CELEX: 61999TJ0065
Konkurrence
forordning (EØF) nr. 4056/86
kontrolundersøgelse af et andet selskabs lokaler end det selskab, der er adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse
EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF)
statslige bestemmelser om søtransport og offentlige myndigheders praksis
anvendeligheden af traktatens artikel 85
tilregnelse af den retsstridige adfærd
bøde
anvendelse af retningslinjerne for beregning af bøder

Sagens faktiske omstændigheder
1       Sagsøgeren, Strintzis Lines SA, er et græsk færgeselskab, som transporterer passagerer og biler på ruter i Grækenland samt
i udlandet, herunder på ruterne mellem Grækenland og Italien (herefter »markedet Grækenland/Italien«), hvor selskabet betjener
ruterne mellem Patras og Ancona, via Korfu og Igoumenitsa, mellem Patras og Brindisi og mellem Patras og Bari.
2       Efter en klage indgivet af en passager i 1992, hvorefter færgeselskabernes priser på ruterne mellem Grækenland og Italien
lå meget tæt op ad hinanden, rettede Kommissionen i henhold til artikel 16 i Rådets forordning (EØF) nr. 4056/86 af 22. december
1986 om fastsættelse af de nærmere retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 på søtransport (EFT L 378,
s. 4) begæringer om oplysninger til en række færgeselskaber. Dernæst foretog den i henhold til artikel 18, stk. 3, i forordning
nr. 4056/86 kontrolundersøgelser i seks færgeselskabers kontorer, nemlig fem i Grækenland og en i Italien.
3       Kommissionen vedtog den 4. juli 1994 beslutning K(94) 1790/5, hvorved den pålagde selskabet Minoan Lines at underkaste sig
en kontrolundersøgelse (herefter »beslutningen om kontrolundersøgelse«). Den 5. og 6. juli 1994 undersøgte Kommissionens repræsentanter
lokaler beliggende på Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, som siden viste sig at tilhøre selskabet European Trust Agency
(herefter »ETA«), en juridisk enhed, der er forskellig fra den, der nævnes i beslutningen om kontrolundersøgelse. Under denne
kontrolundersøgelse tog Kommissionen kopier af et stort antal dokumenter, der senere blev anset for at vedrøre de forskellige
virksomheder, der var omfattet af undersøgelsen.
4       Der blev senere rettet andre begæringer om oplysninger i henhold til artikel 16 i forordning nr. 4056/86 til sagsøgeren samt
til andre færgeselskaber, for at disse skulle give nærmere oplysninger om de dokumenter, man havde fundet under kontrolundersøgelserne.
5       Ved beslutning af 21. februar 1997 indledte Kommissionen en formel procedure med fremsendelse af en klagepunktsmeddelelse
til ni selskaber, herunder sagsøgeren.
6       Den 9. december 1998 vedtog Kommissionen beslutning 1999/271/EF vedrørende en procedure i henhold til EF-traktatens artikel
85 (IV/34.466 – Græske færger) (EFT 1999 L 109, s. 24, herefter »beslutningen«).
7       Beslutningen indeholder følgende bestemmelser:
»Artikel 1
1.      Minoan Lines, Anek Lines, Karageorgis Lines, Marlines SA og Strintzis Lines har overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1,
ved at aftale de priser, der skulle anvendes for roll-on-roll-off-færgetransport mellem Patras og Ancona.
Disse overtrædelser varede i følgende tidsrum:
a)      for Minoan Lines og Strintzis Lines i tidsrummet fra den 18. juli 1987 og indtil juli 1994
b)      for Karageorgis Lines i tidsrummet fra den 18. juli 1987 til den 27. december 1992
c)      for Marlines SA i tidsrummet fra den 18. juli 1987 til den 8. december 1989
d)      for Anek Lines i tidsrummet fra den 6. juli 1989 og indtil juli 1994.
2.      Minoan Lines, Anek Lines, Karageorgis Lines, Adriatica di Navigazione SpA, Ventouris Group Enterprises SA og Strintzis Lines
har overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved at aftale de takstniveauer, der skulle anvendes for lastbiler på ruterne
fra Patras til Bari og Brindisi.
Disse overtrædelser varede i følgende tidsrum:
a)      for Minoan Lines, Ventouris Group Enterprises SA og Strintzis Lines i tidsrummet fra den 8. december 1989 og indtil juli 1994
b)      for Karageorgis Lines i tidsrummet fra den 8. december 1989 til den 27. december 1992
c)      for Anek Lines i tidsrummet fra den 8. december 1987 og indtil juli 1994
d)      for Adriatica di Navigazione SpA i tidsrummet fra den 30. oktober 1990 og indtil juli 1994.
Artikel 2
For de i artikel 1 omhandlede overtrædelser pålægges de nedennævnte virksomheder følgende bøder:
–       Minoan Lines, en bøde på 3,26 mio. ECU
–       Strintzis Lines, en bøde på 1,5 mio. ECU
–       Anek Lines, en bøde på 1,11 mio. ECU
–       Marlines SA, en bøde på 0,26 mio. ECU
–       Karageorgis Lines, en bøde på 1 mio. ECU
–       Ventouris Group Enterprises SA, en bøde på 1,01 mio. ECU
–      Adriatica di Navigazione SpA, en bøde på 0,98 mio. ECU.
[...]«
8       Beslutningen er rettet til syv virksomheder, nemlig Minoan Lines, Heraklion, Kreta (Grækenland) (herefter »Minoan«), Strintzis
Lines, Piræus (Grækenland) (herefter »sagsøgeren«), Anek Lines, Chania, Kreta (herefter »Anek«), Marlines SA, Piræus (herefter
»Marlines«), Karageorgis Lines, Piræus (herefter »Karageorgis«), Ventouris Group Enterprises SA, Piræus (herefter »Ventouris
Ferries«), og Adriatica di Navigazione SpA, Venedig (Italien) (herefter »Adriatica«).

Retsforhandlinger og parternes påstande
9       Ved stævning registreret på Rettens Justitskontor den 3. marts 1999 har sagsøgeren anlagt sag med påstand om annullation af
beslutningen.
10     På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i
foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodet Kommissionen om skriftligt at besvare et spørgsmål og fremlægge
nogle dokumenter. Kommissionen har efterkommet disse anmodninger inden for den fastsatte frist.
11     Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten i retsmødet den 1. juli 2002.
12     Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–       Beslutningen annulleres i det hele.
–       Subsidiært annulleres beslutningens artikel 1 for så vidt angår overtrædelsens varighed, og den pålagte bøde annulleres eller
nedsættes.
–       Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
13     Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–       Frifindelse i det hele.
–       Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
14     Sagsøgeren har til støtte for sin påstand om annullation af beslutningen påberåbt sig tre anbringender. Ifølge det første
anbringende er den af Kommissionen foretagne kontrol i ETA’s kontorer retsstridig. Ifølge det andet anbringende er der i det
foreliggende tilfælde foretaget en urigtig anvendelse af EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), som
følge af en fejlagtig og ufuldstændig vurdering af de faktiske omstændigheder. Med det tredje anbringende har sagsøgeren gjort
gældende, at beslutningen er mangelfuldt begrundet.
15     Til støtte for den subsidiære påstand om annullation eller nedsættelse af bøden har sagsøgeren påberåbt sig et anbringende
om, at der ved fastsættelsen af bødens størrelse er sket tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Anbringendet er opdelt
i tre led, nemlig at der er sket en fejlagtig vurdering af overtrædelsens grovhed, af dennes varighed og af bødens størrelse.
I –
Påstanden om annullation af beslutningen

Det første anbringende, hvorefter den af Kommissionen foretagne kontrol i ETA’s kontorer er retsstridig
Parternes argumenter
16     Sagsøgeren har gjort gældende, at den kontrol, som Kommissionen i juli 1994 foretog i kontorerne hos Minoans agent, ETA, var
ulovlig, og har følgelig anført, at Kommissionen ikke kan benytte de dokumenter, som blev fundet under kontrollen, som beviser.
17     Sagsøgeren har for det første begrundet sin berettigede interesse i, at det fastslås, at nævnte kontrol var ulovlig, med,
at en stor del af de dokumenter, som Kommissionen har gjort gældende mod sagsøgeren, blev fundet i ETA’s kontorer. Sagsøgeren
har ligeledes hævdet, at andre berørte virksomheders handlemåde samt denne sags forløb i sin helhed har været direkte påvirket
af resultatet af den ulovlige kontrol i ETA’s kontorer. Af denne grund og for så vidt som de ved denne lejlighed indsamlede
dokumenter samt andre dokumenter indleveret efterfølgende af andre virksomheder alle er blevet anvendt af Kommissionen som
beviser mod sagsøgeren, er det sagsøgerens opfattelse, at selskabet har en berettiget interesse i at påberåbe sig, at kontrollen
var ulovlig.
18     Sagsøgeren har anført, at selskabet i modsætning til det af Kommissionen hævdede som et anbringende til støtte for annullation
af beslutningen kan gøre gældende, at den kontrol, der blev foretaget i ETA’s lokaler, var ulovlig, selv om selskabet udtrykkeligt
har erkendt de faktiske omstændigheder vedrørende konsultationerne i forbindelse med fastsættelsen af priserne. Den omstændighed,
at selskabet har erkendt visse faktiske omstændigheder, er på ingen måde ensbetydende med, at selskabet er enig i den vurdering,
som Kommissionen i denne forbindelse har foretaget.
19     Sagsøgeren har bemærket, at beslutningen om kontrolundersøgelse var rettet til Minoan og ikke til dennes agent, ETA. I modsætning
til det af Kommissionen hævdede udgør ETA og Minoan ikke en fælles økonomisk og juridisk enhed. Kommissionen har for at nå
frem til denne konklusion set bort fra de forretningsmæssige realiteter, nemlig det faktum, at et aktieselskab som Minoan
sædvanligvis betror varetagelsen af dets interesser hvad angår internationale forbindelser til et selskab som ETA. Dette berettiger
imidlertid ikke til at sidestille ETA med Minoan. Sagsøgeren har således anført, at ETA’s økonomiske interesser kan være i
modstrid med Minoans økonomiske interesser.
20     Sagsøgeren betvivler desuden, at teorien om økonomisk enhed ligeledes gælder i tilfælde af kontrolundersøgelser foretaget
af Kommissionen. Ifølge sagsøgerens opfattelse kan Kommissionen ikke påberåbe sig denne teori med henblik på at foretage kontrol
i et selskab, der er forskelligt fra det selskab, som den har rettet beslutningen om kontrolundersøgelse til. Såfremt det
forholdt sig anderledes, ville Kommissionen have uindskrænket beføjelse til uden varsel at foretage kontrol i lokalerne hos
enhver virksomhed, der tilhørte den samme økonomiske enhed som det selskab, der var adressat for en beslutning om kontrolundersøgelse,
på den ene betingelse, at den vedtager en generel beslutning om iværksættelse af kontrolundersøgelser i dette selskabs hovedkontor.
21     Endelig har Kommissionen ifølge sagsøgeren med sin handlemåde tilsidesat retten til kontradiktion over for et vilkårligt indgreb
samt principperne om proportionalitet, om god forvaltningsskik, om begrænset indgreb og om retssikkerhed.
22     Kommissionen har bestridt de ovenfor anførte påstande. Kommissionen er for det første af den opfattelse, at sagsøgeren ikke
har berettiget interesse i at påberåbe sig annullationsanbringendet, for så vidt som selskabet allerede udtrykkeligt har erkendt
de faktiske omstændigheder, som er godtgjort ved de dokumenter, der blev fundet i ETA’s lokaler. Kommissionen har desuden
gjort gældende, at den ulovlige aftale ville være blevet påvist, også selv om der ikke var blevet taget hensyn til de pågældende
dokumenter.
23     Kommissionen har anført, at når sagsøgeren lader forstå, at selskabets samt andre berørte virksomheders adfærd ville have
været anderledes, såfremt denne påståede ulovlige kontrol ikke var blevet foretaget, er dette i fuldstændig modstrid med det
argument vedrørende disses fulde samarbejde, der blev påberåbt under den administrative procedure, for så vidt som Kommissionen
har anset de berørte parters undladelse af at bestride de faktiske omstændigheder, hvorpå Kommissionens klagepunkter er baseret,
for en formildende omstændighed, der berettiger til en nedsættelse af bøden (betragtning 169 til beslutningen). For så vidt
som sagsøgeren nu lader være underforstået, at dette samarbejde udelukkende har fundet sted, fordi der blev fundet beviser
vedrørende indgåelsen og gennemførelsen af de ulovlige aftaler, foreslår Kommissionen imidlertid Retten at bedømme denne omstændighed
i forbindelse med udøvelsen af den beføjelse, som tilkommer Retten til at vurdere bødens størrelse og eventuelt forhøje denne.
24     Hvad angår kontrolundersøgelsens lovlighed har Kommissionen anført, at spørgsmålet om, hvorvidt der var tale om en vilkårlig
kontrol, ikke er relevant i dette tilfælde, eftersom kontrollen blev foretaget i lokaler, der blev anvendt som led i Minoans
erhvervsmæssige aktiviteter, altså det selskab, der var adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse. Efter Kommissionens
opfattelse bestyrkes denne konklusion både af den måde, hvorpå Minoan præsenterede sig over for tredjemand, og af de kontrakter
om administration af fartøjer, i henhold til hvilke ETA optræder som forretningsfører for Minoans fartøjer. Kommissionen har
bemærket, at forretningsføreren inden for søfartsområdet virker som direkte repræsentant og handler i rederens navn og for
dennes regning, idet denne er ansvarlig for retsvirkningerne af de forpligtelser, som forretningsføreren har påtaget sig,
og i sidste ende bærer de økonomiske ricisi. I dette tilfælde fremgår det af de kontrakter, der er indgået mellem disse to
virksomheder, at ETA handler som mellemmand mellem rederiet og de agenter, kunder, banker, statslige myndigheder og havnemyndigheder,
der kommer i forbindelse med dette.
25     Kommissionen har i denne forbindelse henvist til fast retspraksis, hvorefter gælder, at hvis en sådan mellemhandler udfører
arbejde til fordel for sin kommittent, kan han principielt betragtes som et hjælpeorgan, der er integreret i kommittentens
virksomhed, og som skal følge dennes instrukser, og som således ligesom en handelsmedhjælper udgør en økonomisk enhed med
denne virksomhed (Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73,
Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, præmis 539). Ifølge Kommissionen optræder ETA som et organ, der er en integrerende
del af Minoan, eftersom sidstnævnte har overdraget den løbende administration vedrørende den logistiske og handelsmæssige
kontrol med selskabets fartøjer til ETA. Kommissionen har på denne baggrund konkluderet, at de to selskaber for så vidt angår
driften af de af ETA administrerede fartøjer er karakteriseret ved fælles handlinger, og at de udgør én økonomisk enhed. Følgelig
har Kommissionen ikke taget fejl med hensyn til adressaten for beslutningen eller med hensyn til det sted, hvor kontrolundersøgelsen
skulle foretages.
26     Subsidiært har Kommissionen gjort gældende, at selv om det antages, at der var sket en fejltagelse hvad angår adressaten for
beslutningen om kontrolundersøgelse, kan det ikke heraf udledes, at bevismaterialet ikke kan benyttes, da en sådan konsekvens
kun er forudset i det tilfælde, hvor Kommissionen overskrider de undersøgelsesbeføjelser, som den har fået tildelt, for at
disse beføjelser udøves på en måde, som sikrer overholdelsen af de berørte virksomheders rettigheder (kendelse afsagt af Domstolens
præsident den 26.3.1987, sag 46/87 R, Hoechst mod Kommissionen, Sml. s. 1549, præmis 34).
Rettens bemærkninger
A – Sagsøgerens berettigede interesse i at fremsætte dette anbringende
27     Kommissionen har bestridt, at sagsøgeren har en berettiget interesse i at påberåbe sig anbringendet om, at den kontrolundersøgelse,
der blev foretaget i ETA’s lokaler, er ulovlig, for så vidt som sagsøgeren udtrykkeligt har erkendt de faktiske omstændigheder,
der er godtgjort ved de i de nævnte lokaler fundne dokumenter.
28     Imidlertid betyder den omstændighed, at sagsøgeren har erkendt visse forhold, under ingen omstændigheder, at sagsøgeren har
givet afkald på eller betragter sig som værende forhindret i at bestride lovligheden af de af Kommissionen foretagne kontrolundersøgelser,
hvorunder Kommissionen har tilvejebragt dokumenter, som kan udgøre beviser for en overtrædelse. Som påpeget af sagsøgeren,
kan selskabet, selv om det udtrykkeligt har erkendt forholdene vedrørende konsultationerne i forbindelse med fastsættelsen
af priserne, i realiteten være uenig i den måde, hvorpå Kommissionen har indhentet de dokumenter, hvorpå beslutningen er baseret,
eller i den måde, hvorpå Kommissionen har vurderet disse som værende beviser for, at der forelå en aftale.
29     Som Retten således har fastslået, er »den risiko, at en virksomhed, der har opnået en bødenedsættelse til gengæld for samarbejde,
senere anlægger annullationssøgsmål til prøvelse af den beslutning, hvorved overtrædelsen af konkurrencereglerne blev fastslået,
og hvorved den ansvarlige virksomhed blev pålagt en sanktion i den anledning, og får medhold ved Retten i Første Instans eller
ved Domstolen efter appel, en normal konsekvens af en udnyttelse af de retsmidler, der er fastsat i traktaten og statutten
for Domstolen. Det forhold, at en virksomhed, der har samarbejdet med Kommissionen og har fået nedsat bøden i den anledning,
har fået medhold i en retssag, kan således ikke i sig selv give grundlag for, at der igen tages stilling til størrelsen af
den bødenedsættelse, virksomheden har fået« (Rettens dom af 28.2.2002, sag T-354/94, Stora Kupparbergs Bergslags mod Kommissionen,
Sml. II, s. 843, præmis 85).
30     Det må herefter fastslås, dels at sagsøgeren har en berettiget interesse i at bestride den måde, hvorpå den pågældende kontrolundersøgelse
foregik, dels at Kommissionens begæring til Retten om, at denne udøver sin fulde prøvelsesret og forhøjer den bøde, som sagsøgeren
blev pålagt, således at selskabet mister de fordele, som det har opnået af Kommissionen som følge af en erkendelse af de faktiske
forhold, ikke kan tages til følge.
B – Realiteten
31     I forbindelse med dette anbringende har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen ulovligt har indsamlet
de beviser, som beslutningen er baseret på, idet den har opnået dem under en kontrolundersøgelse, der blev foretaget i en
virksomheds kontorer, som ikke var adressat for beslutningen om en kontrolundersøgelse. Sagsøgeren har gjort gældende, at
Kommissionen med denne fremgangsmåde har misbrugt sin kontrolundersøgelseskompetence og har tilsidesat artikel 18 i forordning
nr. 4056/86 og almindelige retsgrundsætninger.
32     Retten finder, at der må tages stilling til dette anbringende i lyset af de principper, der gælder for Kommissionens beføjelser
i forbindelse med kontrolundersøgelser og sagens faktiske baggrund.
1. Kommissionens beføjelser i forbindelse med kontrolundersøgelser
33     Det fremgår af betragtning 16 til forordning nr. 4056/86, at lovgiver har ment, at denne forordning skal fastsætte »de beslutnings-
og sanktionsbeføjelser, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af de i [traktatens] artikel 85, stk. 1, og artikel 86
fastsatte forbud samt af betingelserne for anvendelse af artikel 85, stk. 3«.
34     Nærmere bestemt er Kommissionens beføjelser med hensyn til kontrolundersøgelser på stedet fremstillet i artikel 18 i forordning
nr. 4056/86, der er affattet således:
»Artikel 18
Kommissionens beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser
1.      Til løsning af de opgaver, som i denne forordning er henlagt til Kommissionen, kan denne foretage alle nødvendige kontrolundersøgelser
hos virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder.
Til dette formål har Kommissionens befuldmægtigede repræsentanter følgende beføjelser:
a)      at kontrollere bøger og andre forretningspapirer
b)      at tage afskrifter eller ekstraktudskrifter af bøger og forretningspapirer
c)      at kræve mundtlige forklaringer på stedet
d)      at få adgang til alle virksomhedernes lokaler, grunde og transportmidler.
2.      De repræsentanter, som af Kommissionen har fået fuldmagt til at foretage kontrolundersøgelsen, udøver deres beføjelser efter
fremlæggelse af en skriftlig fuldmagt, der indeholder oplysning om kontrolundersøgelsens genstand og formål samt om de i denne
forordning i artikel 19, stk. 1, litra c), fastsatte sanktioner, der finder anvendelse, såfremt de forlangte bøger eller forretningspapirer
ikke fremlægges i deres helhed. Kommissionen skal med passende varsel give vedkommende myndighed i den medlemsstat, inden
for hvis område kontrolundersøgelsen skal foretages, underretning om undersøgelsesopgaven og om de befuldmægtigede personers
identitet.
3.      Virksomheder og sammenslutninger af virksomheder har pligt til at underkaste sig de kontrolundersøgelser, hvorom Kommissionen
har truffet beslutning. I beslutningen angives kontrolundersøgelsens genstand og formål, fastsættes tidspunktet for dens begyndelse
og gives oplysning om de i artikel 19, stk. 1, litra c), og artikel 20, stk. 1, litra d), fastsatte sanktioner samt om adgangen
til at indbringe klage over beslutninger for Domstolen.
4.      Kommissionen træffer de i stk. 3 omhandlede beslutninger efter at have indhentet udtalelse fra vedkommende myndighed i den
medlemsstat, inden for hvis område kontrolundersøgelsen skal foretages.
5.      Repræsentanterne for vedkommende myndighed i den medlemsstat, inden for hvis område undersøgelsen skal foretages, kan efter
vedkommende myndigheds eller Kommissionens anmodning bistå Kommissionens repræsentanter med løsningen af disse opgaver.
6.      Modsætter en virksomhed sig en i henhold til denne artikel påbudt kontrolundersøgelse, yder vedkommende medlemsstat de af
Kommissionen bemyndigede repræsentanter den fornødne støtte til løsning af deres opgaver. Medlemsstaterne træffer, efter at
have rådført sig med Kommissionen, inden den 1. januar 1989 de til dette formål fornødne foranstaltninger.«
35     Da ordlyden af artikel 18 i forordning nr. 4056/86 er identisk med ordlyden af artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af 6.
februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), og da
disse to forordninger er udstedt i henhold til EF-traktatens artikel 87 (efter ændring nu artikel 83 EF) for at præcisere
de nærmere regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 82 EF), finder retspraksis vedrørende omfanget
af Kommissionens beføjelser med hensyn til kontrolundersøgelser efter artikel 14 i forordning nr. 17 ligeledes anvendelse
på det foreliggende tilfælde.
36     Ifølge traktatens artikel 87, stk. 2, litra a) og b), har forordning nr. 17 til formål at sikre overholdelsen af de i traktatens
artikel 85, stk. 1, og artikel 86 nævnte forbud og at fastlægge de nærmere retningslinjer for anvendelsen af bestemmelsen
i artikel 85, stk. 3. Denne forordning skal således sikre opnåelsen af det formål, der nævnes i traktatens artikel 3, litra
f). Forordningen tillægger derfor Kommissionen en vidtgående efterforsknings- og kontrolbeføjelse og fastslår i sin ottende
betragtning, at Kommissionen i hele fællesmarkedsområdet må have beføjelse til at kræve de oplysninger og foretage sådanne
kontrolundersøgelser, »som er nødvendige« for at afsløre overtrædelser af traktatens artikel 85 og 86 (Domstolens dom af 26.6.1980,
sag 136/79, National Panasonic mod Kommissionen, Sml. s. 2033, præmis 20, og af 18.5.1982, sag 155/79, AM & S mod Kommissionen,
Sml. s. 1575, præmis 15). Betragtning 16 til forordning nr. 4056/86 udtaler sig også i denne retning.
37     Fællesskabets retsinstanser har ligeledes fremhævet betydningen af, at grundrettighederne overholdes, navnlig retten til kontradiktion
i alle procedurer for anvendelse af traktatens konkurrenceregler, og har i deres domme præciseret, på hvilken måde retten
til kontradiktion skal bringes i overensstemmelse med Kommissionens beføjelser under den administrative procedure og ligeledes
under de faser, der går forud for undersøgelsen og indhentningen af oplysninger.
38     Domstolen har præciseret, at kontradiktionsprincippet skal overholdes af Kommissionen, såvel under administrative procedurer,
der kan føre til en pålæggelse af sanktioner, som under forudgående undersøgelsesprocedurer, fordi retten til kontradiktion
ikke må undergraves på uoprettelig måde under procedurer, hvorved der foretages en indledende undersøgelse, herunder bl.a.
kontrolundersøgelser, som kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet
retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar (Domstolens dom af 21.9.1989, forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst
mod Kommissionen, Sml. s. 2859, præmis 15).
39     Hvad nærmere angår de beføjelser til at foretage kontrolundersøgelser, som er tillagt Kommissionen ved artikel 14 i forordning
nr. 17, og spørgsmålet om, i hvilken grad retten til kontradiktion begrænser deres omfang, har Domstolen anerkendt, at kravet
om en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i forhold af privat karakter, hvad
enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, er et generelt fællesskabsretligt princip (dommen i sagen Hoechst mod
Kommissionen, præmis 19, og Domstolens dom af 22.10.2002, sag C-94/00, Roquette Frères, Sml. I, s. 9011, præmis 27). Domstolen
fastslog, at det gælder i henhold til retsordenerne i samtlige medlemsstater, at offentlige myndigheders indgriben i forhold
af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer, skal være hjemlet og begrundet af årsager,
der er fastlagt ved lov, og at medlemsstaternes retsordener på dette grundlag indeholder – om end forskellige – ordninger
om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb.
40     Domstolen har fastslået, at formålet med de beføjelser, der i artikel 14 i forordning nr. 17 er tillagt Kommissionen, er at
give denne mulighed for at løse den opgave, der påhviler den efter EF-traktaten, nemlig at påse, at konkurrencereglerne inden
for fællesmarkedet overholdes. Som det fremgår af fjerde afsnit i præamblen til traktaten, af artikel 3, litra f), og af artikel
85 og 86, er formålet med konkurrencereglerne at forhindre, at konkurrencen fordrejes til skade for almenheden, de enkelte
virksomheder og forbrugerne. Udøvelsen af disse beføjelser bidrager til at opretholde den konkurrenceordning, der er tilsigtet
i traktaten, og som virksomhederne ubetinget er forpligtet til at overholde (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis
25).
41     Domstolen har ligeledes udtalt, at det fremgår af såvel formålet med forordning nr. 17 som af opregningen i forordningens
artikel 14 af de beføjelser, som Kommissionens repræsentanter har, at kontrolundersøgelser kan være meget omfattende. Nærmere
bestemt har Domstolen udtrykkeligt fastslået, at »det er [...] af særlig betydning, at Kommissionen har krav på at få adgang
til virksomhedernes samtlige lokaler, grunde og transportmidler, idet Kommissionen herved sættes i stand til at indsamle bevismateriale,
der godtgør, at der er sket overtrædelser af konkurrencereglerne, dér, hvor et sådant materiale normalt befinder sig, dvs.
i den pågældende virksomheds forretningslokaler« (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 26).
42     Domstolen har også lagt vægt på at fremhæve betydningen af at beskytte kontrolundersøgelsernes effektive virkning som nødvendigt
instrument til, at Kommissionen kan udøve sine hverv som traktatens vogter på konkurrenceområdet, og har udtalt følgende (dommen
i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 27): »[...] denne beføjelse til at få adgang ville ikke tjene noget formål, såfremt
Kommissionens repræsentanter kun kunne kræve fremlæggelse af dokumenter eller anden form for skriftligt materiale, som de
forinden klart har kunnet identificere. Tværtimod må den nævnte beføjelse omfatte en ret til at efterspore oplysninger, der
endnu ikke er kendte eller fuldt ud identificeret. Uden en sådan ret ville det være umuligt for Kommissionen at indsamle alle
de til undersøgelsen nødvendige oplysninger, for så vidt den pågældende virksomhed afslår at samarbejde eller endog forsøger
at lægge hindringer i vejen for undersøgelsen«.
43     Imidlertid må det bemærkes, at der i fællesskabsretten hjemles en række retssikkerhedsgarantier, som gives de pågældende virksomheder,
mod de offentlige myndigheders eventuelle vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb i deres private virksomhedssfære (Roquette
Frères-dommen, præmis 43).
44     I artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 pålægges det Kommissionen at begrunde beslutningen om en kontrolundersøgelse og
herved angive undersøgelsens genstand og formål, hvilket, således som det er fastslået af Domstolen, er et grundlæggende krav,
som ikke alene har til formål at klarlægge, hvorfor det påtænkte indgreb inden for den pågældende virksomhed er berettiget,
men også at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidig med, at dens
ret til kontradiktion bevares (dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 29, og Roquette Frères-dommen, præmis 47).
45     Det påhviler ligeledes Kommissionen i den nævnte beslutning så klart som muligt at angive, hvad der efterspores, og hvad kontrolundersøgelsen
skal vedrøre (dommen i sagen National Panasonic mod Kommissionen, præmis 26 og 27). Som Domstolen har fastslået, tjener et
sådant krav til at beskytte de berørte virksomheders ret til kontradiktion, idet denne ret i alvorlig grad ville blive undergravet,
såfremt Kommissionen over for virksomheder kunne benytte sig af bevismateriale, som tilvejebringes ved en kontrolundersøgelse,
og som ikke har sammenhæng med dennes genstand og formål (Domstolens dom af 17.10.1989, sag 85/87, Dow Benelux mod Kommissionen,
Sml. s. 3137, præmis 18, og Roquette Frères-dommen, præmis 48).
46     Desuden bemærkes, at en virksomhed, hos hvem Kommissionen har besluttet at gennemføre en kontrolundersøgelse, i overensstemmelse
med bestemmelserne i EF-traktatens artikel 173, stk. 4 (efter ændring nu artikel 230, stk. 4, EF), kan anlægge sag til prøvelse
af en sådan beslutning ved Fællesskabets retsinstanser. Såfremt disse annullerer den nævnte beslutning, vil Kommissionen dermed
i forbindelse med proceduren vedrørende overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler være afskåret fra at benytte ethvert
dokument eller andet bevismateriale, som den måtte være kommet i besiddelse af under kontrolundersøgelsen, idet en beslutning,
hvorved det fastslås, at der er sket en overtrædelse, vil kunne blive annulleret af Fællesskabets retsinstanser i det omfang,
den er baseret på et sådant bevismateriale (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den i sagen Hoechst mod Kommissionen,
præmis 34, og af 28.10.1987, sag 85/87 R, Dow Chemical Nederland mod Kommissionen, Sml. s. 4367, præmis 17, samt Roquette
Frères-dommen, præmis 49).
47     Det er på baggrund af ovenstående betragtninger, at der skal tages stilling til anbringendet om kontrolundersøgelsens påståede
retsstridighed.
2. Hvorvidt anbringendet kan lægges til grund
48     En stillingtagen til spørgsmålet, om dette anbringende kan lægges til grund, kræver først en fremstilling af de omstændigheder,
hvorunder kontrolundersøgelsen er blevet udført i det foreliggende tilfælde.
a) Relevante faktiske omstændigheder, som ikke bestrides af parterne
49     Den 12. oktober 1992 rettede Kommissionen i henhold til forordning nr. 4056/86, på foranledning af en klage, hvori det blev
påpeget, at priserne på færgeoverfarter mellem Grækenland og Italien lå meget tæt op ad hinanden, en begæring om oplysninger
til Minoan på selskabets hjemsteds adresse (Agiou Titou 38, Heraklion, Kreta).
50     Den 20. november 1992 modtog Kommissionen en skrivelse som svar på sin begæring om oplysninger, som var underskrevet af hr.
Sfinias på Minoans brevpapir, hvorpå der øverst til venstre figurerede et enkelt forretningslogo, nemlig »Minoan Lines«, hvorunder
der var anført en enkelt adresse: »2 Vas. Konstantinou Av. (Stadion); 11635 Athen«.
51     Den 1. marts 1993 sendte Kommissionen endnu en begæring om oplysninger til Minoan, stadig til dets hjemsted i Heraklion.
52     Den 5. maj 1993 blev Kommissionens skrivelse af 1. marts 1993 besvaret ved en skrivelse på Minoans brevpapir, der ligeledes
var underskrevet af hr. Sfinias, hvorpå der ligeledes øverst til venstre figurerede et enkelt forretningslogo, nemlig »Minoan
Lines«, men denne gang uden at der var anført nogen adresse derunder. Nederst på siden var anført to adresser: »INTERNATIONAL
LINES HEAD OFFICES: 64 B Kifissias Ave. GR, 151 25 Maroussi, Athen« og derunder »PASSENGER OFFICE: 2 Vassileos Konstantinou
Ave, GR, 116 35 Athen«.
53     Den 5. juli 1994 begav Kommissionens repræsentanter sig til lokalerne beliggende Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, og
overgav til de personer, der modtog dem, og som senere viste sig at være ETA’s ansatte, dels beslutningen om kontrolundersøgelse,
dels fuldmagterne D/06658 og D/06659 af 4. juli 1994, underskrevet af generaldirektøren for Generaldirektoratet for Konkurrence,
som bemyndigede Kommissionens repræsentanter til at foretage kontrolundersøgelsen.
54     På grundlag af disse dokumenter anmodede Kommissionens repræsentanter ETA’s ansatte om at acceptere, at kontrolundersøgelsen
blev foretaget. De sidstnævnte henledte imidlertid deres opmærksomhed på, at de befandt sig i ETA’s kontorer, at de var ansatte
ved ETA, og at ETA var en selvstændig juridisk person uden anden tilknytning til Minoan end den, at ETA var Minoans agent.
Kommissionens befuldmægtigede fastholdt, efter at have telefoneret til deres overordnede i Bruxelles, at kontrolundersøgelsen
skulle foretages, og gjorde ETA’s ansatte opmærksomme på, at såfremt de modsatte sig undersøgelsen, kunne der pålægges sanktioner
i henhold til artikel 19, stk. 1, og artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 4056/86, idet disse to bestemmelser var nævnt i
beslutningen om kontrolundersøgelse, og deres ordlyd var anført i dens bilag. Desuden anmodede Kommissionens repræsentanter
direktoratet for markedsundersøgelser og konkurrence i det græske handelsministerium som kompetent national myndighed på konkurrenceområdet
om at sende en af sine ansatte til ETA’s kontorer.
55     Kommissionens repræsentanter oplyste ikke udtrykkeligt ETA’s ansatte om, at de havde mulighed for at lade sig bistå af en
advokat, men overgav dem et notat på to sider, der indeholdt forklaringer om kontrolundersøgelsens art og normale forløb.
56     ETA’s ansatte besluttede til sidst, efter at have telefoneret til deres direktør, der var fraværende fra Athen, at underkaste
sig kontrolundersøgelsen, men tilkendegav dog, at de i undersøgelsesrapporten ville give udtryk for, at de var uenige heri.
57     Kommissionens befuldmægtigede indledte dernæst kontrolundersøgelsen, som blev afsluttet sidst på den følgende dag, den 6.
juli 1994.
58     Endelig bemærkes, at ETA i sin egenskab af Minoans repræsentant fuldt ud var bemyndiget til at handle og til som led i sin
erhvervsvirksomhed at betegne sig som »Minoan Lines Athen« samt til at gøre brug af Minoans mærke og logo som led i sin virksomhed
som agent.
59     På baggrund af det foregående fastslår Retten, at følgende klart fremgår af de faktiske omstændigheder:
–       For det første var ETA under udøvelsen og forvaltningen af sin virksomhed som Minoans agent og repræsentant bemyndiget til
over for offentligheden i almindelighed og Kommissionen at præsentere sig som Minoan, således at ETA’s identitet som forretningsfører
for de nævnte erhvervsmæssige aktiviteter i praksis var fuldt ud sidestillet med Minoans.
–       For det andet viser den omstændighed, at de skrivelser, som Kommissionen sendte til Minoan, blev oversendt til hr. Sfinias
med henblik på et direkte svar til Kommissionen, at såvel Minoan som ETA og hr. Sfinias fra begyndelsen af Kommissionens indgriben
var klar over, at denne var i færd med at opfølge en klage. De fik ligeledes kendskab til klagens art, genstanden for begæringen
om oplysninger og den omstændighed, at Kommissionen handlede på grundlag af forordning nr. 4056/86, der nævnes i de pågældende
skrivelser. Det følger heraf, at Minoan ved at tilsende hr. Sfinias skrivelserne med henblik på besvarelse de facto ikke blot
bemyndigede denne, men også ETA til at præsentere sig over for Kommissionen som behørigt befuldmægtigede talsmænd for Minoan
under den pågældende undersøgelse.
–       For det tredje fremgår det af det foregående som helhed samt af den omstændighed, at Minoan havde delegeret udøvelsen af sine
erhvervsmæssige aktiviteter til ETA, at kontorerne på Kifissias Avenue 64 B i praksis var det virkelige center for Minoans
erhvervsmæssige aktiviteter og derfor det sted, hvor de bøger og forretningspapirer, som vedrørte disse aktiviteter, befandt
sig.
60     Det følger heraf, at de pågældende lokaler var Minoans lokaler som adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse efter
artikel 18, stk. 1, litra d), i forordning nr. 4056/86.
b) Hvorvidt principperne for Kommissionens udøvelse af sine kontrolundersøgelsesbeføjelser er overholdt i det foreliggende
tilfælde
61     Det fremgår af sagen, at såvel de fuldmagter som den beslutning om kontrolundersøgelse, som Kommissionens tjenestemænd forelagde
ETA’s ansatte, opfyldte kravet om at angive kontrolundersøgelsens genstand og formål. I beslutningen om kontrolundersøgelse
redegøres der nemlig på halvanden side af betragtningerne dertil for grundene til, at Kommissionen finder, at der kunne foreligge
en aftale om færgepriserne for passagerer, biler og lastbiler mellem de vigtigste virksomheder, der betjener færgeruterne
mellem Grækenland og Italien, som ville være i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Den redegør for det pågældende marked
i hovedtræk, de vigtigste selskaber, der driver virksomhed på dette marked, herunder Minoan, og markedsandelene for de virksomheder,
der betjener de tre forskellige ruter, og beskriver i detaljer den type adfærd, som efter dens opfattelse kan vise sig at
være i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Den angiver klart, at den virksomhed, der er adressat, nemlig Minoan, er et
af de vigtigste selskaber, der driver virksomhed på det pågældende marked, og fremhæver, at denne virksomhed allerede havde
kendskab til den pågældende undersøgelse.
62     Dernæst bemærkes, at det i den dispositive del af beslutningen om kontrolundersøgelse i artikel 1 udtrykkeligt angives, at
formålet med undersøgelsen er at afgøre, om de ordninger for prisdannelse eller priser, som blev anvendt af de selskaber,
der drev virksomhed inden for roll-on-roll-off-færgetransport mellem Grækenland og Italien, er i strid med traktatens artikel
85, stk. 1. I artikel 1 i beslutningen om kontrolundersøgelse forklares det også, at den virksomhed, der er beslutningens
adressat, har pligt til at underkaste sig kontrolundersøgelsen, og der gives en beskrivelse af Kommissionens repræsentanters
beføjelser under denne kontrolundersøgelse. I artikel 2 henvises til den dato, hvorpå kontrolundersøgelsen skulle finde sted.
I artikel 3 nævnes beslutningens adressat. Det præciseres, at beslutningen om kontrolundersøgelse er rettet til Minoan. Der
angives tre adresser som mulige inspektionssteder: for det første Poseidonkajen 28, Piræus, for det andet Poseidonkajen 24,
Piræus, og for det tredje Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, som var det sted, hvortil Kommissionens repræsentanter til
sidst begav sig. Endelig nævnes i artikel 4 muligheden for at anlægge sag til prøvelse af beslutningen om kontrolundersøgelse
ved Retten, samtidig med at det understreges, at et sådant søgsmål ikke har opsættende virkning, medmindre Retten bestemmer
andet.
63     Med hensyn til de fuldmagter, der blev meddelt Kommissionens repræsentanter med henblik på at foretage kontrolundersøgelsen,
angiver de udtrykkeligt, at de er bemyndiget til at handle med det formål, der er redegjort for i beslutningen om kontrolundersøgelse,
som samtidig blev vedlagt som bilag.
64     Under disse omstændigheder fremgår det klart af disse dokumenters indhold, dels at Kommissionen ønskede at opnå indicier og
beviser for Minoans deltagelse i den formodede aftale, dels at den mente at kunne finde dem, blandt andre steder i lokaler
på Kifissias Avenue 64 B, Maroussi, Athen, hvilke lokaler den antog tilhørte Minoan. Det bemærkes i denne forbindelse, at
denne adresse var trykt på det brevpapir, som Minoan brugte den 5. maj 1993 til at besvare Kommissionens begæring om oplysninger
af 1. marts 1993, og hvor der nederst på siden findes følgende angivelse: »INTERNATIONAL LINES HEAD OFFICES: 64B Kifissias
Ave. GR, 151 25, Maroussi, Athens«.
65     Retten finder, at beslutningen og undersøgelsesfuldmagterne indeholdt alle relevante oplysninger, der var nødvendige for at
give ETA’s ansatte mulighed for at afgøre, om de, i betragtning af nævnte beslutnings begrundelse og på baggrund af det kendskab,
de havde til arten og omfanget af de forbindelser, der bestod mellem ETA og Minoan, var forpligtet til at tillade den af Kommissionen
påtænkte kontrolundersøgelse i deres lokaler.
66     Det må derfor konkluderes med hensyn til beslutningen og undersøgelsesfuldmagterne, at de krav, der følger af retspraksis,
fuldt ud er blevet overholdt for så vidt angår indehaveren af de undersøgte lokaler, nemlig ETA, dels fordi ETA som den virksomhed,
der førte Minoans forretninger på markedet for roll-on-roll-off-færgefart på færgeruterne mellem Grækenland og Italien, var
i stand til at erkende omfanget af sin forpligtelse til samarbejde med Kommissionens repræsentanter, dels fordi ETA fuldt
ud bevarede sin ret til kontradiktion i betragtning af omfanget af begrundelsen for de nævnte dokumenter og den udtrykkelige
oplysning om, at der var mulighed for at anlægge sag til prøvelse af beslutningen om kontrolundersøgelse ved Retten. Den omstændighed,
at hverken ETA eller Minoan senere gjorde dette, beror alene på disse selskabers valg og kan ikke afsvække dette resultat,
men snarere bekræfte det.
67     Det bemærkes, at skønt ETA fra et retligt synspunkt var en enhed, der var forskellig fra Minoan, var ETA’s retsevne imidlertid
i selskabets rolle som repræsentant for Minoan og eneforretningsfører for aktiviteter, der var genstand for Kommissionens
undersøgelse, helt sidestillet med dets kommittents, således at ETA var pålagt samme samarbejdsforpligtelse som denne.
68     Desuden bemærkes, at såfremt Minoan kunne påberåbe sig ETA’s ret til kontradiktion som særskilt enhed, må det nødvendigvis
konstateres, at denne ret aldrig har været draget i tvivl. Hverken ETA’s særskilte aktiviteter, såfremt der har været tale
om sådanne, eller ETA’s egne bøger og forretningspapirer var genstand for den pågældende kontrolundersøgelse.
69     Under de foreliggende omstændigheder kan det heller ikke bebrejdes Kommissionen, hverken at den antog, at Minoan havde egne
lokaler på den adresse i Athen, hvortil Kommissionens repræsentanter begav sig, eller at den som følge heraf medtog denne
adresse i sin beslutning om kontrolundersøgelse som adressen på et af Minoans forretningssteder.
70     Der skal dernæst tages stilling til spørgsmålet, om Kommissionen ved at insistere på at gennemføre kontrolundersøgelsen har
overholdt legalitetsprincippet.
71     Det fremgår af den ovennævnte retspraksis, at Kommissionen, når den udøver sin kontrolvirksomhed, skal overholde det legalitetsprincip,
der gælder for fællesskabsinstitutionernes handlinger, og princippet om beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige
indgriben i enhver fysisk eller juridisk persons forhold af privat karakter (jf. dommen i sagen Hoechst mod Kommissionen,
præmis 19). Det ville være uforholdsmæssigt og i strid med bestemmelserne i forordning nr. 4056/86 og med grundlæggende retsgrundsætninger
generelt at anerkende en ret for Kommissionen til, på grundlag af en beslutning om kontrolundersøgelse rettet til en bestemt
juridisk person, at få adgang til en udenforstående juridisk persons lokaler blot med det påskud, at denne er nært forbundet
med adressaten for beslutningen om kontrolundersøgelse, eller at Kommissionen mener dér at kunne finde den sidstnævntes dokumenter,
og retten til at gennemføre kontrolundersøgelser i disse lokaler på grundlag af nævnte beslutning.
72     I det foreliggende tilfælde kan sagsøgeren imidlertid ikke bebrejde Kommissionen, at den har forsøgt at udvide sine kontrolundersøgelsesbeføjelser
ved at undersøge et andet selskabs lokaler end det selskab, der er adressat for beslutningen. Tværtimod fremgår det af sagen,
at Kommissionen har handlet med omhu og i rigeligt omfang overholdt sin forpligtelse til, før kontrolundersøgelsen så vidt
muligt at sikre sig, at de lokaler, som den agtede at undersøge, faktisk var den juridiske enheds lokaler, som den ønskede
at undersøge. Der skal i denne forbindelse henvises til, at der allerede havde fundet en brevveksling sted mellem Kommissionen
og Minoan, hvorunder dette selskab havde besvaret to skrivelser fra Kommissionen i to breve underskrevet af hr. Sfinias, som
til sidst viste sig at være ETA’s administrator, uden herved på mindste måde at nævne endog ETA’s eksistens eller den omstændighed,
at Minoan handlede på markedet gennem en eneagent.
73     Desuden bemærkes, som Kommissionen har anført i svarskriftet uden at blive modsagt af sagsøgeren, at hr. Sfinias’ navn, dvs.
den person, der har underskrevet de to breve i Minoans navn, findes på foreningen for græske færgeejeres medlemsliste, at
der på den prisliste, som Minoan har offentliggjort, nævnes et generalagentur på adressen Kifissias 64 B, Athen, og endelig
at selskabet Minoan Lines er anført i telefonbogen for Athen på den adresse, hvortil Kommissionens repræsentanter begav sig
for at foretage kontrolundersøgelsen.
74     Tilbage står spørgsmålet, om Kommissionens repræsentanter, da de først vidste, at ETA var et andet selskab, med hensyn til
hvilket de ikke havde en beslutning om kontrolundersøgelse, skulle have trukket sig tilbage og i givet fald komme igen med
en beslutning rettet til ETA og med en behørig begrundelse, der angav grundene til en sådan kontrolundersøgelse som led i
den pågældende sag.
75     Det bemærkes, at i betragtning af de særlige omstændigheder, der er redegjort for i det foregående, kunne Kommissionen med
rimelighed antage, at ETA’s ansattes »præciseringer« hverken var tilstrækkelige til straks at kaste lys over spørgsmålet om
sondringen mellem de juridiske personer eller til at begrunde en udsættelse af kontrolundersøgelsens gennemførelse, så meget
desto mere som det, som Kommissionen har fremhævet, ville have krævet en materiel vurdering og navnlig en fortolkning af rækkevidden
af anvendelsesområdet for artikel 18 i forordning nr. 4056/86, at afgøre, om der var tale om samme virksomhed.
76     Det må nødvendigvis konstateres, at Kommissionen under de foreliggende omstændigheder med rette har antaget, selv da den vidste,
at lokalerne på det undersøgte sted tilhørte ETA og ikke Minoan, at de alligevel måtte anses for at være lokaler, der blev
anvendt af Minoan til udøvelse af dets erhvervsaktiviteter, og at de følgelig kunne sidestilles med den virksomheds erhvervslokaler,
der var adressat for beslutningen om kontrolundersøgelse. Det bemærkes, at Domstolen har fastslået, at det er af særlig betydning,
at Kommissionen har krav på at få adgang til virksomhedernes samtlige lokaler, grunde og transportmidler, idet Kommissionen
herved sættes i stand til at indsamle bevismateriale, der godtgør, at der er sket overtrædelser af konkurrencereglerne, dér,
hvor et sådant materiale normalt befinder sig, dvs. i den pågældende virksomheds forretningslokaler (dommen i sagen Hoechst
mod Kommissionen, præmis 26). Følgelig kunne Kommissionen ved udøvelsen af sine kontrolundersøgelsesbeføjelser tage i betragtning,
at det er logisk, at dens muligheder for at finde beviser for den formodede overtrædelse er større, hvis den foretager undersøgelser
i de lokaler, hvorfra den virksomhed, som undersøgelsen gælder, sædvanligt og de facto udøver sin aktivitet som virksomhed.
77     Endelig skal det under alle omstændigheder tilføjes, at ingen definitivt har modsat sig, at Kommissionen foretog kontrolundersøgelsen.
78     Det følger heraf, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde ved at fastholde, at kontrolundersøgelsen blev foretaget i et
tilfælde som det foreliggende, ikke har overskredet de undersøgelsesbeføjelser, som er tildelt den ved artikel 18, stk. 1,
i forordning nr. 4056/86.
c) Overholdelsen af retten til kontradiktion og den omstændighed, at der ikke foreligger uforholdsmæssig indblanding fra den
offentlige myndighed i ETA's aktivitetsområde
79     Som bemærket ovenfor viser Domstolens og Rettens praksis, at mens den effektive virkning af Kommissionens kontrolundersøgelser
skal bevares, skal denne på sin side sikre sig, at de af kontrolundersøgelsen berørte virksomheders ret til kontradiktion
overholdes, og afholde sig fra ethvert vilkårligt eller uforholdsmæssigt indgreb i deres forhold af privat karakter (dommen
i sagen Hoechst mod Kommissionen, præmis 19, og i sagen Dow Benelux mod Kommissionen, præmis 30, samt Domstolens dom af 17.10.1989,
forenede sager 97/87-99/87, Dow Chemical Ibérica m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3165, præmis 16, og Rettens dom af 20.4.1999,
forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl
Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, den såkaldte »PVC II-dom«, Sml. II, s. 931, præmis 417).
80     Med hensyn til overholdelsen af retten til kontradiktion bemærkes, at hverken sagsøgeren eller den juridiske enhed, der er
indehaver af de undersøgte lokaler, nemlig ETA, fandt det hensigtsmæssigt at anlægge sag til prøvelse af den beslutning om
kontrolundersøgelse, på grundlag af hvilken kontrolundersøgelsen fandt sted, skønt de kunne have gjort det, således som det
udtrykkeligt er bestemt i artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 4056/86.
81     Hvad angår sagsøgeren er det tilstrækkeligt at bemærke, at denne påberåber sig sin ret til at kræve en prøvelse af kontrolundersøgelsens
reelle lovlighed under nærværende annullationssøgsmål til prøvelse af den endelige beslutning, som Kommissionen vedtog i henhold
til traktatens artikel 85, stk. 1.
82     Det er ligeledes ubestridt, at da ETA’s ansatte i sidste ende ikke modsatte sig, at Kommissionen foretog kontrolundersøgelsen,
anså Kommissionen sig ikke for forpligtet til at anmode om en retskendelse eller om politiets bistand til at foretage kontrolundersøgelsen.
Det følger heraf, at en kontrolundersøgelse som den foreliggende må anses for en kontrolundersøgelse, der er foretaget i samarbejde
med den pågældende virksomhed. Den omstændighed, at den græske konkurrencemyndighed blev kontaktet, og at en af dens ansatte
begav sig til kontrolundersøgelsesstedet, kan ikke modsige dette resultat, da en sådan foranstaltning er nævnt i artikel 18,
stk. 5, i forordning nr. 4056/86 for det tilfælde, at virksomheden ikke modsætter sig kontrolundersøgelsen. Under disse omstændigheder
kan der ikke være tale om en uforholdsmæssig indblanding fra de offentlige myndigheders side i ETA’s aktivitetssfære, idet
ingen har påberåbt sig forhold til støtte for det synspunkt, at Kommissionen har overskredet grænserne for det af ETA’s ansatte
tilbudte samarbejde (jf. i denne retning PVC II-dommen, præmis 422).
C – Konklusion
83     Det følger af det foregående i sin helhed, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde fuldt ud har overholdt legalitetsprincippet,
såvel med hensyn til de retsakter om kontrolundersøgelsen, som den har vedtaget, som med hensyn til den måde, hvorpå kontrolundersøgelsen
senere forløb, og at den herved har opretholdt de pågældende virksomheders ret til kontradiktion og fuldt ud har overholdt
det almindelige fællesskabsretlige princip, som sikrer en beskyttelse mod offentlige myndigheders vilkårlige eller uforholdsmæssige
indgreb i enhver persons forhold af privat karakter, hvad enten der er tale om fysiske eller juridiske personer.
84     Dette anbringende bør herefter forkastes.

Det andet anbringende, hvorefter der i det foreliggende tilfælde er foretaget en fejlagtig anvendelse af traktatens artikel
85, stk. 1, for så vidt som virksomhederne ikke var i besiddelse af den fornødne autonomi, idet deres adfærd var bestemt af
lovbestemmelser og opfordringer fra de græske myndigheder
Parternes argumenter
85     Sagsøgeren har erkendt, at selskabet i lighed med hovedparten af de færgeselskaber, som transporterer passagerer og biler
og som opererede på markedet Grækenland/Italien, igennem temmelig mange år deltog i forhandlinger med henblik på fastsættelse
af priserne på dette marked.
86     Sagsøgeren har imidlertid gjort gældende, at Kommissionen foretog en ufuldstændig vurdering af de relevante faktiske omstændigheder
ved fuldstændig at se bort fra indvirkningen på nævnte selskabers aktiviteter af de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser
for handelssøfart i Grækenland, af ministeriet for handelsflådens indgriben på markedet Grækenland/Italien og af de berørte
virksomheders public service-forpligtelser.
87     Sagsøgeren har anført, at denne manglende hensyntagen til den sammenhæng, hvori de faktiske omstændigheder fandt sted, førte
Kommissionen til med urette at antage, at de pågældende virksomheder havde en tilstrækkelig grad af autonomi med hensyn til
prispolitikken på den internationale del af ruterne mellem Grækenland og Italien, og som følge heraf til at begå en åbenbar
fejl ved at antage, at traktatens artikel 85, stk. 1, fandt anvendelse i det foreliggende tilfælde.
88     Sagsøgeren har med henblik på at godtgøre, at selskabet manglede autonomi ved fastsættelsen af de internationale priser i
løbet af den omtvistede periode, for det første henvist til indvirkningen af de ved lov og administrativt fastsatte græske
bestemmelser om søfart og navnlig til retsvirkningerne af lov nr. 4195/29 om passagerskibes illoyale konkurrence.
89     Sagsøgeren har efter at have understreget den store betydning, som Grækenland tillægger færgeruterne mellem Grækenland og
Italien, anført, at disse ruter indbefatter en indenlandsk del på græsk territorium (fra Patras/Igoumenitsa til Korfu). Godkendelsen
af forbindelser og fastsættelsen af ensartede priser for den indenlandske del af disse ruter tilkommer i henhold til den græske
lovgivning ministeriet for handelsflåden. Priserne fastsættes nærmere bestemt ved en ministeriel afgørelse efter forslag fra
foreningen af græske redere på indenrigsruter og efter udtalelse fra den rådgivende komité for indenrigsruter. Sagsøgeren
har præciseret, at den lovgivning, der gælder for den indenlandske del af ruterne, er den offentligretlige sølov (kapitlet
om indenrigsruter, artikel 158-180a), lov nr. 4195/29 og lovdekret nr. 288/69 om kontrol med de overfarter, som foretages
af græske skibe til passagertransport mellem græske havne og havne i andre Middelhavslande.
90     Sagsøgeren har bemærket, at artikel 1, 2 og 4 i lov nr. 4195/29 fastsætter forpligtelser og forbud, som gælder for de selskaber,
der sejler mellem Grækenland og Italien, og som omfatter den rent græske del af ruterne. Sagsøgeren er af den opfattelse,
at Kommissionen har fejlvurderet denne lovs virkning ved udelukkende at undersøge dens ordlyd og ikke dens indhold, dvs. den
måde, hvorpå loven finder anvendelse på hele markedet Grækenland/Italien. Sagsøgeren har henvist til, at loven »for ruter
til udlandet [forbyder] enhver nedsættelse af priser på transport af passagerer og varer, som, når de foretages med henblik
på illoyal konkurrence, nedsætter priserne til parodiske og uforholdsmæssige niveauer i forhold til et rimeligt vederlag for
de udførte tjenesteydelser og kravene til passagerernes sikkerhed og komfort eller til niveauer, der er lavere end dem, der
almindeligvis gælder i den pågældende havn«. Ifølge sagsøgeren er selskaberne imidlertid forpligtede til at opretholde driften
af ruterne om vinteren, og de var derfor rede til at nedsætte priserne til meget lave niveauer for at dække en del af den
overskydende kapacitet, som de var forpligtet til at opretholde. En politik med lave priser på et afgrænset marked fører således
uundgåeligt til priskrig og til priser, som er »parodiske og uforholdsmæssige [...] i forhold til de udførte tjenesteydelser«,
hvilket giver anledning til anvendelse af ovennævnte lov nr. 4195/29 og meget sikkert direkte indgreb fra ministeriet for
handelsflåden. Under disse omstændigheder er lovens reelle virkning, selv om denne kun fastsætter minimumspriser, en begrænsning
af enhver mulighed for prismæssig konkurrence for de selskaber, som har fået overdraget udførelsen af public service-opgaver.
Kommissionen har følgelig fejlvurderet de faktiske konsekvenser af denne lov på det pågældende marked ved ikke at indse, at
nævnte lov kombineret med forpligtelsen til at udføre de omhandlede tjenesteydelser ikke gav de omhandlede selskaber andre
muligheder end at indgå aftaler med henblik på en ensretning af disses priser.
91     Sagsøgeren har dernæst påpeget, at lovdekret nr. 288/69, der gælder for alle passagerfragtskibe, som sejler under græsk flag,
og som medtager passagerer i græske havne med henblik på at sejle disse til andre havne i Middelhavet, pålægger skibsejerne
meget strenge forpligtelser. I henhold til lovdekretets artikel 2 og 3 skal ejerne indgive en skriftlig erklæring med angivelse
af samtlige sejlruter til ministeriet for handelsflåden, og disse ruter kan ikke fraviges.
92     Sagsøgeren har henvist til, at det kun er muligt at betjene de indenlandske ruter efter udstedelse af en »driftstilladelse«
for hvert fartøj fra ministeriet for handelsflåden. Sagsøgeren har anført, at ministeriet i det væsentlige er af den opfattelse,
at den internationale del af ruterne er en naturlig forlængelse af den indenlandske del, således som det fremgår af den omstændighed,
at ministeriet med hensyn til to af sagsøgerens skibe (
Ionian Island
og
Ionian Galaxy
) i driftstilladelserne anførte fartøjernes endelige bestemmelsessted. Endelig har ministeriet aldrig, i hvert fald ikke i
de seneste 15 år, udstedt driftstilladelser til fartøjer med henblik på foretagelse af overfarter mellem Patras og Korfu,
når disse overfarter ikke dernæst blev videreført til italienske havne.
93     Ifølge sagsøgeren er de selskaber, som betjener ruterne mellem Grækenland og Italien, og som ligeledes betjener den indenlandske
del af ruterne, under hensyn til ministeriet for handelsflådens anvendelse af denne lovgivning pålagt omfattende forpligtelser,
der må betegnes som public service-forpligtelser i lighed med de forpligtelser, som er karakteristisk for bestemmelserne vedrørende
indenrigsruterne. Nærmere bestemt omfatter disse forpligtelser gennemførelse af regelmæssige forbindelser igennem hele året;
regelmæssige forbindelser igennem hele ugen, idet disse skal varetages af de største virksomheder i fællesskab; obligatorisk
kontrol med antallet af skibe, der tages ud af drift; særlige bestemmelser for transport af varer, i særdeleshed en forpligtelse
til at reservere et antal pladser til erhvervskøretøjer, uafhængigt af belægningsgraden eller af sæsonen; overholdelse af
de priser, der er fastsat for den indenlandske del af ruten samt af de øvre og nedre prisgrænser, som ministeriet for handelsflåden
har fastsat for den internationale del af markedet Grækenland/Italien med henblik på at bevare den disponible kapacitet igennem
hele året, uafhængigt af det meget store fald i efterspørgslen om vinteren.
94     Sagsøgeren har understreget, at disse public service-forpligtelser udelukkende vedrører de selskaber, der betjener de internationale
ruter, men som også varetager forbindelserne Patras – Igoumenitsa – Korfu. Sagsøgeren har anført, at forpligtelserne hænger
direkte sammen med selskabernes behov for at opnå og bibeholde driftstilladelser for den indenlandske del af ruterne, for
hvis selskaberne ikke overholder disse forpligtelser, risikerer de at blive frataget deres driftstilladelser, som er obligatoriske
for at foretage indenlandske sejladser.
95     Disse forpligtelser viser, at det umiddelbare formål med ministeriet for handelsflådens indgriben på markedet er at sikre
en tidsmæssig ligelig fordeling af den disponible kapacitet på markedet Grækenland/Italien og dette i henhold til nærmere
bestemmelser, som sikrer en regelmæssig strøm af personer, køretøjer og varer igennem hele året og hele ugen.
96     Sagsøgeren har tilføjet, at selskaberne på grund af den af ministeriet for handelsflåden førte politik ikke er i stand til
at tage deres fartøjer ud af sejlads i vintermånederne og indsætte dem på andre, mere rentable markeder, eftersom varetagelsen
af forbindelsen Patras – Korfu – Igoumenitsa – Italien om vinteren er en betingelse for at kunne udnytte markedet i turistsæsonen.
Eftersom forbindelsen ikke er berettiget af hensyn til efterspørgslen, kræver forpligtelsen til at betjene disse destinationer
igennem hele året en overskudskapacitet, som kunne bringe selskabernes overlevelse i fare, såfremt denne forpligtelse ikke
var ledsaget af opfordringen fra ministeriet til at fastsætte pristabellerne på en hensigtsmæssig måde, navnlig under overholdelse
af visse minimumspriser.
97     Sagsøgeren har dernæst bemærket, at det pågældende marked var kendetegnet ved stor gennemsigtighed: De involverede selskaber
havde meget nøjagtigt kendskab til parametrene vedrørende priser og indenlandske ruter som følge af de årlige møder i det
rådgivende udvalg til fastsættelse af indenlandske priser og ruter, og disse parametre lignede dem, der fandt anvendelse på
de internationale ruter. Følgelig var det grundlæggende muligt for alle rederier nøjagtigt at kende deres konkurrenters stilling,
en situation, som skabte en naturlig bevægelse hen imod en ensretning af priserne på samtlige ruter mellem Grækenland og Italien.
98     Ifølge sagsøgeren var den praktiske følge af pålæggelsen af public service- forpligtelser et strukturelt kapacitetsoverskud
på markedet, hvilket var en situation, som umuligt kunne opretholdes under en ordning med fri konkurrence. Under disse omstændigheder
var den eneste løsning ifølge sagsøgeren at sikre en samordning af priserne, især hvad angår disses minimumsniveau. Følgelig
var forhandlingerne med henblik på en samordning af priserne et middel til at levere de public service-ydelser, som ministeriet
havde anmodet om. Færgeselskabernes adfærd blev kort sagt indirekte godkendt af den græske regering.
99     Sagsøgeren har i denne forbindelse påstået, at ministeriet for handelsflåden har truffet de i lov nr. 4195/29 fastsatte korrigerende
foranstaltninger på markedet Grækenland/Italien af forebyggende hensyn, og at ministeriet for at fastholde den overskydende
kapacitet på et konkurrencedygtigt prisniveau på markedet Grækenland/Italien har opfordret de pågældende selskaber til at
fastsætte pristabellen inden for klart definerede maksimale og minimale grænser, til ikke at foretage prisforhøjelser, som
overskrider inflationssatsen, og til ikke at nedsætte nævnte priser til niveauer, som fører til priskrig mellem de berørte
selskaber.
100   Sagsøgeren har ligeledes påberåbt sig lov nr. 4155/29’s indvirkning på selskabernes handlefrihed og tilføjet, at når ministeriet
for handelsflåden i den pågældende periode aldrig på drastisk vis greb ind med henblik på en radikal omstrukturering af det
pågældende marked, således som ministeriet kunne have gjort i medfør af lov nr. 4195/29, skyldes det, at de involverede selskaber
i overensstemmelse med ministeriets »opfordringer« overholdt ministeriets instrukser, støttede dettes nationale politik til
fordel for ruterne mellem Grækenland og Italien og fastsatte sine priser fornuftigt.
101   Sagsøgeren har desuden gjort gældende, at ministeriets »ønsker«, »opfordringer« eller endog »henstillinger« til de involverede
virksomheder faktisk var bindende, for så vidt som selskaberne havde driftstilladelser såvel til markedet Grækenland/Italien
som til andre indenlandske ruter. Sagsøgeren havde som følge heraf intet valg med hensyn til udførelsen af public service-ydelserne.
102   Sagsøgeren har på denne baggrund konkluderet, at den græske lovgivning, ministeriet for handelsflådens praksis samt de af
ministeriet pålagte forpligtelser, nødvendigheden af en rettidig planlægning, den usikre efterspørgsel i turistsæsonen, risikoen
for en drastisk ændring af omkostningerne som følge af den uforudseelige årlige devaluering af den græske drakme, forpligtelsen
til at afsløre sine projekter i forbindelse med de obligatoriske forhandlinger med hensyn til den indenlandske del af forbindelserne
og nødvendigheden af at efterkomme ministeriet for handelsflådens henstillinger, således at priserne på den internationale
del af markedet Grækenland/Italien blev fastsat inden for rammerne af inflationen, tvang selskabet til i et vist omfang at
beskytte sig mod en konkurrence, over for hvilken det ikke kunne reagere ved at afbryde eller reducere sine aktiviteter. I
modsat fald ville den af ministeriet ønskede »ligevægt« på dette marked være blevet ødelagt ved et hvilket som helst selskabs
ensidige handling, hvilket ville have medført resultater, som var lidet ønskelige for ministeriet for handelsflåden (som f.eks.
afbrydelse af transporten af varer, høje priser, priskrig mellem selskaberne og uundgåelig nedsættelse af den eksisterende
kapacitet). Sagsøgeren har erkendt, at samordningen af priserne under disse omstændigheder kom til udtryk ved rammeaftaler
mellem selskaberne, men har præciseret, at disse aftaler gav det enkelte selskab mulighed for at fravige disse, da aftalerne
ikke pålagde forpligtelser eller klausuler med henblik på at sikre, at de blev overholdt.
103   Sagsøgeren er af den opfattelse, at rammeaftalerne, der tilsigtede at fastsætte prisniveauet, ikke havde nogen negativ indvirkning
på priskonkurrencen på markedet for de af færgeselskaberne mellem Grækenland og Italien leverede ydelser, simpelthen fordi
der ikke fandtes en sådan konkurrence. De ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser havde i realiteten begrænset selskabernes
mulighed for at fastsætte priserne på det af disse ønskede niveau (på basis af disses økonomiske kriterier) og gjorde det
pågældende marked fuldstændigt gennemsigtigt.
104   Sagsøgeren har for at illustrere denne påstand for det første henvist til, at ministeriet for handelsflåden, som påpeget i
skrivelse af 17. maj 1995 fra Grækenlands faste repræsentation til Kommissionen, fastsætter priserne for de indenlandske ruter,
herunder for den indenlandske del af de internationale ruter, mens selskaberne frit fastsætter priserne for den internationale
del af ruterne. For så vidt angår priserne for den internationale del af ruterne påpegede Grækenlands faste repræsentation
desuden i samme skrivelse, at ministeriet for handelsflåden med henblik på at beskytte Grækenlands nationale interesser kontrollerer,
at selskaberne anvender priserne, og opfordrer disse til at holde priserne på et konkurrencedygtigt og lavt niveau, således
at de årlige prisstigninger under alle omstændigheder ikke overstiger inflationsniveauet. Endvidere erkendte Grækenlands faste
repræsentation, at selskabernes frihed med hensyn til selvstændigt at fastsætte priserne begrænses ved bestemmelserne i lov
nr. 4195/29, som bl.a. forbyder fastsættelse af priser, som er parodiske og uforholdsmæssige i forhold til de udførte tjenesteydelser.
Endelig anførte Grækenlands faste repræsentation ligeledes, at regeringens vigtigste hensyn er på alle måder at undgå, at
markedet bryder sammen som følge af en priskrig mellem de selskaber, der findes på dette marked.
105   Efter sagsøgerens opfattelse fremgår det af disse udtalelser, dels at ministeriet for handelsflåden og lov nr. 4195/29 fastsætter
maksimums- og minimumspriser, dels, at de på de internationale ruter gældende priser er indirekte og delvist påvirket af de
priser, som staten fastsætter for den indenlandske del af de internationale ruter. Denne påvirkning skyldes, at fastsættelsen
af priserne for den indenlandske del af ruterne påvirker prisfastsættelsen for den internationale del af ruterne derved, at
alle relevante oplysninger, der tages i betragtning ved fastsættelsen af priserne for den indenlandske del af ruterne (enhedsomkostninger,
lønudgifter, kapacitetsudnyttelse, yderligere disponibel kapacitet osv.), fuldstændigt svarer til de oplysninger, der anvendes
ved fastsættelsen af priserne på den internationale del af ruterne. Hver gang ministeriet for handelsflåden i forebyggende
øjemed finder grundlag for at foretage en prisforhøjelse for den indenlandske del af ruterne, er en prisforhøjelse med hensyn
til den internationale del af ruterne ifølge sagsøgeren i overensstemmelse hermed uundgåelig.
106   Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen ikke reelt har behandlet det spørgsmål, som sagsøgeren ved den administrative
procedures begyndelse har forelagt den, nemlig spørgsmålet vedrørende betydningen af public service-forpligtelserne i relation
til konkurrencevilkårene på markedet Grækenland/Italien. Kommissionen har indskrænket sig til at stille de græske myndigheder
et enkelt fragmentarisk og vildledende spørgsmål, nemlig i hvilket omfang ministeriet havde truet de implicerede selskaber
med at tilbagetrække driftstilladelserne, såfremt disse ikke indbyrdes blev enige om priserne for den internationale del af
ruterne mellem Grækenland og Italien. Selv om sagsøgeren erkender, at ministeriet for handelsflåden ikke direkte pålagde rederne
en forpligtelse til at nå til enighed om de for den internationale del af ruterne gældende priser, burde Kommissionen efter
sagsøgerens opfattelse have forespurgt den græske regering om, hvilke følger der ville have været forbundet med de berørte
selskabers manglende overholdelse af public service-forpligtelserne, således som disse bestemmes af den græske regering, den
manglende overholdelse af ministeriet for handelsflådens opfordringer til, at priserne på den internationale del af ruterne
mellem Grækenland og Italien tilpasses uden at overskride inflationsniveauet, og illoyal konkurrence. Sagsøgeren er af den
opfattelse, at en eventuel manglende overholdelse fra selskabets side af de af de græske myndigheder fastsatte forpligtelser
ville have medført tilbagetrækning af selskabets driftstilladelser og udsat selskabet for andre negative konsekvenser.
107   Under disse omstændigheder er sagsøgeren af den opfattelse, at selskabets overholdelse af de ved lov og administrativt fastsatte
græske bestemmelser, af ministeriet for handelsflådens politik med hensyn til fastsættelse af priserne på markedet Grækenland/Italien
og af public service-forpligtelserne, samt den gennemsigtighed, der som følge heraf herskede på markedet, har gjort, at selskabet
mistede sin autonomi hvad angår fastsættelsen af de priser, der fandt anvendelse på markedet Grækenland/Italien.
108   Herefter kan sagsøgerens adfærd ikke henhøre under det i traktatens artikel 85, stk. 1, fastsatte forbud. Kommissionens retlige
vurdering er fejlagtig, fordi den tager udgangspunkt i den urigtige forudsætning, at det var selskaberne, der ønskede forhandlinger
vedrørende priserne for transport af passagerer, privatbiler og erhvervskøretøjer mellem Grækenland og Italien, mens disse
forhandlinger var resultatet af de forskellige indgreb fra ministeriet for handelsflåden, som i den anledning kunne støtte
sig til de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser, der var gældende i Grækenland.
109   Sagsøgeren har anført, at den foreliggende sag er sammenlignelig med de faktiske omstændigheder i den sag, der førte til Rettens
dom af 18.9.1996 (sag T-387/94, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 961, præmis 65), hvori Retten fandt,
at en virksomhed har mistet sin autonomi, hvis det af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at adfærden ensidigt
er blevet pånødet virksomheden af de nationale myndigheder gennem udøvelsen af et uimodståeligt pres, såsom eksempelvis truslen
om at træffe statslige foranstaltninger, som kan påføre virksomheden væsentlige tab. Sagsøgeren har ligeledes henvist til
dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen (præmis 63-73), hvori Domstolen fastslog, at den af Kommissionen kritiserede
adfærd ikke faldt ind under anvendelsesområdet for traktatens artikel 85 i betragtning af den italienske ordnings indvirkning
på konkurrencen, idet Domstolen navnlig fandt, at Kommissionen ikke havde taget tilstrækkeligt hensyn til, at den pågældende
ordning og dennes gennemførelse havde haft en afgørende indflydelse på væsentlige elementer i de pågældende virksomheders
påtalte adfærd, og følgelig havde overset et forhold, der nødvendigvis må indgå ved bedømmelsen af de påtalte overtrædelser.
110   Sagsøgeren har kritiseret Kommissionen for ikke at have undersøgt, i hvilket omfang de i sagen foreliggende særlige omstændigheder
gjorde traktatens artikel 85, stk. 1, uanvendelig, når disse omstændigheder klart fremgik af de skrivelser, som de græske
myndigheder fremsendte til Kommissionen.
111   Kommissionen har bestridt påstanden om, at betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, ikke er opfyldt
i det foreliggende tilfælde og i særdeleshed antagelsen om, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse i tilfælde, hvor de
implicerede virksomheder mangler autonomi ved fastsættelsen af priserne for den internationale del af ruterne mellem Grækenland
og Italien.
112   Kommissionen har indledningsvis gjort gældende, at de faktorer, som sagsøgeren har påberåbt sig til støtte for sin påstand
om manglende autonomi, ikke på nogen måde, hverken samlet eller enkeltvis, har tvunget de implicerede virksomheder til i fællesskab
at fastsætte de priser, der fandt anvendelse på den internationale del af ruterne mellem Grækenland og Italien, således som
sagsøgeren selv har erkendt. Hverken bestemmelser fastsat ved lov eller administrativt eller de statslige myndigheders holdning
har retligt eller faktisk tvunget de implicerede selskaber til at indgå de i beslutningen omhandlede aftaler. Kommissionen
har tilføjet, at disse faktorer ikke direkte eller indirekte har elimineret konkurrencen for så vidt angår fastsættelsen af
de internationale priser.
113   Kommissionen har dernæst bestridt, at virksomhederne manglede autonomi, hvilket ifølge sagsøgeren skyldes de ved lov og administrativt
fastsatte græske bestemmelser, anvendelsen af lov nr. 4195/29 om illoyal konkurrence og de græske myndigheders opfordringer
til at handle på en bestemt måde.
114   Hvad angår den indflydelse, som det af de græske offentlige myndigheder udøvede pres efter det påståede havde på sagsøgerens
autonomi, har Kommissionen bestridt påstanden om, at den omtvistede aftale blev indgået på initiativ af de græske myndigheder,
som indirekte godkendte denne praksis som en måde til at gennemføre disses nationale politik på markedet Grækenland/Italien.
115   Kommissionen har ligeledes bestridt sagsøgerens øvrige påstande vedrørende en fejlagtig anvendelse af traktatens artikel 85,
stk. 1, i det foreliggende tilfælde.
116   Kommissionen har for det første bestridt sagsøgerens argument om, at det i betragtning af, at selskaberne på en vis måde var
»vant« til obligatoriske forhandlinger, var umuligt med sikkerhed at fastsætte grænserne for, hvad der var tilladt som led
i de regelmæssige forhandlinger. Kommissionen har påstået, at den omstændighed, hvorvidt sagsøgeren var vidende eller ej om
at tilsidesætte traktatens artikel 85, stk. 1, ifølge fast retspraksis er uden betydning. Det er tilstrækkeligt at godtgøre,
at sagsøgeren var vidende om, at den omtvistede adfærd kunne begrænse konkurrencen (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager
100/80-103/80, Musique diffusion française mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 112).
117   Kommissionen har dernæst gjort gældende, at den i modsætning til det af sagsøgeren påståede rent faktisk har taget hensyn
til indholdet af skrivelserne fra Grækenlands faste repræsentation og fra det græske ministerium for handelsflåden, hvorefter
de græske myndigheder ifølge sagsøgeren i det væsentlige regulerede hovedparten af konkurreceparametrene, bortset fra priserne
på den internationale del af ruterne mellem Grækenland og Italien (betragtning 101-105 til beslutningen).
118   Kommissionen har som svar på argumentet om, at aftalen ikke var af bindende karakter, for det tredje henvist til, at det for
at anse en restriktion for værende en aftale som defineret i traktatens artikel 85, stk. 1, ifølge Domstolens faste praksis
er tilstrækkeligt, at denne afspejler de implicerede virksomheders vilje, uden at det er påkrævet, at denne aftale indeholder
elementer, der udgør en bindende aftale. Med hensyn til muligheden for prisvariationer er grænserne for de pågældende prisforskelle
delvist aftalt mellem de berørte selskaber, således som det fremgår af bevismaterialet.
Rettens bemærkninger
119   Det fremgår af retspraksis, at traktatens artikel 85 og 86 kun tager sigte på konkurrencestridig adfærd fra virksomhedernes
side på deres eget initiativ (jf. i denne retning Domstolens dom af 20.3.1985, sag 41/83, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 873,
præmis 18-20, af 19.3.1991, sag C-202/88, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 1223, præmis 55, af 13.12.1991, sag C-18/88,
GB-Inno-BM, Sml. I. s. 5941, præmis 20, og af 11.11.1997, sagerne C-359/95 P og C-379/95 P, Kommissionen og Frankrig mod Ladbroke
Racing, Sml. I, s. 6265, præmis 33). Såfremt virksomhederne pånødes en konkurrencestridig adfærd ved en national lovgivning,
eller såfremt denne lovgivning skaber en retlig ramme, som på sin side berøver dem enhver mulighed for at konkurrere retmæssigt,
finder traktatens artikel 85 og 86 ikke anvendelse. I denne situation skyldes begrænsningen af konkurrencen ikke, som det
forudsættes i disse bestemmelser, en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side (dommen i sagen Kommissionen og Frankrig
mod Ladbroke Racing, præmis 33, Rettens dom af 7.10.1999, sag T-228/97, Irish Sugar mod Kommissionen, Sml. II, s. 2969, præmis
130, og af 30.3.2000, sag T-513/93, Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali mod Kommissionen, Sml. II, s. 1807, præmis
58).
120   Derimod kan traktatens artikel 85 og 86 finde anvendelse i en situation, hvor der efter den nationale lovgivning fortsat består
en mulighed for konkurrence, men hvor denne konkurrence kan hindres, begrænses eller fordrejes ved en selvstændig adfærd fra
virksomhedernes side (jf. Domstolens dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen,
Sml. s. 3125, præmis 126, dommen i sagen Kommissionen og Frankrig mod Ladbroke Racing, præmis 34, Rettens domme i sagen Irish
Sugar mod Kommissionen, præmis 130, og dommen i sagen Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali mod Kommissionen, præmis
59).
121   Desuden bemærkes, at muligheden for at udelukke en bestemt konkurrencestridig adfærd fra anvendelsesområdet for traktatens
artikel 85, stk. 1, fordi den er blevet pålagt de pågældende virksomheder af den bestående nationale lovgivning, eller fordi
denne fratager dem enhver mulighed for at konkurrere, er blevet fortolket snævert af Fællesskabets retsinstanser (dommen i
sagen Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, præmis 130 og 133, og i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 19, Domstolens
dom af 10.12.1985, forenede sager 240/82, 241/82, 242/82, 261/82, 262/82, 268/82 og 269/82, Stichting Sigarettenindustrie
m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3831, præmis 27-29, Rettens dom af 18.9.1996, sag T-387/94, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen,
Sml. II, s. 961, præmis 60 og 65, og dommen i sagen Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali mod Kommissionen, præmis
60).
122   I mangel af en bindende retsregel, der pålægger en adfærd, som strider mod konkurrencereglerne, kan Kommissionen således kun
konkludere, at de forfulgte erhvervsdrivende manglede autonomi, hvis det af objektive, relevante og samstemmende indicier
fremgår, at adfærden ensidigt var blevet pånødet dem af de nationale myndigheder gennem udøvelsen af et uimodståeligt pres,
såsom eksempelvis truslen om at træffe statslige foranstaltninger, som var egnede til at påføre virksomhederne væsentlige
tab (dommen i sagen Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, præmis 65).
123   I det foreliggende tilfælde går sagsøgerens opfattelse ud på, at de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser i Grækenland
samt den politik, der føres af det græske ministerium for handelsflåden, på afgørende vis har begrænset rederiernes autonomi,
navnlig hvad angår fastsættelsen af priser gældende for såvel de indenlandske ruter som den internationale del af ruterne
mellem Grækenland og Italien. Det følger heraf, at rederierne var nødsaget til at optage indbyrdes kontakter, samordninger
og forhandlinger om de grundlæggende parametre for deres forretningspolitik, herunder priserne.
124   Der skal herefter tages stilling til, om den adfærd, der gøres gældende i det foreliggende tilfælde, skyldes den nationale
lovgivning eller de græske nationale myndigheders praksis, eller om den, tværtimod eller i hvert fald delvis, skyldes sagsøgerens
og de øvrige i aftalerne deltagende virksomheders vilje. Det skal derfor undersøges, om de ved lov og administrativt fastsatte
bestemmelser samt den politik, der føres af det græske ministerium for handelsflåden, har haft den kumulative virkning at
eliminere virksomhedernes autonomi med hensyn til fastsættelsen af deres prispolitik på ruterne mellem Grækenland og Italien
og således har udelukket enhver mulighed for at konkurrere indbyrdes.
125   Handelsflåden i Grækenland er omfattet af den offentligretlige sølov, af den privatretlige sølov og af anden særlovgivning,
der indeholder bestemmelser om illoyal konkurrence inden for søtransport, herunder navnlig lov nr. 4195/29 om illoyal konkurrence
og lov nr. 703/77 om fri konkurrence, som er trådt i kraft den 1. januar 1979 af hensyn til Den Hellenske Republiks tiltrædelse
af De Europæiske Fællesskaber.
126   Under udøvelsen af de beføjelser, som den nævnte lovgivning giver det, træffer det græske ministerium for handelsflåden bl.a.
følgende foranstaltninger: a) udstedelse af »driftstilladelser« for indenrigsruterne, herunder for den indenlandske del af
de internationale overfarter; b) godkendelse af ensartede og bindende priser for de indenlandske forbindelser eller for den
indenlandske del af de internationale forbindelser, f.eks. strækningen Patras-Igomenitsa-Korfu; c) den årlige godkendelse
af forbindelserne; d) kontrol med skibe, der tages ud af drift, for at sikre, at de nævnte obligatoriske forbindelser opretholdes;
og e) påbud om obligatoriske forhandlinger mellem rederierne for at programlægge og samordne betjeningen af forbindelserne,
før sejlplanerne godkendes af ministeriet for handelsflåden for det følgende år som led i nye forhandlinger mellem dette ministerium
og rederierne.
127   Der er enighed mellem parterne om, at det græske ministerium for handelsflådens udstedelse af driftstilladelser, fastsættelse
af bindende priser, årlig godkendelse af ruter og kontrol med skibe, der tages ud af drift, vedrører de indenlandske færgeruter,
men ikke de internationale ruter. Desuden har Kommissionen i sit indlæg præciseret, uden at blive modsagt af sagsøgeren, at
forpligtelsen til at foretage regelmæssige overfarter, som er knyttet til driftstilladelsen, kun gælder for skibe, der sejler
under græsk flag, og som udelukkende betjener de indenlandske ruter, eller som besejler internationale ruter, men da udelukkende
for så vidt angår den indenlandske del af overfarten. Ligeledes har Kommissionen tilkendegivet, uden at blive modsagt på dette
punkt, at rederierne frit kunne vælge at betjene internationale ruter, som omfattede eller ikke omfattede en indenlandsk del
(eller endog udelukkende indenlandske ruter). Hvis et rederi således havde valgt at besejle internationale ruter uden en indenlandsk
del, behøvede det ikke at opnå en driftstilladelse eller overholde de dertil knyttede forpligtelser.
128   Med henblik på fastsættelsen af priserne for de indenlandske ruter anmodede ministeriet for handelsflåden desuden rederierne
om at fremlægge samlede forslag for hver indenlandsk rute og begrunde de foreslåede beløb på grundlag af driftsomkostninger,
inflation, ruternes rentabilitet, overfarternes hyppighed osv. På grundlag af de foreslåede priser, deres begrundelse og andre
mere generelle kriterier i forbindelse med regeringens samlede politik godkendte ministeriet dernæst forslagene eller ændrede
dem efter udtalelse fra det græske finansministeriums udvalg for priser og indkomster, og godkendelsen eller ændringen skete
reelt i form af en fastsættelse af de pågældende priser. Den administrative fastsættelse af priserne for den indenlandske
del af de tilsvarende forbindelser havde således indflydelse på priserne for den internationale del af ruterne mellem Grækenland
og Italien, fordi disse priser havde en funktion, der svarede til vejledende priser.
129   Den græske lovgivning om illoyal konkurrence, navnlig artikel 2 i lov nr. 4195/29, forbyder »for ruter til udlandet enhver
nedsættelse af priser på transport af passagerer og varer, som, når de foretages med henblik på illoyal konkurrence, nedsætter
priserne til parodiske og uforholdsmæssige niveauer i forhold til et rimeligt vederlag for de udførte tjenesteydelser og kravene
til passagerernes sikkerhed og komfort eller til niveauer, der er lavere end dem, der almindeligvis gælder i den pågældende
havn«. Artikel 4 i lov nr. 4195/29 bestemmer følgende:
»Når den frie prisfastsættelse på ruterne til udlandet fører til illoyal konkurrence, kan søfartsministeriet (direktoratet
for handelsflåden), ud over at anvende bestemmelserne i de foregående artikler, efter udtalelse fra rådet for handelsflåden
fastsætte nedre og øvre grænser for priserne på transport af passagerer og varer for de forbindelser, der besejles mellem
græske havne og havne i udlandet, på græske skibe til passagertransport. Overskridelse af disse grænser er forbudt; overtrædelser
kan straffes med de i artikel 3 fastsatte sanktioner.«
130   Det er desuden blevet anført, at ministeriet for handelsflåden tilskyndede rederierne til at fastsætte priserne for den internationale
del af ruterne på et lavt niveau og til at undgå, at de årlige forhøjelser overskred inflationssatsen, samt til at undgå enhver
form for indbyrdes priskrig, for at ministeriet ikke skulle være nødsaget til at gribe ind og gøre brug af de beføjelser,
der er tillagt det ved lov nr. 4195/29.
131   I sin skrivelse af 23. december 1994, som nævnes i betragtning 101 til beslutningen, som svar på Kommissionens skrivelse af
28. oktober 1994, udtalte ministeriet for handelsflåden sig således:
»[...]
Med hensyn til indlægget fra Strintzis Lines har jeg ingen særlige kommentarer bortset fra en præcisering, nemlig at ministeriet
ikke griber ind i rederiernes prisfastsættelsespolitik for de internationale ruter. Vi griber kun ind i prisfastsættelsen
på ruterne mellem græske havne.
Som jeg allerede har forklaret Dem under vores møde i september, anser Grækenland søkorridoren mellem havnene på den græske
vestkyst og havnene på Italiens østkyst for at være af allerstørste betydning både for Grækenland og for Fællesskabet, fordi
den er den eneste direkte forbindelse mellem Grækenland og resten af Den Europæiske Union.
Det er derfor i vores nationale interesse og i Fællesskabets interesse, at der sejler skibe hele året mellem Grækenland og
Italien for at fremme vore indførsler og vore udførsler samt passagertrafikken. Desuden vil De forstå, at det er i vores interesse,
at de gældende priser er konkurrencedygtige, men også fastsat således, at transportprisen forbliver lav, for at vore indførsler
og vore udførsler forbliver konkurrencedygtige på de europæiske markeder.
Med hensyn til det specielle spørgsmål, som De har stillet mig, må jeg sige, at jeg intet har set i Strintzis’ indlæg, som
kunne føre mig til denne konklusion.
Jeg er overbevist om, at der foreligger en misforståelse. Det er utænkeligt, og der kan overhovedet ikke være tale om, at
ministeriet truer med at inddrage driftstilladelser for ruter mellem indenlandske havne, når nogle rederier nægter at enes
om priserne for de internationale ruter.
Som vedlagte relevante lovgivning vil vise Dem, medfører den driftstilladelse, som ministeriet udsteder for de indenlandske
ruter, at der pålægges visse forpligtelser (besejling hele året, overfarternes hyppighed osv.); hvis disse forpligtelser ikke
overholdes, kan ministeriet inddrage tilladelsen. Desuden fastsættes priserne ved ministeriel beslutning, der træffes med
regelmæssige mellemrum. Denne særlovgivning berører de rederiers skibe, der har driftstilladelser for den indenlandske del
af overfarten mellem Grækenland og Italien (Patras-Igoumenitsa-Korfu) [...]«
132   I skrivelsen af 17. marts 1995, som nævnes i betragtning 103 til beslutningen, anfører Den Hellenske Republiks faste vicerepræsentant
ved De Europæiske Fællesskaber følgende som svar på en skrivelse fra Kommissionen af 13. januar 1995:
»1.      Den græske regering tillægger det stor betydning, at der kan ske en gnidningsløs udvikling af den færgerute, som forbinder
havnene i det vestlige Grækenland (først og fremmest Patras, Igoumenitsa og Korfu) med de italienske havne i Ancona, Bari,
Brindisi og Trieste.
[...]
De regelmæssige og uafbrudte forbindelser gennem hele året fra græske havne til italienske havne og omvendt er en faktor af
afgørende betydning for at fremme og sikre udviklingen af græske indførsler og udførsler, som i videre forstand også påvirker
samhandelen i Fællesskabet i dens helhed.
Den græske regering, og nærmere bestemt ministeriet for handelsflåden, som har til opgave at udarbejde den nationale politik
for søtransport, er således interesseret i at opretholde den normale funktion på ruten mellem Grækenland og Italien.
Vi betragter således den transport, der tilbydes på denne rute, som en public service-opgave, der er af offentlig interesse
for vort land. Under disse omstændigheder vil De forstå, at den græske regerings primære mål er at sikre denne rutes levedygtighed
og på enhver måde undgå en priskrig, som kunne lægge hindringer i vejen for den normale afvikling af vores import- og eksporthandel,
men også den normale transport af biler og passagerer. Vi skal gentage, at vores primære anliggende er at sikre trafikken
på denne færgerute hele året og undgå, at trafikken ophører på grund af en priskrig.
2.      Med udgangspunkt i disse konstateringer og den deraf følgende stillingtagen har det græske ministerium for handelsflådens
kompetente direktorater truffet beslutninger med det formål at regulere problemet med normal transport af biler på mere passende
måde afhængigt af den tilsvarende periode af året. Der er således truffet foranstaltninger for at sikre, at et vist antal
pladser altid er reserveret til transport af passagerer, biler og lastbiler, og at skibenes vogndæk ikke kun er fyldt med
personbiler, navnlig om sommeren, hvor passagertrafikken er større. Der er således skabt mulighed for, at varetrafikken opretholdes,
og at der sikres en normal forsyning af markederne.
Der er også draget omsorg for, at skibenes sejlplaner overholdes meget nøje for at undgå forsinkelser, men også for bl.a.
at kunne sikre, at der er passende kajpladser til skibene i ankomsthavnene for at garantere deres sikkerhed og forbedre servicen
over for passagerer og transporterede biler.
3.      Med hensyn til rederiernes fragtpriser skal vi præcisere, at ministeriet for handelsflådens indgriben som den ansvarlige myndighed
for kontrol med søfarten, for så vidt angår fragt på kystruterne, er begrænset til fastsættelse af priser for transaktioner
på indenlandske ruter. Vi skal præcisere, at på de internationale ruter, selv såfremt strækningen omfatter anløb i græske
havne (f.eks. Patras-Korfu- Ancona), fastsættes priserne for strækningen mellem Grækenland og Italien frit af de rederier,
som driver ruten, selv om der for den del af strækningen, der ligger mellem de græske havne, gælder en godkendt prisskala.
I dette tilfælde påvirkes den samlede pris på billetten til det endelige bestemmelsessted i Italien ganske vist – naturligvis
indirekte og delvis – af den pris, som staten har fastsat for den del af transporten, som ligger inden for Grækenland.
Med hensyn til priserne for rejser til udlandet – der som sagt fastsættes frit – tilskynder ministeriet for handelsflåden
i øvrigt rederierne til at holde sig på et lavt og konkurrencedygtigt niveau og under alle omstændigheder undgå, at de årlige
forhøjelser overskrider inflationen. Vore nationale interesser kræver nemlig, at vores eksporthandel holdes på et konkurrencemæssigt
niveau, og at vores import forbliver så billig som mulig. Derudover har rederierne ret til at fastsætte deres priser efter
deres egne forretningsmæssige og økonomiske kriterier.
Denne frihed begrænses af den græske lovgivning, såfremt den fører til illoyal konkurrence. Mere konkret har lov nr. 4195/29
(kopi vedlagt) til formål at undgå illoyal konkurrence mellem rederier, som driver ruter mellem Grækenland og udlandet, bl.a.
ved at forbyde parodiske priser, at to eller flere skibe, som besejler samme rute, afgår samtidigt fra samme havn, og at den
bekendtgjorte besejling ikke overholdes (med undtagelse af visse tilfælde af force majeure – artikel 3). Når der foreligger
illoyal konkurrence, har ministeriet for handelsflåden mulighed for at fastsætte øvre og nedre grænser for priser (artikel
4). I forbindelse hermed tilskynder det uformelt rederierne til at holde deres priser på et lavt niveau og til at undgå, at
de årlige forhøjelser overskrider inflationen.
4.      Vi har fundet det nødvendigt at fremsætte disse bemærkninger for at vise, at færgeruten Patras-Italien, som blev oprettet
ved privat initiativ uden nogen statsstøtte, må fortsætte med at fungere uden afbrydelse, således at de skibe, der besejler
den, kan udføre tjenesteydelser af offentlig interesse, som vi betegner dem med hensyn til vores land, fordi denne færgeforbindelse
er den eneste direkte forbindelse med Den Europæiske Unions lande.
5.      Endelig skal vi bemærke, at retsreglerne om udstedelse og inddragelse af driftstilladelser, der som sagt kun gælder for de
indenlandske forbindelser i Grækenland, bestemmer, at når et rederi ikke opfylder de forpligtelser, der er fastsat i den driftstilladelse,
der er udstedt til det (f.eks. at de annoncerede forbindelser gennemføres uden undtagelse, at skibe tages ud af drift i en
årlig periode, at overfarternes hyppighed overholdes), har ministeriet for handelsflåden mulighed for at inddrage driftstilladelsen.«
133   Skønt disse to skrivelser fra de græske myndigheder har understreget, at det er et spørgsmål af national betydning, at færgeforbindelserne
mellem Grækenland og Italien fungerer godt og regelmæssigt, bekræfter de den omstændighed, at indgåelse af aftaler om fastsættelse
af priser for de internationale ruter hverken er foreskrevet ved den gældende lovgivning i Grækenland eller de græske myndigheders
praksis.
134   Det fremgår ganske vist af de græske myndigheders nærmere oplysninger til Kommissionen, at et af deres vigtigste mål var at
sikre en regelmæssig besejling af færgeruterne til Italien hele året, og at de frygtede de skadelige virkninger, som illoyale
konkurrencehandlinger kunne udløse, f.eks. en eventuel priskrig. Det er ligeledes ubestridt, at loven for at undgå sådanne
handlinger giver ministeriet for handelsflåden beføjelser til at fastsætte nedre og øvre grænser for priserne. Det forholder
sig imidlertid således, at ingen form for samordning af priserne var lovlig, selv i et sådant tilfælde, da hvert rederi fortsat
havde frihed til selvstændigt at fastsætte sine priser inden for de nævnte øvre og nedre grænser. Desuden bekræfter de nærmere
oplysninger i de ovennævnte skrivelser, at priserne på færgeruterne mellem Grækenland og Italien fastsættes frit af de rederier,
som driver disse ruter. Desuden fremgår det ligeledes ubestrideligt af disse erklæringer, at for at sikre, at den græske eksport
var konkurrencedygtig, og at priserne på importen til landet var rimelige, tilskyndede ministeriet for handelsflåden rederierne,
ikke til at forhøje priserne efter indbyrdes samordning, men alene til at holde deres priser på et lavt og konkurrencedygtigt
niveau, og til under alle omstændigheder at undgå, at de årlige forhøjelser oversteg inflationen.
135   Det følger heraf, at hvert af de rederier, der besejlede de nævnte ruter, havde en notorisk selvstændighed ved fastsættelsen
af sin prispolitik, og at disse rederier følgelig til stadighed var underlagt konkurrencereglerne. Disse skrivelser gør det
nemlig klart, at efter de græske myndigheders opfattelse forhindrede en fuld anvendelse af konkurrencereglerne, og dermed
af forbuddet mod aftaler om priser i traktatens artikel 85, stk. 1, hverken retligt eller faktisk rederierne i at udføre den
opgave, som de har fået overdraget af den græske regering. Den omstændighed, at Den Hellenske Republiks faste repræsentation
i skrivelsen af 17. marts 1995 betegner forbindelsen mellem Grækenland og Italien som »tjenesteydelser af offentlig interesse«,
er således uden betydning for anvendelsen af traktatens artikel 85. Af identiske grunde er det ikke nødvendigt at tage stilling
til, om det er med rette, at Kommissionen har bestridt argumentet om, at de virksomheder, der berøres af beslutningen, må
anses for fællesskabsretligt at være »virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk
interesse« som omhandlet i EF-traktatens artikel 90, stk. 2 (nu artikel 86, stk. 2, EF).
136   Oplysningerne i de nævnte skrivelser bekræfter, at sagsøgeren ikke kan påberåbe sig en angiveligt sammenfaldende indtræden
af parametre, der har haft indflydelse på priserne på den internationale del af ruterne mellem Grækenland og Italien, og som
har bevirket, at rederiernes selvstændighed ved planlægningen og fastlæggelsen af deres prispolitik er blevet begrænset. De
bekræfter, at det græske ministerium for handelsflåden kun greb ind i rederiernes prisfastsættelsespolitik på de internationale
ruter for uformelt at tilskynde dem til at opretholde deres priser på lave niveauer og til at undgå, at de årlige prisfastsættelser
oversteg inflationen. Når de græske myndigheder havde en sådan holdning, var det klart, at der på markedet var mulighed for
en konkurrence, der kunne hindres, begrænses eller fordrejes ved virksomhedernes selvstændige adfærd.
137   Det skal tilføjes, at lov nr. 4195/29 ikke indeholder et forbud mod nedsættelse af priserne på de internationale ruter. Skønt
denne lov, der har til formål at undgå enhver illoyal konkurrence mellem rederier, som besejler ruter, der forbinder græske
havne med udenlandske havne, bl.a. forbyder, at priser nedsættes til parodiske niveauer, at to eller flere skibe, som varetager
den samme forbindelse, afsejler samtidigt fra samme havn, og at en bekendtgjort strækning ikke besejles, med undtagelse af
tilfælde af force majeure (artikel 2), berøver den ikke de forfulgte virksomheder »enhver handlefrihed«. Den bekræfter tværtimod,
at enhver virksomhed i princippet frit kan fastlægge sin prispolitik, som den ønsker, når blot den ikke udfører nogen handling,
der er udtryk for illoyal konkurrence. Forbuddet mod illoyale konkurrencehandlinger kan ikke fortolkes således, at det pålægger
de pågældende virksomheder at indgå aftaler, der har til formål at fastsætte priser, der gælder for de internationale ruter.
Når der ikke findes en bindende lovbestemmelse, der foreskriver en konkurrencestridig adfærd, kan sagsøgeren kun påberåbe
sig ikke at have nogen autonomi under henvisning til objektive, relevante og samstemmende indicier, som godtgør, at denne
adfærd ensidigt blev pålagt sagsøgeren af de græske myndigheder ved udøvelse af et uimodståeligt pres, som f.eks. truslen
om indførelse af statslige foranstaltninger, der kunne påføre sagsøgeren betydelige tab.
138   Oplysningerne i de græske myndigheders ovennævnte skrivelser viser imidlertid, at disse på ingen måde traf nogen foranstaltning
eller havde udøvet nogen praksis, der kan betegnes som »uimodståeligt pres« mod rederierne, for at de skulle indgå prisaftaler.
Det følger heraf, at sagsøgeren ikke kan hævde, at de pågældende virksomheder var berøvet enhver handlefrihed ved fastlæggelsen
af deres prispolitik, og at den konkurrencestridige adfærd, som Kommissionen har påtalt, blev påtvunget af den bestående nationale
lovgivning eller af de græske myndigheders praksis.
139   Hvad angår ministeriet for handelsflådens tilskyndelse til at opretholde lave priser på de internationale ruter og til ikke
at overskride grænserne for inflationen ved de årlige forhøjelser af disse priser bemærkes, at skønt der i skrivelsen fra
ministeriet for handelsflåden henvises til en uformel »tilskyndelse«, omtales der på ingen måde et »ensidigt påbud« fra ministeriets
side. Følgelig havde rederierne mulighed for at anfægte den pågældende uformelle tilskyndelse uden af denne grund at udsætte
sig for truslen om, at der ville blive truffet statslige foranstaltninger af nogen art. Det græske ministerium udelukker udtrykkeligt,
at det skulle kunne true med at inddrage drifttilladelserne for de indenlandske ruter, såfremt rederierne ikke nåede til nogen
aftale om priserne på de internationale ruter, således som det fremgår af ministeriets skrivelse af 23. december 1994.
140   Med hensyn til kriteriet om det græske ministerium for handelsflådens mulighed for i henhold til bestemmelserne i lov nr. 4195/29
i tilfælde af illoyal konkurrence at fastsætte nedre og øvre grænser for priserne for at undgå en priskrig bemærkes, at denne
lov ikke berøver de påtalte virksomheder »enhver handlefrihed«, men at den giver dem en vis frihed ved fastlæggelsen af deres
prispolitik, såfremt de ikke udfører illoyale konkurrencehandlinger. Ifølge denne lovs artikel 4 har ministeriet for handelsflåden
nemlig kun ret til at fastsætte nedre og øvre grænser for de pågældende priser, såfremt den frihed, som rederierne har til
selvstændigt at fastsætte priserne på ruter med bestemmelsessted i udlandet, fører til illoyale konkurrencehandlinger.
141   I betragtning af det foregående i sin helhed bør første led i dette anbringende forkastes.

Det tredje anbringende om, at beslutningen er utilstrækkeligt begrundet
Parternes argumenter
142   Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen ikke har begrundet beslutningen tilstrækkeligt for så vidt angår flere argumenter,
som sagsøgeren har fremført under den administrative procedure.
143   Sagsøgeren er for det første af den opfattelse, at beslutningen er mangelfuldt begrundet, for så vidt som Kommissionen ikke
har taget stilling til public service-forpligtelsernes indvirkning på de pågældende virksomheders grad af autonomi med hensyn
til fastsættelse af priserne for den internationale del af overfarterne. Sagsøgeren har især kritiseret Kommissionen for ikke
at have undersøgt, i hvilket omfang de ved lov og administrativt fastsatte græske bestemmelser, de græske myndigheders opfordringer
og de berørte virksomheders public service-forpligtelser var faktorer, som gjorde traktatens artikel 85, stk. 1, uanvendelig.
For det andet angiver beslutningen ikke grundene til, at Kommissionen har set bort fra de af sagsøgeren fremsatte bemærkninger
vedrørende den i skrivelserne fra Grækenlands faste repræsentation og fra det græske ministerium for handelsflåden indeholdte
bekræftelse af de nævnte faktorers indflydelse på de pågældende virksomheders autonomi. For det tredje har Kommissionen ikke
i tilstrækkeligt omfang begrundet årsagerne til, at sagsøgerens argumenter vedrørende uanvendeligheden af traktatens artikel
85, stk. 1, på omstændighederne i sagen skulle forkastes eller ignoreres.
144   Sagsøgeren har erkendt, at Kommissionen ikke i beslutningen var forpligtet til at nævne samtlige de af de pågældende virksomheder
fremførte argumenter, men har anført, at denne ifølge retspraksis dog bør redegøre for de faktiske og retlige betragtninger,
der har været af væsentlig betydning for afgørelsen (dommen i sagen Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, præmis 104),
og som har direkte forbindelse til sagen (Rettens dom af 10.3.1992, sag T-15/89, Chemie Linz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1275,
præmis 328). I det foreliggende tilfælde er det sagsøgerens opfattelse, at denne har godtgjort, at betragtningerne vedrørende
de af ministeriet for handelsflåden pålagte public service-forpligtelser er af væsentlig betydning for sagen. Disse er imidlertid
end ikke nævnt i beslutningen (Domstolens dom af 17.1.1995, sag C-360/92 P, Publishers Association mod Kommissionen, Sml.
I, s. 23).
145   Kommissionen har anført, at beslutningens begrundelse giver sagsøgeren adgang til at kontrollere dennes rigtighed. Kommissionen
finder, at den i beslutningen fuldt ud har taget stilling for så vidt angår de ovennævnte argumenter fra sagsøgeren ved udtrykkeligt
at nævne de elementer, hvorpå denne er baseret.
Rettens bemærkninger
146   Som sagsøgeren selv har erkendt, er Kommissionen ikke forpligtet til i sin beslutning at anføre samtlige de af parterne fremførte
argumenter. Den bør dog redegøre for de faktiske og retlige betragtninger, der har været af væsentlig betydning for beslutningen
(dommen i sagen Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, præmis 104, og dommen i sagen Chemie Linz mod Kommissionen, præmis
328).
147   I modsætning til det af sagsøgeren påståede fremgår det af betragtning 98 og 108 til beslutningen, at Kommissionen fuldt ud
har taget stilling til sagsøgerens argumenter vedrørende den indvirkning, som public service-forpligtelserne havde på de pågældende
virksomheders grad af autonomi, og således til spørgsmålet om anvendeligheden af traktatens artikel 85, stk. 1, på sagens
omstændigheder. Det fremgår ligeledes af betragtning 101, 103, 105, 106 og 108 til beslutningen, at Kommissionen konkret har
henvist til de af sagsøgeren nævnte skrivelser fra de græske myndigheder.
148   Sagsøgeren kan heller ikke gøre gældende, at der er set bort fra selskabets argumenter vedrørende de af ministeriet for handelsflåden
pålagte public service-forpligtelser. Selv om eksistensen af sådanne forpligtelser kunne vise sig at være vigtige for sagen,
udgjorde dette forhold kun en af de forskellige omstændigheder, som sagsøgeren har henvist til med henblik på at godtgøre
de pågældende virksomheders manglende autonomi som følge af de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser samt den af
de græske myndigheder indførte politik. Det må konstateres, at der er redegjort for Kommissionens stillingtagen til dette
spørgsmål i betragtning 98-108 til beslutningen, og at argumentet om eksistensen af public service-forpligtelser nærmere bestemt
er udtrykkeligt nævnt i betragtning 99 til beslutningen i forbindelse med redegørelsen for Kommissionens svar på argumentet
om de berørte virksomheders manglende autonomi. Under disse omstændigheder kan sagsøgeren ikke hævde, at Kommissionen ikke
har begrundet beslutningen tilstrækkeligt ved ikke at give et præcist svar på argumentet om public service-forpligtelserne.
Endelig og under alle omstændigheder kan sagsøgeren som påpeget af Kommissionen ikke kritisere denne for ikke at have analyseret
disse argumenter mere detaljeret, for så vidt som de pågældende public service-forpligtelser ikke vedrører den internationale
del af ruterne mellem Grækenland og Italien.
149   Dette anbringende bør derfor forkastes.

Den subsidiære påstand om nedsættelse af bøden
150   Sagsøgeren har til støtte for sin påstand om annullation eller nedsættelse af den pålagte bøde gjort gældende, at Kommissionen
ved fastsættelsen af størrelsen af den bøde, som sagsøgeren blev pålagt, har vurderet såvel overtrædelsens grovhed som dennes
varighed fejlagtigt, hvilket har medført, at Kommissionen har tilsidesat proportionalitetsprincippet.
A – Det første led om en fejlagtig vurdering af overtrædelsens grovhed
Parternes argumenter
151   Sagsøgeren har gjort gældende, at den bøde, som selskabet er blevet pålagt, er uforholdsmæssig, eftersom Kommissionen ikke
har vurderet visse faktorer vedrørende overtrædelsens grovhed. Såfremt det antages, at der foreligger en overtrædelse, anser
sagsøgeren denne som værende af ringe betydning ifølge definitionen i retningslinjerne for beregning af bøder i henhold til
artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«)
som følge af, at den pågældende aftale havde begrænset, eller endog ingen, indvirkning og begrænset geografisk rækkevidde.
152   Kommissionen har for det første ikke taget tilstrækkelig hensyn til de græske lovbestemmelser og det af det græske ministerium
for handelsflåden udøvede pres, skønt nationale retsreglers betydelige indvirkning på et marked ifølge retspraksis udgør en
formildende omstændighed (dommen i sagen Stichting Sigarettenindustrie m.fl. mod Kommissionen, præmis 94 og 96, og dommen
i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, præmis 618-620). I det foreliggende tilfælde har Kommissionen ikke interesseret
sig for at undersøge, inden for hvilke grænser selskaberne kunne konkurrere med hinanden, eller for, hvilken form for konkurrence,
der var tale om på det pågældende marked. Endelig har sagsøgeren kritiseret Kommissionen for ikke at have taget hensyn til
det forhold, at det eneste område, der i det foreliggende tilfælde kunne konkurreres på, var rabatterne, hvilket er en omstændighed,
som Domstolen har kritiseret i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen (præmis 70 og 71).
153   For det andet har forbrugerne ikke lidt tab, hvilket bestyrkes af, at Kommissionen ikke har kritiseret de pågældende selskaber
for at have foretaget utilstedelige forhøjelser af priserne. Tværtimod har den regelmæssige og uafbrudte betjening af de omhandlede
destinationer været til gavn for forbrugerne.
154   For det tredje er den omstændighed selvmodsigende, at sagsøgeren beskyldes for at have begået en alvorlig overtrædelse af
fællesskabsretten som følge af sin deltagelse i en praksis, der af den græske regering anses for at gennemføre et af Fællesskabets
formål, nemlig fremme og udvikling af samhandelen inden for Fællesskabet.
155   Sagsøgeren har anført, at Kommissionen ikke har overholdt retningslinjerne ved at betegne den pågældende overtrædelse som
værende alvorlig, skønt den ikke svarer til nogen af elementerne i den i retningslinjerne indeholdte definition af alvorlige
overtrædelser. Sagsøgeren har henvist til, at alvorlige overtrædelser i henhold til disse retningslinjer oftest er horisontale
eller vertikale begrænsninger af samme art som de lidet alvorlige overtrædelser, men som håndhæves mere strengt og har en
større indflydelse på markedet, og hvis virkninger kan gøre sig gældende inden for store dele af fællesmarkedet. Der kan ligeledes
være tale om misbrug af en dominerende stilling, såsom afslag på salg, forskelsbehandling, eksklusion, loyalitetsrabatter
ydet af en dominerende virksomhed for at udelukke konkurrenter fra markedet osv. I det foreliggende tilfælde håndhæves den
overtrædelse, som virksomhederne efter det påståede har begået, ikke strengt, har ingen stor indflydelse på markedet, har
ingen indvirkninger på store dele af markedet og består ikke i misbrug af en dominerende stilling.
156   Sagsøgeren har endelig anført, at selskabet ikke var vidende om, at dets adfærd var ulovlig, eftersom de implicerede selskaber
ikke kunne forestille sig, at deres adfærd, under hensyn til den græske regerings indgriben og opfordring til fordel for de
forskellige anfægtede former for praksis, var ulovlig.
157   Kommissionen har bestridt disse argumenter.
Rettens bemærkninger
1. Generelle betragtninger
158   I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at Kommissionen har fastsat størrelsen af den bøde, som blev pålagt sagsøgeren,
i overensstemmelse med den almindelige fremgangsmåde for beregningen af bøders størrelse, der er fastsat i retningslinjerne,
som også gælder for bøder pålagt i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86. Det bemærkes ligeledes, at sagsøgeren
ikke har bestridt, at disse retningslinjer finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.
159   Artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 bestemmer, at »Kommissionen ved beslutning kan [...] pålægge virksomheder og
sammenslutninger af virksomheder bøder på mindst 1 000 og højst 1 000 000 [EUR], idet sidstnævnte beløb dog kan forhøjes med
10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, såfremt de forsætligt
eller uagtsomt [...] overtræder bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1 [...]«. Ifølge samme bestemmelse skal der »ved
fastsættelsen af bødens størrelse [...] tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed«.
160   I retningslinjerne bestemmes det i punkt 1, første afsnit, at grundbeløbet ved beregningen af bødernes størrelse fastsættes
på grundlag af overtrædelsens grovhed og dens varighed, der er de eneste kriterier, der er anført i artikel 19, stk. 2, i
forordning nr. 4056/86.
161   Ifølge retningslinjerne tager Kommissionen ved beregningen af bøderne udgangspunkt i et beløb, der er fastsat under hensyn
til overtrædelsens grovhed. Ved vurderingen af overtrædelsens grovhed skal der tages hensyn til overtrædelsens art, dens konkrete
indvirkning på markedet – når den kan måles – og det berørte markeds udstrækning (punkt 1 A, stk. 1). I denne forbindelse
klassificeres overtrædelserne i tre kategorier, dvs. »lidet alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme
for bøden varierer fra 1 000 EUR til 1 mio. EUR, »alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme for bøden
varierer fra 1 mio. til 20 mio. EUR, og »meget alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme for bøden
ligger på 20 mio. EUR og derover (punkt 1 A, første til tredje led).
162   Endelig bestemmer retningslinjerne som led i den differentierede behandling, der gives virksomheder, at bødeskalaen inden
for hver af disse kategorier af overtrædelser, og navnlig inden for kategorierne »alvorlige« og »meget alvorlige« overtrædelser,
gør det muligt at variere behandlingen af virksomhederne alt efter overtrædelsens art (punkt 1 A, tredje afsnit). Det er desuden
nødvendigt at tage hensyn til de overtrædende virksomheders faktiske økonomiske muligheder for at påføre andre økonomiske
beslutningstagere, herunder forbrugerne, alvorlig skade og at fastsætte bødens størrelse på et niveau, der har en tilstrækkelig
afskrækkende virkning (punkt 1 A, fjerde afsnit). Endvidere kan der tages hensyn til den omstændighed, at store virksomheder
for det meste råder over en juridisk-økonomisk ekspertise og infrastruktur, som sætter dem i stand til bedre at vurdere, om
deres adfærd er ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden (punkt 1 A, femte afsnit).
163   Inden for hver af ovennævnte tre kategorier kan det i tilfælde, hvor der er tale om flere virksomheder, f.eks. karteller,
være nødvendigt at variere det fastsatte beløb for at tage højde for den specifikke vægt og dermed de faktiske konkurrencemæssige
konsekvenser af den rolle, som hver enkelt virksomhed har spillet i overtrædelsen, navnlig når der er tale om betydelige størrelsesforskelle
mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse af samme art, og følgelig vedtage et generelt udgangspunkt efter de specifikke
forhold i hver af virksomhederne (punkt 1 A, sjette afsnit).
164   Hvad angår overtrædelsens varighed som faktor opstiller retningslinjerne en sondring mellem overtrædelser af kort varighed
(almindeligvis under et år), for hvilke der ikke kan ske en forhøjelse af det beløb, der er fastlagt under hensyn til grovheden,
overtrædelser af mellemlang varighed (almindeligvis mellem et og fem år), for hvilke forhøjelsen af dette beløb kan udgøre
op til 50%, og overtrædelser af lang varighed (almindeligvis over fem år), for hvilke dette beløb kan forhøjes med 10% for
hvert år (punkt 1 B, stk. 1, første til tredje led).
165   Retningslinjerne anfører derefter – som eksempler – en række skærpende og formildende omstændigheder, der kan tages i betragtning
med henblik på en forhøjelse eller nedsættelse af grundbeløbet, og henviser derefter til Kommissionens meddelelse af 18. juli
1996 om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT C 207, s. 4).
166   Som en generel bemærkning præciseres det i retningslinjerne, at slutresultatet af beregningen af bøden efter denne model (grundbeløb
med procentuelle tillæg eller fradrag i tilfælde af skærpende, henholdsvis formildende omstændigheder) under ingen omstændigheder
må overskride 10% af en virksomheds verdensomspændende omsætning, jf. artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86 [punkt
5, litra a)]. Det bestemmes endvidere i retningslinjerne, at der efter at have foretaget de i det foregående beskrevne beregninger
efter omstændighederne bør tages hensyn til visse objektive forhold, såsom den særlige økonomiske kontekst, virksomhedernes
eventuelle økonomiske eller finansielle fordele af overtrædelsen, de pågældende virksomheders særlige kendetegn og deres reelle
betalingsevne i en given social kontekst for sluttelig at tilpasse de påtænkte bødebeløb [punkt 5, litra b)].
167   Det følger heraf, at efter den i retningslinjerne angivne metode sker beregningen af bødebeløbene stadig på grundlag af de
to kriterier, der nævnes i artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 4056/86, dvs. overtrædelsens grovhed og varighed, med forbehold
for det maksimum, der ved den samme bestemmelse er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning. Følgelig går retningslinjerne
ikke ud over den retlige ramme for sanktionerne, således som den er fastsat ved denne bestemmelse (Rettens dom af 20.3.2002,
sag T-23/99, LR af 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 231 og 232).
2. Spørgsmålet, om dette led af anbringendet kan lægges til grund
168   Som bemærket klassificeres karteller i retningslinjerne som meget alvorlige overtrædelser, en betegnelse, der er i fuld overensstemmelse
med Domstolens og Rettens praksis, hvorefter denne type overtrædelse figurerer blandt de alvorligste konkurrencebegrænsninger,
navnlig når kartellet drejer sig om fastsættelse af priser.
169   Med hensyn til det foreliggende tilfælde og sagsøgerens situation fremgår det imidlertid af betragtning 147-150 til beslutningen,
at skønt Kommissionen har tilkendegivet (betragtning 147 til beslutningen), at »en aftale mellem nogle af de største færgerederier
på det relevante marked om fastsættelse af prisen på transport af passagerer og gods på roll-on-roll-off-færger [...] ifølge
sagens natur [er] en meget alvorlig overtrædelse af fællesskabsretten«, har den i virkeligheden kun anset den pågældende overtrædelse
for en alvorlig overtrædelse (betragtning 150 til beslutningen). Den nåede til denne nedsættelse af graden af grovhed efter
at have fastslået, at »overtrædelsen havde imidlertid begrænsede faktiske virkninger på markedet«, og at den græske regering
»i den periode, hvor overtrædelsen bestod, [tilskyndede rederierne] til at holde prisforhøjelser nede, så de ikke oversteg
inflationstakten«, »[blev] færgepriserne holdt nede på et af de laveste niveauer på det fælles marked for søtransport mellem
forskellige medlemsstater« (betragtning 148 til beslutningen). Desuden tog Kommissionen den omstændighed i betragtning, at
virkningerne af overtrædelsen »gjorde [...] sig gældende på en begrænset del af fællesmarkedet, nemlig på tre ruter over Adriaterhavet«,
et marked, der blev betragtet som begrænset sammenholdt med andre markeder inden for Den Europæiske Union (betragtning 149
til beslutningen).
170   Det følger heraf, at det er med rette, at Kommissionen har kvalificeret overtrædelsen som grov i beslutningen.
171   Argumentet om den indflydelse, som de ved lov og administrativt fastsatte græske bestemmelser udøvede, må ligeledes forkastes.
Det blev i forbindelse med undersøgelsen af det andet anbringende fastslået, at den lovgivningsmæssige sammenhæng og de græske
myndigheders adfærd ikke i det foreliggende tilfælde hindrede anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, for så vidt som
virksomhederne bibeholdt et spillerum med hensyn til fastsættelsen af deres prispolitik. Herefter er anførelsen af Domstolens
løsning af problemet med manglende tilbageværende konkurrence i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen i dette
tilfælde irrelevant. Hvad dernæst angår den nævnte særlige sammenhæng, skal det som påpeget af Kommissionen blot konstateres,
at denne rent faktisk har taget hensyn hertil som en formildende omstændighed. Det fremgår således af betragtning 163 til
beslutningen, at Kommissionen har fundet, at den sædvanlige praksis i Grækenland, hvorefter de indenlandske priser fastsættes
gennem konsultationer mellem samtlige indenlandske rederier og ministeriet for handelsflådens efterfølgende afgørelse, kan
have skabt en vis usikkerhed hos de græske selskaber, som også driver indenlandske ruter, med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt
konsultationerne vedrørende priserne for den internationale del af færgeruterne udgjorde en overtrædelse eller ej. Disse omstændigheder
begrundede en nedsættelse af bøderne til samtlige rederier med 15%. Af samme grunde kan sagsøgeren ikke kritisere Kommissionen
for at have set bort fra den omstændighed, at sagsøgeren ikke var vidende om, at selskabets adfærd var ulovlig.
172   Med hensyn til argumentet om, at de pågældende aftaler ikke medførte tab for forbrugerne, eftersom der ikke blev foretaget
nogen utilladelig forhøjelse af priserne, og om, at overtrædelsen kun havde begrænset indvirkning på markedet, må det i modsætning
til det af sagsøgeren påståede fastslås, at Kommissionen som det fremgår af betragtning 148 og 149 til beslutningen har taget
hensyn til dette argument. Kommissionen har i betragtning 148 konstateret, at »overtrædelsen havde [...] begrænsede faktiske
indvirkninger på markedet« og at  »den græske regering i den periode, hvor overtrædelsen bestod, [tilskyndede] rederierne
til at holde prisforhøjelser nede, så de ikke oversteg inflationstakten«, hvilket bevirkede, at  »færgepriserne blev holdt
nede på et af de laveste niveauer på det fælles marked for søtransport mellem forskellige medlemsstater«. Kommissionen har
desuden taget hensyn til, at »virkningerne af overtrædelsen [gjorde] sig gældende på en begrænset del af fællesmarkedet, nemlig
på tre ruter over Adriaterhavet«, et marked, der blev anset for at være begrænset i forhold til andre markeder inden for Den
Europæiske Union (betragtning 149 til beslutningen). Det er nærmere bestemt under hensyn til disse omstændigheder, at Kommissionen
besluttede at reducere overtrædelsens grovhedsgrad ved at kvalificere de faktiske omstændigheder som en alvorlig overtrædelse
i stedet for en meget alvorlig overtrædelse, således som den kunne have gjort i medfør af retningslinjerne.
173   Eftersom det er godtgjort, at sagsøgeren har begået en alvorlig overtrædelse af fællesskabsretten ved at deltage i aftaler
med sine konkurrenter, kan selskabet ikke påstå, at det deltog i en praksis, som af den græske regering blev anset for at
forfølge Fællesskabets formål. Formålet om udvikling af samhandelen inden for Fællesskabet kan ikke fremmes ved hjælp af midler,
som udtrykkeligt er forbudt ved traktatens bestemmelser.
174   Det følger af ovenstående, at dette led af anbringendet bør forkastes.
B – Det andet led om en fejlagtig vurdering af overtrædelsens varighed
Parternes argumenter
175   Sagsøgeren har bestridt den af Kommissionen foretagne vurdering af overtrædelsens varighed og anført, at der ikke blev indgået
prisaftaler for 1987, 1988 og 1989. For så vidt angår 1987 har Kommissionen intet bevis for en eventuel aftale vedrørende
prispolitikken. De forhandlinger mellem selskaberne, som fandt sted i 1987, og som sagsøgeren erkender at have deltaget i,
vedrørte udelukkende priserne for 1988. Hvad angår 1988 og 1989 har sagsøgeren anført, at forhandlingerne ikke førte til en
fælles pristabel for transport af passagerer, hvilket bekræftes af, at de priser, som sagsøgeren offentliggjorde for de nævnte
år, afviger fra de af de øvrige selskaber offentliggjorte priser.
176   Kommissionen har henvist til retspraksis, hvorefter deltagelse i aftaler om fastsættelse af priser i sig selv udgør en overtrædelse
af traktatens artikel 85, stk. 1, og gjort gældende, at sagsøgerens deltagelse i priskonsultationer for 1987, 1988, og 1989
er godtgjort ved de dokumenter, der er nævnt i betragtning 9, 10 og 12 til beslutningen. Endelig har Kommissionen bemærket,
at forbuddet mod en aftale ikke afhænger af, om det virker efter hensigten.
Rettens bemærkninger
177   I det foreliggende tilfælde indebærer de af sagsøgeren påberåbte argumenter vedrørende vurderingen af overtrædelsens varighed
med henblik på fastsættelse af bødens størrelse, at der stilles spørgsmålstegn ved de af Kommissionen fremlagte beviser med
hensyn til eksistensen og rækkevidden af overtrædelsen. Sagsøgeren har således bestridt den af Kommissionen foretagne vurdering
af overtrædelsens varighed, da der ifølge sagsøgeren ikke blev indgået nogen prisaftaler for 1987, 1988 eller 1989. Det må
således undersøges, om beviserne vedrørende 1987, 1988 og 1989 (betragtning 9-12 til beslutningen) er tilstrækkelige til at
godtgøre, at der forelå en aftale som den, der er lagt til grund af Kommissionen, og at sagsøgeren deltog i denne i den nævnte
periode.
178   I denne forbindelse fremgår det af beskrivelsen af de i betragtning 9-12 til beslutningen anførte faktiske omstændigheder,
som sagsøgeren ikke har bestridt, og især af den af Kommissionen nævnte telex af 15. marts 1989, at Minoan forsøgte at overtale
Anek til at deltage i den aftale, som den 18. juli 1987 var indgået mellem de øvrige involverede selskaber, der drev denne
rute, herunder sagsøgeren, og at de øvrige selskaber (Minoan, Karageorgis, Marlines og sagsøgeren), eftersom Anek tøvede med
at tilslutte sig aftalen, besluttede, at de i fællesskab fra den 26. juni 1989 ville anvende samme priser for erhvervskøretøjer
som Anek. Desuden viser en telex af 22. juni 1989, at Minoan underrettede Anek om en sådan beslutning. Det følger heraf, at
Kommissionen kunne antage, at indholdet af denne telex godtgjorde, at der ikke blot fandtes en aftale, men at sagsøgeren havde
deltaget i denne.
179   Sagsøgeren har påstået, at der ikke foreligger bevis for aftalen med hensyn til 1987, for så vidt som de forhandlinger, der
i 1987 fandt sted mellem selskaberne, og hvori sagsøgeren erkender at have deltaget, alene vedrørte priserne for 1988. Imidlertid
må det, således som Kommissionen har påpeget i beslutningen (betragtning 9), konstateres, at ophavsmanden til telexen af 15.
marts 1989 anførte følgende:  »Prispolitikken for 1988 blev vedtaget den 18. juli 1987, således som den var aftalt med de
andre parter. Det har faktisk været den normale praksis.«
180   Sagsøgeren har hvad angår 1988 og 1989 erkendt, at der ganske rigtigt foregik prisforhandlinger. I modsætning til det af sagsøgeren
påståede er den omstændighed, at disse forhandlinger ikke førte til en fælles pristabel for transport af passagerer, ikke
relevant med henblik på at fastslå, om der er sket tilsidesættelse af traktatens artikel 85, stk. 1, når de pågældende aftalers
konkurrencebegrænsende formål, som i det foreliggende tilfælde, er godtgjort.
181   Hvad angår den omstændighed, at deltagerne i den omtvistede aftale reelt ikke fulgte denne, har Kommissionen som nævnt ovenfor
taget hensyn hertil ved beregningen af bøden.
182   Det fremgår af ovenstående, at det andet led ikke kan lægges til grund.
C – Det tredje led om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af bødens størrelse
Parternes argumenter
183   Sagsøgeren har påstået, at Kommissionen har tilsidesat proportionalitetsprincippet ved at pålægge sagsøgeren en bøde, som
er uforholdsmæssig i forhold til overtrædelsens art og under hensyn til de public service-forpligtelser, som sagsøgeren var
underlagt, til ministeriet for handelsflådens indgriben og til de omtvistede aftales begrænsede indvirkning.
184   Sagsøgeren har bemærket, at den bøde, som selskabet er blevet pålagt, svarer til 2,6% af virksomhedens verdensomspændende
omsætning, en procentsats, som sagsøgeren finder meget høj, henset til den pågældende overtrædelse og sammenlignet med andre,
tidligere sager. Sagsøgeren har desuden bemærket, at den af Kommissionen endeligt pålagte bøde udgør 115% af grundbeløbet,
hvilket sagsøgeren finder særdeles højt i betragtning af antallet af formildende omstændigheder, som Kommissionen ikke har
taget hensyn til på trods af, at de foreligger i denne sag. Sagsøgeren finder således, at Kommissionen burde have foretaget
en større nedsættelse af selskabets bøde i betragtning af, at det har samarbejdet med Kommissionen under den administrative
procedure og var usikker med hensyn til anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, og under hensyn til de ved lov og administrativt
fastsatte græske bestemmelser, til sagsøgerens public service-forpligtelser og til ministeriet for handelsflådens indgriben
med hensyn til ruterne mellem Grækenland og Italien.
185   Endelig har sagsøgeren anfægtet, at Kommissionen ikke har taget hensyn til andre grunde til nedsættelse af bøden, såsom den
omstændighed, at overtrædelsen ikke var et udslag af fri vilje, at der ikke forelå nogen aftale for 1987 og iværksættelse
af et program til efterlevelse af konkurrencereglerne. Sagsøgeren har herved henvist til PVC II-dommen, præmis 1 162.
186   Kommissionen er af den opfattelse, at sagsøgeren ikke har angivet grundene til, at den pålagte bøde var uforholdsmæssig i
forhold til overtrædelsens grovhed og varighed, og har påpeget, at der i beslutningen (betragtning 110, 148 og 149) allerede
er foretaget en vurdering af de af sagsøgeren påberåbte formildende omstændigheder.
187   Argumentet om, at bødens uforholdsmæssige karakter følger af den behandling, der er givet andre virksomheder, som har begået
mere alvorlige overtrædelser, kan ikke accepteres, da fastsættelsen af bødens størrelse ikke er undergivet en eller anden
»matematisk beregning«.
188   Hvad angår det af sagsøgeren påberåbte program til efterlevelse af konkurrencereglerne ændrer dette ikke ved, at sagsøgeren
i denne sag har begået en overtrædelse. Kommissionen har desuden understreget, at den har taget hensyn til, at sagsøgeren
ikke har stillet spørgsmålstegn ved de faktiske omstændigheder, hvorpå de i beslutningen omhandlede klagepunkter er baseret,
og at den har foretaget en nedsættelse af bøden.
Rettens bemærkninger
189   Det må undersøges, om den bøde, som sagsøgeren blev pålagt, var uforholdsmæssig i forhold til grovheden og varigheden af den
påtalte overtrædelse.
190   Indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren for at have deltaget i en langvarig aftale, der med rette blev kvalificeret som en
alvorlig overtrædelse, blev pålagt en bøde på 1 500 000 ECU, hvilket svarer til 2,6% af virksomhedens verdensomspændende omsætning,
således som denne selv har påpeget. Den bøde, som Kommissionen endeligt pålagde sagsøgeren, udgør 115% af grundbeløbet.
191   For så vidt angår overtrædelsens grovhed blev det i forbindelse med undersøgelsen af det første led fastslået, at sagsøgeren
med urette har gjort gældende, at der er sket en fejlagtig vurdering af overtrædelsens grovhed.
192   Hvad angår vurderingen af overtrædelsens varighed bemærkes, at det i retningslinjerne foreskrives, at overtrædelser på over
fem år anses for overtrædelser af lang varighed, og at sådanne overtrædelser berettiger til anvendelse af en forhøjelse, som
for hvert år kan fastsættes til 10% af det beløb, der fastlægges for overtrædelsens grovhed.
193   I det foreliggende tilfælde fremgår det af betragtning 153 til beslutningen, at Kommissionen fandt, at overtrædelsen for sagsøgerens
og Minoans vedkommende startede senest den 18. juli 1987 og varede indtil juli 1994, altså det tidspunkt, hvor Kommissionen
iværksatte sine kontrolundersøgelser, dvs. at overtrædelsens varighed var syv år, og at en sådan overtrædelse af Kommissionen
blev betegnet som en overtrædelse af »lang varighed« for så vidt angår sagsøgeren, Minoan og Karageorgis, og af »mellemlang
varighed« for så vidt angår de øvrige selskaber (betragtning 155 til beslutningen). Kommissionen fandt, at disse omstændigheder
for sagsøgerens og Minoans vedkommende berettigede til »en forhøjelse af bøderne med 10% for hvert år, overtrædelsen bestod«,
dvs. en forhøjelse på 70% (betragtning 156 til beslutningen). Hvad angik de øvrige virksomheder forhøjede Kommissionen bøden
til Marlines med 20% og bøderne til de andre rederier med 35-55%. Tabel 2 angiver de procentvise forhøjelser, der blev anvendt
på de forskellige virksomheder.
194   Herefter og for så vidt som det i retningslinjerne foreskrives, at overtrædelser af en varighed på mere end fem år er at anse
for langvarige overtrædelser, og at sådanne overtrædelser berettiger til anvendelse af en forhøjelse, som for hvert år kan
andrage 10% af det beløb, der fastlægges for overtrædelsens grovhed, kan sagsøgeren ikke gøre gældende, at selskabet har været
genstand for en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af varigheden af den overtrædelse, som selskabet
har deltaget i.
195   Dernæst tilføjes, at der i beslutningen i modsætning til det af sagsøgeren påståede faktisk er taget hensyn til alle de af
sagsøgeren påberåbte formildende omstændigheder.
196   Det fremgår af betragtning 162-164 til beslutningen, at Kommissionen har taget hensyn til adskillige formildende omstændigheder
i forhold til de virksomheder, som beslutningen var rettet til.
197   Som bemærket (betragtning 163 til beslutningen) har Kommissionen for det første ment, at der blandt de græske rederier, som
også betjener indenlandske ruter, kunne have været en vis tvivl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt priskonsultationerne
angående de internationale ruter udgjorde en overtrædelse eller ej. Disse omstændigheder har berettiget til en nedsættelse
af bøderne til samtlige rederier med 15%.
198   Kommissionen har dernæst (betragtning 164 til beslutningen) taget hensyn til, at Marlines’, Adriaticas, Aneks og Ventouris
Ferries’ rolle i overtrædelsen udelukkende bestod i at »følge trop« og har fundet, at denne omstændighed berettigede til en
nedsættelse af bøderne til de fire selskaber med 15%. Sagsøgeren kan ikke gøre gældende, at selskabet har ret til en sådan
nedsættelse, eftersom det ikke udelukkende »fulgte trop«, således som det fremgår af samtlige de i beslutningen nævnte beviser.
199   For det tredje bemærkes, at Kommissionen i betragtning 169 til beslutningen har angivet, at bøderne til alle selskaber, herunder
sagsøgeren, blev nedsat med 20% under hensyn til, at disse ikke anfægtede de af Kommissionen i dennes klagepunktsmeddelelse
anførte faktiske omstændigheder. Sagsøgeren kan følgelig ikke påstå, at der ved fastsættelsen af bødens størrelse ikke er
taget hensyn til selskabets samarbejde med Kommissionen, eller at der burde have været taget mere hensyn hertil, når der ikke
foreligger nogen omstændigheder, der præciserer arten og rækkevidden af det påståede samarbejde.
200   Sagsøgeren kan heller ikke kritisere Kommissionen for ikke at have nedsat bøden yderligere under hensyn til, at selskabet
angiveligt var fuldstændig uvidende om, at dets adfærd var ulovlig, for så vidt som der er taget hensyn til den uklarhed,
der blev skabt med retsreglerne og de græske myndigheders politik vedrørende den indenlandske trafik, og virksomhederne i
den forbindelse fik en bødenedsættelse på 15% (betragtning 163 til beslutningen).
201   Endelig kan argumentet om iværksættelse af et program til efterlevelse af konkurrencereglerne ikke tiltrædes. Selv om det
ganske vist er vigtigt, at sagsøgeren har truffet foranstaltninger med henblik på at forhindre, at selskabets ansatte i fremtiden
begår nye overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler, har en sådan forholdsregel ingen indflydelse på forekomsten og
rækkevidden af den konstaterede overtrædelse. Den blotte omstændighed, at Kommissionen i visse tilfælde i sine tidligere beslutninger
har taget hensyn til iværksættelsen af et informationsprogram som formildende omstændighed, indebærer ikke, at den er forpligtet
til at gøre det samme i den foreliggende sag (PVC II-dommen, præmis 1 162). Det skal tilføjes, at sagsøgernes vilje til at
samarbejde med Kommissionen, som er godtgjort ved den omstændighed, at sagsøgeren ikke har bestridt de omstændigheder, der
ligger til grund for klagepunkterne i beslutningen, allerede er blevet taget i betragtning af Kommissionen og har medført,
at bøden er blevet nedsat med 20%.
202   Det følger heraf, at det tredje led samt anbringendet i sin helhed bør forkastes i det hele.
203   Kommissionen bør herefter frifindes i det hele.

Sagens omkostninger
204   Ifølge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, og da Kommissionen har nedlagt påstand om, at sagsøgeren pålægges
at betale sagens omkostninger, bør det pålægges sagsøgeren at betale Kommissionens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
2)
Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.
Cooke
García-Valdecasas
Lindh
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. december 2003.
H. Jung

P. Lindh
Justitssekretær

Afdelingsformand
Indhold
Sagens faktiske omstændigheder
Retsforhandlinger og parternes påstande
Retlige bemærkninger
I –  Påstanden om annullation af beslutningen
Det første anbringende, hvorefter den af Kommissionen foretagne kontrol i ETA’s kontorer er retsstridig
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
A – Sagsøgerens berettigede interesse i at fremsætte dette anbringende
B – Realiteten
1. Kommissionens beføjelser i forbindelse med kontrolundersøgelser
2. Hvorvidt anbringendet kan lægges til grund
a) Relevante faktiske omstændigheder, som ikke bestrides af parterne
b) Hvorvidt principperne for Kommissionens udøvelse af sine kontrolundersøgelsesbeføjelser er overholdt i det foreliggende
tilfælde
c) Overholdelsen af retten til kontradiktion og den omstændighed, at der ikke foreligger uforholdsmæssig indblanding fra den
offentlige myndighed i ETA's aktivitetsområde
C – Konklusion
Det andet anbringende, hvorefter der i det foreliggende tilfælde er foretaget en fejlagtig anvendelse af traktatens artikel
85, stk. 1, for så vidt som virksomhederne ikke var i besiddelse af den fornødne autonomi, idet deres adfærd var bestemt af
lovbestemmelser og opfordringer fra de græske myndigheder
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det tredje anbringende om, at beslutningen er utilstrækkeligt begrundet
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Den subsidiære påstand om nedsættelse af bøden
A – Det første led om en fejlagtig vurdering af overtrædelsens grovhed
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
1. Generelle betragtninger
2. Spørgsmålet, om dette led af anbringendet kan lægges til grund
B – Det andet led om en fejlagtig vurdering af overtrædelsens varighed
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
C – Det tredje led om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet ved fastsættelsen af bødens størrelse
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Sagens omkostninger
*
Processprog: græsk