, jo prasītāji tādā veidā uzsver būtisku grūtību pastāvēšanu, kas pamato oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu. Patiesībā prasītāji ar otro pamatu vēlas arī uzsvērt, ka procesuālās tiesības, kas tiem izriet no EKL 88. panta 2. punkta, tika pārkāptas ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu. Līdzīgi pirmā pamata trešā daļa attiecībā uz nepietiekamu pamatojumu sniedz pierādījumu pirmā pamata otrajai daļai tādā veidā, ka, trūkstot pietiekamam pamatojumam, ieinteresētās personas nevar noskaidrot Komisijas secinājumu pamatojumu saistībā ar to, ka nepastāv nopietnas grūtības, un tiesa nevar veikt savu pārbaudi.
Līdz ar to par pieņemamu jāatzīst pirmā pamata trešā daļa, kā arī otrais pamats tiktāl, ciktāl tie attiecas uz procesuālo tiesību, kas prasītājiem izriet no EKL 88. panta 2. punkta, nodrošināšanu.
Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji apgalvo, ka Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punkts uzliek Komisijai pienākumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru par attiecīgo atbalstu, ja pastāv šaubas par tā saderību ar kopējo tirgu. Tie atsaucas uz vairākiem dokumentiem, it īpaši saistībā ar
AMA
un viena mazumtirgotāja izveidotajām interneta mājas lapām, kas pierāda, ka tikai Austrijas izcelsmes produktiem ir tiesības lietot “AMA” marķējumu. Prasītāji arī atsaucas uz vienu 2000. gada 19. jūnija Komisijas vēstuli, kas adresēta Austrijas iestādēm, kurā izklāstīti apsvērumi, kas aicina apšaubīt attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu un it īpaši ar EKL 28. pantu. Saistībā ar šo faktisko un tiesisko situāciju Komisijai bija pienākums pieņemt lēmumu par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu.
Prasītāji savā replikā piebilst, ka
AMA-Gesetz
199221.a pants izslēdz kvalitātes marķējuma “AMA” piešķiršanu produktiem, kas nav Austrijas izcelsmes, kā arī mārketinga kampaņu realizēšanu nolūkā reklamēt šādus produktus. Tāpat arī
AMA Marketing
statūtos norādīts, ka šim uzņēmumam jānodarbojas ar valsts lauksaimniecības un mežsaimniecības produktiem. Tātad
AMA-Gesetz
1992 un
AMA Marketing
statūti nav saderīgi ar EKL 28. pantu. Šajā sakarā nepietiek ar “atvēršanas klauzulas” ietveršanu
AMA
noteikumos attiecībā uz ārvalsts produktiem. Turklāt ir jāpamatojas nevis uz šo noteikumu normām, bet uz faktiski īstenotajiem pasākumiem.
Komisija iebilst, ka visi dokumenti, uz kuriem atsaucas prasītāji, attiecas uz periodu pirms 2002. gada 26. septembra. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
AMA
un
AMA Marketing
pirms veiktie pasākumi ir nepārprotami izslēgti no pārbaudes jomas. Turklāt attiecībā uz pasākumiem, kas stājās spēkā pēc , Komisija atsaucas uz dažādiem
AMA
noteikumiem, it īpaši uz 2001. gada janvāra, 2002. gada septembra un 2003. gada februāra noteikumiem, kas pierāda, ka prasītāju iebildumi ir nepamatoti. Līdz ar to Komisijai nebija pienākuma uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru.
Atbildē uz repliku Komisija uzsver, kā to atspoguļo
AMA
noteikumi, ka marķējumi ar vai bez norādes uz izcelsmi nav domāti tikai Austrijas uzņēmumiem vai Austrijas izcelsmes produktiem. Prasītājiem nav izdevies minēt kaut vienu gadījumu, kad, balstoties uz
AMA Marketing
statūtiem, tiktu noraidīts ārpus Austrijas izcelsmes prasītāja lūgums piešķirt tam kvalitātes marķējumu.
— Pirmās instances tiesas vērtējums
Sākotnēji ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāuzsāk oficiālā izmeklēšanas procedūra, ja, ņemot vērā informāciju, kas iegūta iepriekšējās pārbaudes procedūras gaitā, tai joprojām ir ļoti grūti novērtēt attiecīgo pasākumu. Šis pienākums tieši izriet no EKL 88. panta 3. punkta, kas ir interpretēts judikatūrā un ir apstiprināts Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktā un 13. panta 1. punktā, ja Komisija pēc iepriekšējas pārbaudes veikšanas konstatē, ka prettiesiskais pasākums rada šaubas par tā saderību ar kopējo tirgu (šajā sakarā skat. iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā
BUPA
u.c./Komisija, 328. punkts).
Patiesībā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 88. panta 2. punktā paredzētā valsts atbalsta pārbaudes procedūra noteikti ir nepieciešama, ja Komisijai rodas nopietnas grūtības novērtēt, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Komisija līdz ar to var aprobežoties ar iepriekšēju pārbaudi, kas paredzēta EKL 88. panta 3. punktā, lai pieņemtu valsts pasākumam labvēlīgu lēmumu, tikai tad, ja tā pirmās pārbaudes beigās ir ieguvusi pārliecību, ka šis pasākums vai nu nav atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, vai arī, ja tas tiek atzīts par atbalstu, ir saderīgs ar kopējo tirgu. Ja savukārt šīs pirmās pārbaudes beigās Komisija ir ieguvusi pretēju pārliecību vai arī ja tā neļauj novērst visas grūtības, kas radušās, novērtējot attiecīgā pasākuma saderību ar kopējo tirgu, Komisijai ir pienākums iegūt visus nepieciešamos atzinumus un uzsākt šajā sakarā EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru (iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
Matra
/Komisija, 33. punkts; iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 39. punkts, un iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā
BUPA
u.c./Komisija, 329. punkts).
Tātad Komisijai pašai, pamatojoties uz lietas faktiskajiem un tiesību apstākļiem, ir jāizvērtē, vai grūtības, kas saistītas ar atbalsta saderības novērtēšanu, prasa šīs procedūras uzsākšanu (iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
Cook
/Komisija, 30. punkts). Šajā vērtējumā ir jāievēro trīs prasības.
Pirmkārt, atbilstoši EKL 88. pantam Komisijas tiesības pēc iepriekšējās pārbaudes procedūras pabeigšanas izlemt, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, aprobežojas ar atbalsta pasākumiem, kas nerada nopietnas grūtības, un tādējādi šim kritērijam ir izņēmuma raksturs. Tāpēc Komisija nevar atteikties uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, pamatojoties uz citiem apstākļiem, tādiem kā trešo personu intereses, procesuālās ekonomijas apsvērumi vai kādi citi administratīvo ērtību apsvērumi (Pirmās instances tiesas 2001. gada 15. marta spriedums lietā
Prayon-Rupel
/Komisija,
Recueil
, II-867. lpp., 44. punkts).
Otrkārt, ja ir nopietnas grūtības, Komisijai nav piešķirta rīcības brīvība un tai ir jāuzsāk oficiālā procedūra. Lai gan tās tiesības uzsākt šo procedūru ir ierobežotas, Komisijai tomēr ir zināma rīcības brīvība lietas apstākļu izpētīšanā un novērtēšanā, lai izlemtu, vai tie rada nopietnas grūtības. Atbilstoši EKL 88. panta 3. punkta mērķim un tās labas pārvaldības pienākumam Komisija cita starpā var uzsākt sarunas ar valsti, kas paziņojusi par atbalstu, vai ar trešām personām, lai tādējādi iepriekšējās procedūras gaitā pārvarētu visas grūtības, ar ko tā sastapusies (iepriekš 72. punktā minētais spriedums lietā
Prayon-Rupel
/Komisija, 45. punkts).
Treškārt, nopietnu grūtību jēdziens ir objektīvs. Šādu grūtību konstatēšana prasa izmeklēt gan apstākļus, kādos apstrīdētais tiesību akts ticis pieņemts, gan tā saturu objektīvi, salīdzinot lēmuma pamatojumu ar Komisijas rīcībā esošo informāciju brīdī, kad tā pieņēmusi lēmumu par apstrīdētā atbalsta saderību ar kopējo tirgu (skat. iepriekš 72. punktā minēto spriedumu lietā
Prayon-Rupel
/Komisija, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Komisija apstrīdētajā lēmumā secināja, ka attiecīgais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, jo tas ir saskaņā ar pamatnostādnēm valsts atbalsta sniegšanai lauksaimniecībā un pamatnostādnēm attiecībā uz valsts atbalstu reklāmas jomā.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka pamatnostādnēs attiecībā uz valsts atbalstu reklāmas jomā saistībā ar īpašajām kvalitātes prasībām, kurām jāatbilst attiecīgajiem produktiem, ir paredzēts:
“49.
Valsts kvalitātes kontroles režīmiem jābūt balstītiem tikai uz esošajām objektīvajām īpašībām, kas produktiem piešķir attiecīgo kvalitāti vai kas attiecas uz attiecīgo ražošanas veidu, un nevis uz produktu izcelsmi vai vietu, kurā produkts ražots. Neraugoties uz to, vai šie kvalitātes kontroles režīmi ir obligāti vai fakultatīvi, tiem jābūt pieejamiem visiem Kopienā ražotajiem produktiem neatkarīgi no to izcelsmes, ja vien tie atbilst attiecīgajiem nosacījumiem [..].
50.
Ja šis režīms ir attiecināms tikai uz konkrētas izcelsmes produktiem [..], šāds režīms ir pretrunā Līgumam un līdz ar to ir skaidrs, ka Komisija nevar uzskatīt, ka atbalsts, kas sniegts šī režīma reklāmai, ir saderīgs ar kopējo tirgu.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
No minētajām pamatnostādnēm, it īpaši to 46. punkta, izriet, ka termins produktu “izcelsme” jāsaprot tādā nozīmē kā “valsts, reģionālā vai vietējā izcelsme”.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 52. apsvērumā Komisija secināja, ka šajā gadījumā atbalsts atbilst nosacījumam, saskaņā ar kuru valsts kvalitātes kontroles režīms nedrīkst būt ierobežots tā, lai tas attiektos tikai uz kādas konkrētas izcelsmes produktiem. Līdz ar to tā atzina:
“Kvalitātes marķējumu ir tiesības lietot attiecībā uz visiem Kopienā audzētajiem vai ražotajiem produktiem, kuri atbilst kvalitātes marķējuma lietošanas nosacījumiem. Šie īpašie nosacījumi produktiem, kas pretendē uz kvalitātes marķējumu, vai nu attiecas uz produktu kvalitāti, vai arī aprobežojas tikai ar produktu ģeogrāfiskās izcelsmes pārbaudīšanu. Šie īpašie nosacījumi katrā ziņā var tikt izpildīti neatkarīgi no produkta ģeogrāfiskās izcelsmes.” [Neoficiāls tulkojums]
Šādā pašā veidā apstrīdētā lēmuma 66. apsvērumā Komisija noraidīja prasītāju argumentus, ko tie bija izvirzījuši savā sūdzībā un saskaņā ar kuriem tikai Austrijas ražotāji ir “AMA” marķējumu saņēmēji, nosakot:
“[..] Paziņotie pasākumi attiecībā uz biomarķējumu un kvalitātes marķējumu, kas tiek piemēroti kopš 2002. gada 26. septembra, neattiecas tikai uz Austrijas produktiem, un [..] produktu izcelsme nav galvenais faktors, kas parādās marķējumos un arī attiecīgajā reklāmā.
[..]”
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 67. apsvēruma izriet, ka Komisija pamatojās uz tiem
AMA
un
AMA Marketing
pasākumiem, kas veikti pēc 2002. gada 26. septembra. Šajā sakarā Komisija iebildumu rakstā min trīs
AMA
noteikumus, proti, 2001. gada janvāra, 2002. gada septembra un 2003. gada februāra noteikumus.
Prasības pieteikumā prasītāji apgalvo, ka produkti, kam ir tiesības izmantot “AMA” marķējumu, ir tikai Austrijas izcelsmes produkti. Šajā sakarā tie ir iesnieguši vienu no
AMA-Gesetz
1992 versijām, kuru Komisija nav apstrīdējusi un saskaņā ar kuru atbilstoši minētā likuma 21.a pantam attiecībā uz iemaksu mērķi ir noteikts:
“Iemaksas lauksaimniecības mārketinga mērķiem [..] tiek ievāktas nolūkā nodrošināt šādus mērķus:
1)
sekmēt un garantēt valsts lauksaimniecības un mežsaimniecības un atvasināto produktu tirdzniecību;
2)
atvērt un uzturēt šo produktu tirgu valsts iekšienē un ārvalstīs;
3)
uzlabot šo produktu izplatīšanu;
4)
atbalstīt vispārējos pasākumus, kas vērsti uz šo produktu (it īpaši attiecīgo lauksaimniecības produktu) kvalitātes uzlabošanu un garantēšanu;
5)
veicināt citus mārketinga pasākums (it īpaši attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu un izmaksām saistībā ar darbiniekiem, kas saistīti ar minētajiem pakalpojumiem).”
Atbildot uz Pirmās instances tiesas uzdoto rakstveida jautājumu, Komisija norādīja, ka, no vienas puses, Austrijas iestādes sarunu laikā ar Komisiju apsolīja nodrošināt
AMA-Gesetz
1992 vēlāku pielāgošanu un, no otras puses, ka 21.a pants ir grozīts ar 2007. gada Federālo likumu (
BGBl
. 55/2007), kas stājies spēkā 2007. gada 1. jūlijā. Atbilstoši Komisijas viedoklim kopš šī datuma
AMA-Gesetz
199221.a panta 1) punktā vairs nav ietverts termins “valsts izcelsmes”.
Bez šaubām, Komisija uzsver, ka arī
AMA-Gesetz
199221.a panta 5) punkts tā sākotnējā versijā starp mērķiem, kuru dēļ tiek veiktas attiecīgās iemaksas, paredzēja arī “jebkuru citu mārketinga pasākumu veicināšanu”, neparedzot ierobežojumu tikai attiecībā uz valsts produktiem.
Tomēr no Komisijas atbildes izriet, ka brīdī, kad Komisija izvērtēja attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu,
AMA-Gesetz
199221.a panta būtiskākās normas attiecās tikai uz valsts izcelsmes produktiem.
Līdz ar to minētajā pantā nav ievērots nosacījums, ko paredz pamatnostādnes attiecībā uz valsts atbalstu reklāmas jomā, saskaņā ar kuru valsts kvalitātes kontroles režīms nedrīkst būt attiecināts tikai uz konkrētas izcelsmes produktiem. No Komisijas rakstveida atbildes arī izriet, ka sarunu laikā, kas par šo jautājumu norisinājās starp Komisiju un Austrijas iestādēm, Komisija par to bija informēta.
Tādējādi, kaut arī
AMA
noteikumos nav paredzēts produktu izcelsmes nosacījums,
AMA-Gesetz
199221.a panta 1) punktā noteiktais ierobežojums tikai attiecībā uz valsts izcelsmes produktiem tomēr radīja šaubas par attiecīgā atbalsta saderību ar pamatnostādnēm attiecībā uz valsts atbalstu reklāmas jomā. Līdz ar to Komisijai bija jāpiemēro Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punkts.
Jāsecina, ka attiecīgā atbalsta saderības ar kopējo tirgu izvērtēšana radīja būtiskas grūtības, kuru dēļ Komisijai bija jāuzsāk EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra.
Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, neizskatot pirmā pamata trešo daļu un otro pamatu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītāju prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Komisijas 2004. gada 30. jūnija lēmumu C(2004) 2037, galīgā redakcija, par valsts atbalstu NN 34A/2000 saistībā ar kvalitātes programmām un marķējumiem “AMA-Biozeichen” un “AMA-Gütesiegel” Austrijā;

2)
Eiropas Kopienu Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina
Scheucher-Fleisch GmbH
,
Tauernfleisch Vertriebs GmbH
,
Wech-Kärntner Truthahnverarbeitung GmbH
,
Wech-Geflügel GmbH
un
Johann Zsifkovics
tiesāšanās izdevumus.

Meij
Vadapalas
Truchot
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 18. novembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.