CELEX: 62006CJ0387
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Televiestintäala
Direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 8 artiklan 1 kohta, 2 kohdan b alakohta ja 3 kohdan c alakohta
Direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) 8 artiklan 1 ja 4 kohta
Sähköiset viestintäverkot ja -palvelut
Kiinteät puhelinverkot ja matkaviestinverkot
Puhelujen terminointi
Laskeva liikenne
Viestintäalan kansallisen sääntelyviranomaisen valtuuksien rajoittaminen

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että rajoittamalla viestintäalan kansallisen
sääntelyviranomaisen (jäljempänä sääntelyviranomainen) valtuuksia säännellä kiinteästä sähköisestä viestintäverkosta (jäljempänä
kiinteä verkko) sähköiseen matkaviestinverkkoon (jäljempänä matkaviestinverkko) suuntautuvien puhelujen terminointia 23.5.2003
annetun viestintämarkkinalain (393/2003) 43 §:n nojalla Suomen tasavalta on jättänyt täyttämättä velvollisuutensa, jotka sille
kuuluvat
–        sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin (puitedirektiivi) 2002/21/EY (EYVL L 108, s. 33; jäljempänä puitedirektiivi) 8 artiklan 1 kohdan, 2 kohdan b alakohdan
ja 3 kohdan c alakohdan ja
–        sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin (käyttöoikeusdirektiivi) 2002/19/EY (EYVL L 108, s. 7; jäljempänä käyttöoikeusdirektiivi)
8 artiklan 1 ja 4 kohdan mukaisesti.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Puitedirektiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä
määriteltyjä sääntelytehtäviään hoitaessaan kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla pyritään 2, 3 ja 4 kohdassa säädettyihin
tavoitteisiin. Toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia näihin tavoitteisiin nähden.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset pyrkivät kaikin tavoin välttämään sitoutumista yksittäisiin
tekniikoihin silloin, kun ne suorittavat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä säädettyjä sääntelytehtäviä ja varsinkin
niitä tehtäviä, joiden tarkoituksena on varmistaa tehokas kilpailu.
– –
2. Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen
ja niiden liitännäistoimintojen ja -palvelujen tarjoamisessa muun muassa:
– –
b)      varmistamalla, ettei kilpailua sähköisen viestinnän alalla vääristetä tai rajoiteta;
– –
3. Kansallisten sääntelyviranomaisten on osaltaan vaikutettava sisämarkkinoiden kehittymiseen muun muassa:
– –
c)      varmistamalla, ettei sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja tarjoavien yritysten kohtelussa vastaavien olosuhteiden vallitessa
esiinny syrjintää; – –
– –.”
Käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on toimivalta asettaa 9–13 artiklassa määritellyt
velvollisuudet.
– –
4. Tämän artiklan mukaisten velvollisuuksien on perustuttava havaitun ongelman luonteeseen ja niiden on oltava oikeasuhteisia
ja perusteltuja [puite]direktiivin – – 8 artiklan tavoitteisiin nähden. Tällaisia velvollisuuksia voidaan asettaa ainoastaan
kyseisen direktiivin 6 ja 7 artiklan mukaisen kuulemisen jälkeen.
– –”
Käyttöoikeusdirektiivin 9–13 artiklassa tarkoitetut velvollisuudet koskevat muun muassa avoimuutta, operaattoreille asetettua
syrjimättömyysvelvollisuutta, kirjanpidon erillisyyttä yhteenliittämiseen ja/tai käyttöoikeuksiin liittyvän tietyn toiminnon
osalta sekä erityisten verkkotoimintojen käyttöoikeuksia, hintavalvontaa ja kustannuslaskentaa.

Kansallinen säännöstö
Viestintämarkkinalailla pannaan kansallisessa oikeudessa osittain täytäntöön puitedirektiivi ja käyttöoikeusdirektiivi sekä
sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
(valtuutusdirektiivi) 2002/20/EY (EYVL L 108, s. 21).
Viestintämarkkinalain 5 luku koskee yhteenliittämistä koskevia teleyritysten velvollisuuksia.
Kyseisen lain 5 lukuun sisältyy 43 §, jonka otsikkona on ”Puhelinverkon käytöstä perittävä korvaus” ja jonka 1.3.2005 lähtien
voimassa ollut sanamuoto on seuraava:
”Teleyrityksen on hinnoiteltava erikseen toiselta teleyritykseltä perittävä korvaus puhelinverkon käytöstä yhteyden muodostamiseen
silloin, kun yhteys muodostetaan teleyrityksen puhelinverkosta toisen teleyrityksen puhelinverkkoon (
nouseva liikenne
).
Nousevaa liikennettä ei tarvitse kuitenkaan hinnoitella erikseen silloin, kun yhteys muodostetaan matkaviestinverkosta kiinteään
puhelinverkkoon tai toiseen matkaviestinverkkoon taikka kiinteästä puhelinverkosta saman telealueen kiinteään puhelinverkkoon,
paitsi jos yhteys on valittu tunnuksella tai ensisijaisvalinnalla.
Teleyrityksen on hinnoiteltava erikseen toiselta teleyritykselle perittävä korvaus puhelinverkon käytöstä yhteyden muodostamiseen
silloin, kun yhteys muodostetaan toisen teleyrityksen puhelinverkosta teleyrityksen puhelinverkkoon (
laskeva liikenne
).
Laskevaa liikennettä ei tarvitse kuitenkaan hinnoitella erikseen silloin, kun yhteys muodostetaan kiinteästä puhelinverkosta
matkaviestinverkkoon, paitsi jos yhteys on valittu tunnuksella tai ensisijaisvalinnalla.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio aloitti jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn lähettämällä Suomen tasavallalle 1.4.2004
virallisen huomautuksen ja 19.4.2005 täydentävän virallisen huomautuksen. Tämän jäsenvaltion vastattua näihin huomautuksiin
31.5.2004 ja 16.6.2005 lähettämillään kirjeillä komissio antoi sille perustellun lausunnon 13.12.2005.
Komissio toisti perustellussa lausunnossaan näkemyksensä, jonka mukaan viestintämarkkinalain 42 ja 43 § ovat erityisesti puitedirektiivin
ja käyttöoikeusdirektiivin säännösten vastaisia. Suomen tasavalta vastasi tähän perusteltuun lausuntoon 16.2.2006 lähetetyllä
kirjeellä, jossa se ilmoitti, että viestintämarkkinalain 42 § tullaan kumoamaan. Kyseisen lain 43 §:n osalta Suomen tasavalta
väitti, että tämä pykälä oli näiden direktiivien säännösten mukainen.
Koska komissio katsoi, että Suomen tasavalta ei ollut esittänyt asiakirjoja, joiden perusteella Suomen lainsäädännön voitaisiin
katsoa olevan puitedirektiivin ja käyttöoikeusdirektiivin mukaista, se päätti nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanteen tutkittavaksi ottaminen
Suomen tasavalta katsoo, että kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin komissio on aikonut kohdistaa kanteensa viestintämarkkinalain
43 §:n 1–3 momenttiin. Tällainen tilanne loukkaa Suomen tasavallan puolustautumisoikeuksia.
Kyseinen jäsenvaltio katsoo yhtäältä, että kanne koskee vain viestintämarkkinalain 43 §:n 4 momenttia. Tämä näkemys seuraa
kiistatta siitä, että velvollisuutta määrittää laskevan liikenteen tukkuhinta, johon komissio on rajannut oikeudelliset perustelunsa,
säännellään ainoastaan kyseisen lain 43 §:n 4 momentissa eikä tämän pykälän 1–3 momentissa. Kyseisen 43 §:n 1 ja 2 momentti
eivät liity välittömästi eivätkä välillisesti laskevan liikenteen hinnoitteluun. Se lisää, että komissio ei ole kanteessa
eikä perustellussa lausunnossa liioin täsmentänyt, miltä osin kyseisen pykälän 1–3 momentilla voitaisiin rajoittaa sääntelyviranomaisen
valtuuksia säännellä kiinteästä verkosta matkaviestinverkkoon suuntautuvien puheluiden terminointia.
Toisaalta kyseisen jäsenvaltion mukaan komission kanne ei voi viestintämarkkinalain 43 §:n 4 momentin osalta koskea yhteyksiä,
jotka on valittu tunnuksella tai ensisijaisvalinnalla, koska kyseiset yhteydet eivät kuulu tämän säännöksen soveltamisalaan.
Tältä osin on muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ja siihen liittyvästä
oikeuskäytännöstä käy ilmi, että kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista
perusteista ja että näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa
ja jotta yhteisöjen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten
seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kanteessa
esitetyt vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei yhteisöjen tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi
lausumatta jostakin perusteesta (ks. asia C-195/04, komissio v. Suomi, tuomio 26.4.2007, Kok. 2007, s. I-3351, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten komission kanteessa esitetyistä vaatimuksista ilmenee, käsiteltävänä oleva kanne koskee puitedirektiivin 8 artiklan
1 kohdan, 2 kohdan b alakohdan ja 3 kohdan c alakohdan sekä käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan 1 ja 4 kohdan noudattamatta
jättämistä, koska Suomen lainsäädännössä rajoitetaan kansallisen sääntelyviranomaisen valtuuksia säännellä kiinteästä verkosta
matkaviestinverkkoon suuntautuvien puhelujen terminointia.
Vaikka on totta, että komissio vaatii tässä kanteessa, että Suomen tasavallan todetaan jättäneen jäsenyysvelvoitteensa noudattamatta
viestintämarkkinalain 43 §:n takia, se esittää kyseisen vaatimuksensa tueksi kuitenkin kanneperusteita, jotka kohdistuvat
yksinomaan kyseisen pykälän 4 momenttiin, sillä yhteisön oikeuden rikkominen saa lopullisen muotonsa kyseisessä momentissa.
Kun komissio selittää tämän 4 momentin kontekstia kyseisen lain 43 §:n yhteydessä, jossa asetetaan puhelinverkon käytöstä
perittävää korvausta koskevat säännöt, se vain selostaa viestintämarkkinalailla käyttöön otettua järjestelmää. Tästä seuraa,
että komission kannekirjelmä ei tältä osin ole epäselvä tai epätäsmällinen ja että se täyttää yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen
38 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaiset vaatimukset.
Sen kysymyksen osalta, koskeeko kanne yhteyksiä, jotka valitaan tunnuksella tai ensisijaisvalinnalla, on todettava, että komission
kanteessaan esittämillä perusteluilla jätetään tämä tilanne kanteen ulkopuolelle.
Vaikka komission esittämät väitteet on esitetty viestintämarkkinalain koko 43 §:n yhteydessä, ne on kuitenkin kohdistettu
välittömästi kyseisen pykälän 4 momenttia vastaan. Kun otetaan huomioon, että Suomen tasavallalla oli tieto komission tätä
momenttia vastaan esittämistä perusteluista, kyseisen jäsenvaltion puolustautumisoikeuksia ei ole loukattu.
Edellä esitetystä seuraa, että komission kanne, jolla pyritään sen toteamiseen, että sääntelyviranomaisen valtuuksia on rajoitettu
viestintämarkkinalain 43 §:n 4 momentilla, on otettava tutkittavaksi.

Kanteen aineellinen kysymys
Aivan aluksi on korostettava, että viestintämarkkinalain 43 §:ssä käsitellään puhelinverkon käytöstä perittävää korvausta
ja että tämä pykälä sisältyy kyseisen lain 5 lukuun, jossa puolestaan käsitellään yhteenliittämistä koskevia teleyrityksen
velvollisuuksia. Kyseisessä pykälässä ei siis käsitellä sääntelyviranomaisen valtuuksia.
Komissio vaatii jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan,
että sääntelyviranomaisen valtuuksia on rajoitettu jo yksinomaan sen johdosta, että viestintämarkkinalain 43 §:n 4 momentissa
säädetään laskevan liikenteen osalta poikkeus velvollisuudesta hinnoitella erikseen puheluiden terminointi siltä osin kuin
kyse on kiinteästä verkosta matkaviestinverkkoon suuntautuvista yhteyksistä lukuun ottamatta niitä yhteyksiä, jotka on valittu
tunnuksella tai ensisijaisvalinnalla. Tällainen kyseisen viranomaisen valtuuksien rajoittaminen on puitedirektiivin ja käyttöoikeusdirektiivin
vastaista.
Sen tarkistamiseksi, onko sääntelyviranomaisen valtuuksia todellakin rajoitettu viestintämarkkinalain 43 §:n 4 momentin säännöksillä,
on syytä tutkia kokonaisuudessaan kyseisen lain se osa, jossa määritetään tämän viranomaisen valtuudet.
Nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa on kuitenkin niin, että vaikka komissio on toki selittänyt, että velvollisuuteen hinnoitella
erikseen puheluiden terminointi on säädetty poikkeus siltä osin kuin kyse on kiinteästä puhelinverkosta matkaviestinverkkoon
suuntautuvista yhteyksistä, se ei kuitenkaan ole seikkaperäisesti tutkinut sääntelyviranomaisen valtuuksia. Tästä seuraa,
että se ei ole yksilöinyt eikä osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, miltä osin viestintämarkkinalain 43 §:n 4 momentin
säännökset vaikuttavat tämän viranomaisen valtuuksiin.
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan
kanteen yhteydessä komission on näytettävä toteen väitteensä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä. Sen tehtävänä
on toimittaa yhteisöjen tuomioistuimelle tarvittavat tiedot, jotta tämä voi todeta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen
(ks. vastaavasti erityisesti asia C-6/04, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 20.10.2005, Kok. 2005, s. I‑9017, 75
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän tuomion 23 ja 24 kohdassa esitetyistä syistä on kuitenkin todettava, että komissio ei ole osoittanut, miltä osin viestintämarkkinalain
43 §:n 4 momentissa rajoitettaisiin sääntelyviranomaisen valtuuksia siten, että kyseinen viranomainen ei voisi puitedirektiivin
8 artiklan 1 kohdan mukaisesti toteuttaa kaikkia aiheellisia toimenpiteitä, joilla pyritään erityisesti kyseisen 8 artiklan
1 kohdan toisessa alakohdassa, 2 kohdan b alakohdassa ja 3 kohdan c alakohdassa säädettyihin tavoitteisiin.
Sama toteamus pätee komission niiden väitteiden osalta, joilla se pyrkii sen toteamiseen, että sääntelyviranomaisella ei olisi
käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti toimivaltaa asettaa kyseisen direktiivin 9–13 artiklassa tarkoitettuja
velvollisuuksia ja että toisaalta kyseinen viranomainen ei voisi tämän 8 artiklan 4 kohdan mukaisesti asettaa havaitun ongelman
luonteeseen perustuvia velvollisuuksia operaattoreille, joilla on huomattava markkinavoima.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että yhteisöjen tuomioistuimella ei ole käytettävissään riittäviä tietoja, joiden perusteella
se voisi arvioida, onko Suomen tasavalta rikkonut yhteisön oikeutta väitetyllä tavalla.
Kanne on näin ollen hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
On todettava, että Suomen tasavalta ei ole vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Kumpikin osapuoli
vastaa näin ollen omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan yhteisöjen komissio ja Suomen tasavalta vastaavat kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: suomi.