CELEX: 62008CJ0540
Direktiiv 2005/29/EÜ
Ebaausad kaubandustavad
Siseriiklikud õigusnormid, mis keelavad põhimõtteliselt kaubandustavad, mis pakuvad tarbijatele kaupade või teenuste omandamisel lisahüvesid

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ,
mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse
nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi
ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT L 149, lk 22; edaspidi „direktiiv”), artikli 3
lõiget 1 ning artikli 5 lõikeid 2 ja 5.
See taotlus esitati meediaettevõtjate Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (edaspidi „Mediaprint”) ja
„Österreich”‑Zeitungsverlag GmbH vahelises kohtuvaidluses, mille ese on põhikohtuasja kostja korraldatud lisahüvedega müügi
lubatavus.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Direktiivi põhjendused 6, 8, 9 ja 17 sätestavad:
„(6) [K]äesolev direktiiv [ühtlustab] liikmesriikide õigusaktid, mis käsitlevad ebaausaid kaubandustavasid, sealhulgas ebaausat
reklaami, mis kahjustavad otseselt tarbijate majandushuve ja seeläbi kaudselt seaduskuulekate konkurentide majandushuve. Vastavalt
proportsionaalsuse põhimõttele kaitseb käesolev direktiiv tarbijaid kõnealuste ebaausate kaubandustavade oluliste tagajärgede
eest, kuid tunnistab, et teatud juhtudel võib nende mõju olla tarbijatele tühine. Direktiiv ei hõlma ega mõjuta siseriiklikke
õigusakte, mis käsitlevad ebaausaid kaubandustavasid, mis kahjustavad ainult konkurentide majandushuve või mis on seotud ettevõtjatevaheliste
tehingutega; võttes täies ulatuses arvesse subsidiaarsuspõhimõtet, saavad liikmesriigid soovi korral neid tavasid kooskõlas
ühenduse õigusega jätkuvalt reguleerida.
[…]
(8) Käesolev direktiiv kaitseb otseselt tarbijate majandushuve ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausate
kaubandustavade eest. […]
(9) Käesolev direktiiv ei piira ebaausa kaubandustava tõttu kahju kannatanud üksikisikute poolt hagi esitamist. Samuti ei
piira see lepinguõigust, intellektuaalomandi õigust, toodete tervisekaitse‑ ja ohutusnõudeid, asutamistingimusi ja lubade
andmise korda käsitlevate ühenduse ja siseriiklike eeskirjade, sealhulgas vastavalt ühenduse õigusele hasartmänge käsitlevate
eeskirjade ning ühenduse konkurentsieeskirjade ja nende siseriiklike rakendussätete kohaldamist. Seega saavad liikmesriigid
sõltumata ettevõtja asukohast tarbijate ohutuse ja tervisekaitse eesmärgil oma territooriumil säilitada või kehtestada kaubandustavade
piiranguid ja keelde näiteks alkoholi, tubaka või ravimite suhtes.
[…]
(17) Suurema õiguskindluse tagamiseks on soovitav määratleda need kaubandustavad, mis on ebaausad kõigil tingimustel. Seepärast
on I lisas selliste tavade täielik nimekiri. Need on ainukesed kaubandustavad, mida võib lugeda ebaausateks, hindamata iga
üksikjuhtumi vastavust artiklite 5–9 sätetele. Seda nimekirja saab muuta ainult käesolevat direktiivi läbi vaadates.”
Direktiivi artikkel 1 sätestab:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele,
lähendades tarbijate majandushuve kahjustavad ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormid.”
Direktiivi artikli 2 punkt d näeb ette:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
d)
ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud kaubandustavad
(edaspidi ka kaubandustavad) – ettevõtjapoolne tegevus, tegevusetus, teguviis või esitusviis, kommertsteadaanne, sealhulgas
reklaam ja turustamine, mis on otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele”.
Direktiivi artikkel 3 sätestab:
„1.      Käesolevat direktiivi kohaldatakse artiklis 5 sätestatud ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausate kaubandustavade
suhtes enne ja pärast tootega seonduva äritehingu sõlmimist ja selle ajal.
2.      Käesolev direktiiv ei piira lepinguõiguse kohaldamist ja eelkõige lepingu kehtivust, koostamist ja mõju käsitlevate eeskirjade
kohaldamist.
3.      Käesolev direktiiv ei piira toodete tervisekaitse‑ ja ohutusnõudeid käsitlevate ühenduse või siseriiklike eeskirjade kohaldamist.
[…]”
Direktiivi artikkel 4 näeb ette:
„Liikmesriigid ei piira teenuste osutamise vabadust ega kaupade vaba liikumist käesoleva direktiiviga lähendatava valdkonnaga
seotud põhjustel.”
Direktiivi artikkel 5 „Ebaausate kaubandustavade keeld” on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Ebaausad kaubandustavad on keelatud.
2.      Kaubandustava on ebaaus, kui see:
a)      on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega,
ja
b)      seoses mingi tootega moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt selle keskmise tarbija majanduskäitumist, kes
tootega kokku puutub või kellele see on suunatud, või tarbijarühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kaubandustava on
suunatud teatavale tarbijarühmale.
[…]
4.      Eelkõige on ebaausad need kaubandustavad, mis:
a)      on eksitavad vastavalt artiklitele 6 ja 7,
või
b)      on agressiivsed vastavalt artiklitele 8 ja 9.
5.      I lisas on selliste kaubandustavade nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel. Kõikides liikmesriikides kohaldatakse
sama ühtset nimekirja ja seda saab muuta ainult käesolevat direktiivi läbi vaadates.”

Siseriiklik õigus
1984. aasta föderaalse seaduse kõlvatu konkurentsi vältimise kohta (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984;
Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
(edaspidi „
BGBl.
”) I, 448/1984) § 9a, selle
BGBl
. I, 136/2001 avaldatud redaktsioonis (edaspidi „UWG”), on sõnastatud järgmiselt:
„1)      Isiku suhtes, kes äritegevuses konkurentsi eesmärgil
1.      avalikes kuulutustes või muudes laiale avalikkusele mõeldud teadetes kuulutab välja, et ta annab tarbijatele koos kaupade
või teenustega tasuta lisahüvesid (preemiad), või pakub või annab tarbijatele koos perioodiliste trükistega tasuta lisahüvesid
(preemiad) või kuulutab nende andmise välja või
2.      pakub või annab ettevõtjatele koos kaupade või teenustega tasuta lisahüvesid (preemiad) või kuulutab nende andmise välja,
võib esitada rikkumise lõpetamise nõude ja kahju hüvitamise nõude. See kehtib ka juhul, kui asjaolu, et lisahüve antakse tasuta,
on kaupade või teenuste koguhinnaga, lisahüve näiliku hinnaga või muul viisil varjatud.
2)      Eespool toodud lõiget 1 ei kohaldata, kui lisahüveks on:
1.      koos tootega tavapäraselt kasutatav lisand või käibel oleva tava kohaselt kasutatav kõrvalteenus;
2.      näidised;
3.      reklaamesemed, mis viitavad nähtavalt ja kestvalt ettevõtjale, kes ennast nende abil reklaamib;
4.      väikese väärtusega lisahüved või kogum väikese väärtusega esemeid tingimusel, et viimaste kogumi väärtus ei ületa antud erinevate
üksikute esemete väärtuste summat;
5.      kindlaksmääratud rahasumma või määratletud viisil arvutatud rahasumma, mis ei käi selle tootega kaasas;
6.      sama toote kindlaksmääratud – või lihtsalt tüki alusel arvutatav – kogus;
7.      teabe või nõuande esitamine või
8.      õiguse andmine sellises auhinnamängus (õnnemäng) osalemiseks, milles üksiku pileti väärtus (mis võrdub kõigi mängu pandud
auhindade koguhinna suhtega väljastatud piletite arvu) ei ületa 0,36 eurot ja mille auhindade koguväärtus ei ületa 21 600 eurot;
selle õiguse andmine saab toimuda vaid selle mängu enda piletite kaudu. Punkti 8 ei kohaldata perioodiliste trükistega kaasnevate
lisahüvede suhtes.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Ajaleht Österreich, mis kuulub põhikohtuasja kostjale, korraldas 2007. aastal 25. novembrist kuni 6. detsembrini aasta jalgpalluri
valimise ja kutsus avalikkust üles sellel konkursil interneti teel või ajalehes ilmuva valimissedeli kaudu osalema. Nimetatud
konkursil osaledes sai võita õhtusöögi valimise võitnud jalgpalluriga.
Leides, et see ajalehe ostmisega kaasnev võiduvõimalus kujutab endast õigusvastast lisahüve UWG § 9a lõike 1 punkti 1 tähenduses,
palus Mediaprint Handelsgericht Wienil (Viini kaubanduskohus) kohustada kostjat nimetatud tegevuse lõpetama. Kuigi see kohus
rahuldas selle nõude, otsustas Oberlandesgericht Wien (Viini kõrgem üldkohus) apellatsioonimenetluses hoopis, et lisahüvedega
müügi keeldu saab kohaldada üksnes juhul, kui väljakuulutatud võit võib mõjutada avalikkust ajalehte ostma. Apellatsioonikohtu
hinnangul ei teki käesoleval juhul sellist „ahvatlevat toimet”, võttes arvesse eelkõige seda, et avalikkus võis konkursil
osaleda ka interneti teel.
Mediaprint esitas seejärel selle otsuse peale Oberster Gerichtshofile kassatsiooni korras määruskaebuse. See kohus täpsustab
oma eelotsusetaotluses esiteks, et UWG § 9a lõike 1 punkt 1 sätestab lisahüvedega müügi üldise keelu, mille eesmärk on tagada
nii tarbijakaitse kui säilitada tõhus konkurents. Seda täpsustanud, tekib tal küsimus, kas selline säte on vastuolus direktiiviga,
mille eesmärk on seevastu tarbijakaitse ning mis reguleerib üksnes tarbijate ja ettevõtjate vahelisi suhteid.
Leides, et tehtav otsus sõltub direktiivi tõlgendamisest, otsustas Oberster Gerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa
Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas […] direktiivi […] artikli 3 lõikega 1 ja artikli 5 lõikega 5 või selle direktiivi muude sätetega on vastuolus siseriiklik
õigusnorm, mille kohaselt ei ole lubatud välja kuulutada, et antakse tasuta lisahüvesid, ega selliseid hüvesid pakkuda või
anda seoses perioodiliste trükistega ning välja kuulutada, et antakse tasuta lisahüvesid seoses muude kaupade või teenustega,
välja arvatud ammendavalt loetletud erandid, ilma et oleks vaja igal üksikjuhtumil kontrollida, kas selline kaubandustava
on eksitav, agressiivne või muul viisil ebaaus, ning seda ka juhul, kui asjaomane siseriiklik õigusnorm teenib mitte ainult
tarbijakaitse huve, vaid ka muid eesmärke, mida eespool viidatud direktiivi esemeline kohaldamisala ei hõlma, näiteks meedia
mitmekesisuse säilitamine või nõrgemate konkurentide kaitse?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas asjaolu, et seoses ajalehe ostmisega antakse võimalus osaleda auhinnamängus,
kujutab endast ebaausat kaubandustava […] direktiivi artikli 5 lõike 2 tähenduses üksnes seetõttu, et selline osalemise võimalus
on vähemalt osale sihtrühmast mitte küll ainus, kuid siiski määrav põhjus ajalehe ostmiseks?”
Euroopa Kohtu kantseleisse 27. juulil 2009 esitatud kirjas taotles Austria valitsus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 3
teise lõigu alusel kohtuasja läbivaatamist suurkojas.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimese küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi tuleb tõlgendada selliselt,
et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, milles on ette nähtud üldine lisahüvedega müügi keeld ja mille eesmärk ei ole
ainuüksi tarbijakaitse, vaid millel on ka muud eesmärgid, näiteks meedia mitmekesisuse säilitamine või nõrgemate konkurentide
kaitse.
Selleks et esitatud küsimusele vastata, on vaja kõigepealt kindlaks teha, kas põhikohtuasja esemeks olev lisahüvedega müük
kujutab endast direktiivi artikli 2 punkti d mõttes kaubandustavasid ja kas sellele kehtivad seega selle sättega esitatud
nõuded.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi artikli 2 punkti d kohaselt, mis kasutab eriti üldist sõnastust, on kaubandustavad
määratletud kui „ettevõtjapoolne tegevus, tegevusetus, teguviis või esitusviis, kommertsteadaanne, sealhulgas reklaam ja turustamine,
mis on otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele”.
Niisugused reklaamikampaaniad, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis seavad tarbija konkursil osalemise sõltuvusse kaupade
või teenuste ostmisest, kuuluvad selgelt ettevõtja turunduse valdkonda ning on vahetult seotud ettevõtja müügi ja selle edendamisega.
Sellest tuleneb, et need kampaaniad kujutavad endast kaubandustavasid direktiivi artikli 2 punkti d mõttes ning kuuluvad seega
direktiivi esemelisse kohaldamisalasse (vt 14. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑304/08: Plus Warenhandelsgesellschaft,
punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellist järeldust ei sea kahtluse alla ei Mediaprinti ega Austria ja Belgia valitsuse märkused, mille kohaselt ei ole põhikohtuasjas
kõne all olevat müügi edendamise tegevust direktiivis nimetatud, kuna seda on otseselt käsitletud komisjoni ettepanekus Euroopa
Parlamendi ja nõukogu määruse kohta (KOM(2001) 546 lõplik), mida on omakorda muudetud (KOM(2002) 585 lõplik). Sellega seoses
piisab nimelt sellest, kui tõdeda, et see asjaolu üksi ei saa välistada, et niisuguse tegevuse puhul võib kehtiva liidu õiguse
kohaselt olla tegemist ebaausate kaubandustavadega selle direktiivi tähenduses ja et see võib kuuluda direktiivi kohaldamisalasse,
arvestades eelkõige seda, et nimetatud ettepanek võeti 2006. aastal tagasi ja seega ei võetud selle põhjal vastu määrust (vt
eespool viidatud kohtuotsus Plus Warenhandelsgesellschaft, punkt 33).
Olles selle kindlaks teinud, tuleb veel kontrollida, kas selline siseriiklik õigusnorm nagu UWG § 9a lõike 1 punkt 1 võib
kuuluda direktiivi kohaldamisalasse hoolimata asjaolust – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab –, et sellel on
laiem eesmärk kui direktiivil, nähes selleks ette mitte ainuüksi tarbijakaitse, vaid ka muud eesmärgid.
Seoses sellega tuleb märkida, nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 17, et direktiivi iseloomustab eriti lai esemeline
kohaldamisala, mis hõlmab kõiki kaubandustavasid, mis on otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele.
Seega ei kuulu nimetatud kohaldamisalasse, nagu nähtub ka selle direktiivi põhjendusest 6, üksnes siseriiklikud õigusnormid,
mis käsitlevad ebaausaid kaubandustavasid, mis puudutavad „ainult” konkurentide majandushuve või mis on seotud ettevõtjatevaheliste
tehingutega.
Ilmselgelt ei ole põhikohtuasjas kõne all oleva siseriikliku sätte puhul tegemist sellise õigusnormiga.
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus väidab, on UWG § 9a lõike 1 punkti 1 eesmärk nimelt otseselt tarbijakaitse, mitte ainult
konkurentide ja teiste turuosaliste kaitse.
Lisaks nähtub toimikust, et UWG‑d, mis on siseriiklik seadus ebaausa konkurentsi kohta, muudeti 13. detsembri 2007. aasta
seadusega (
BGBl.
I, 79/2007) ilma, et § 9a oleks muudetud, täpsemalt selleks, et tagada direktiivi ülevõtmine Austrias. Järelikult leidis
siseriiklik seadusandja, et seadus oli selleks, et tagada siseriikliku õiguse vastavus direktiivile, sobiv ning võimaldas
seega – nagu on sätestatud direktiivi põhjenduses 8 – kaitsta „otseselt tarbijate majandushuve ettevõtja ja tarbija vaheliste
tehingutega seotud ebaausate kaubandustavade eest” ning tagada – nagu on sätestatud muu hulgas direktiivi artiklis 1 – „tarbijakaitse
kõrge tase”.
Selles kontekstis tuleb meenutada, et Austria valitsus väitis kohtuistungil, et põhikohtuasjas kõne all olev siseriiklik säte
ei kuulu direktiivi kohaldamisalasse seetõttu, et selle eesmärk on peamiselt meedia mitmekesisuse säilitamine Austrias. Seega
kaldus ta kõrvale selle sätte eesmärkidele eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud hinnangust, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse
punktidest 12 ja 20.
Niisiis, isegi kui eeldada, et põhikohtuasjas kõne all oleva siseriikliku õigusnormi eesmärk on peamiselt meedia mitmekesisuse
säilitamine Austrias, on oluline märkida, et liikmesriikide võimalus säilitada või kehtestada oma territooriumil meetmed,
mille eesmärk või tagajärg on meedia mitmekesisuse säilitamiseks kvalifitseerida kaubandustavad ebaausaks, ei kuulu nende
erandite alla direktiivi kohaldamisalast, mis on sätestatud direktiivi põhjendustes 6 ja 9 ning artiklis 3.
Seoses sellega tuleb rõhutada, et direktiiv ühtlustab ühenduse tasandil täielikult ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega
seotud ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad õigusnormid.
Seega ei saa Austria valitsus väita, et UWG § 9a lõike 1 punkt 1 ei kuulu direktiivi kohaldamisalasse, kuna selle eesmärk
on sisuliselt meedia mitmekesisuse säilitamine.
Sellest lähtudes tuleb kindlaks teha, kas direktiiviga on vastuolus selline lisahüvedega müügi keeld, nagu on sätestatud UWG
§ 9a lõike 1 punktis 1.
Sellega seoses on oluline meenutada esiteks, et kuna direktiiv ühtlustab täielikult ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega
seotud ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad õigusnormid, siis ei saa liikmesriigid, nagu on selgelt sätestatud direktiivi
artiklis 4, kehtestada rangemaid meetmeid, kui on direktiiviga kindlaks määratud, ja seda olenemata sellest, kas taotletakse
tarbijakaitse kõrgema taseme saavutamist (eespool viidatud kohtuotsus Plus Warenhandelsgesellschaft, punkt 41 ja seal viidatud
kohtupraktika).
Järgnevalt tuleb ka märkida, et direktiivi artikkel 5, mis näeb ette ebaausate kaubandustavade keelu, sätestab kriteeriumid,
mis võimaldavad kaubandustava ebaaususe kindlaks teha.
Vastavalt selle artikli lõikele 2 on kaubandustava ebaaus, kui see on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega ja moonutab
oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt seoses mingi tootega keskmise tarbija majanduskäitumist.
Lisaks määratleb selle artikli 5 lõige 4 kaks ebaausate kaubandustavade täpset kategooriat, milleks on „eksitav kaubandustava”
ja „agressiivne kaubandustava”, mis vastavad direktiivi artiklites 6 ja 7 ning 8 ja 9 täpsustatud kriteeriumidele.
Lõpuks on direktiivi I lisas kehtestatud ammendav loetelu 31 kaubandustavast, mida vastavalt selle direktiivi artikli 5 lõikele 5
loetakse ebaausaks „kõigil tingimustel”. Järelikult, nagu on selgelt täpsustatud nimetatud direktiivi põhjenduses 17, on need
ainsad kaubandustavad, mille võib lugeda ebaausaks, hindamata iga üksikjuhtumi vastavust direktiivi artiklite 5–9 sätetele.
Mis puudutab põhikohtuasjas kõne all olevaid siseriiklikke õigusnorme, siis on selge, et sellist tava, mis seisneb tarbijatele
seoses mingi kauba või teenuse ostmisega lisahüvede pakkumises, direktiivi I lisas ei esine. Seetõttu ei saa need olla keelatud
kõigil tingimustel, vaid üksnes juhul, kui üksikjuhtumi hindamine võimaldab tõendada, et nende puhul on tegemist ebaausate
tavadega.
Siiski tuleb nentida, et UWG § 9a lõike 1 punkt 1 keelab mis tahes kaubandustehingu, mis seob tarbijatele lisahüvede pakkumise
kaupade või teenuste ostmisega. Teisisõnu on selline tava üldiselt keelatud, ilma et oleks vaja iga juhtumi faktilisi asjaolusid
arvesse võttes kindlaks teha, kas asjassepuutuv kaubandustehing on „ebaaus” direktiivi artiklites 5–9 toodud kriteeriumide
põhjal.
Lisaks lähevad sellised siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad rangemad meetmed, kui on direktiiviga ette nähtud, vastuollu
selle artikli 4 sisuga, mis keelab otseselt liikmesriikidel piiravamate meetmete jõussejätmise või vastuvõtmise, isegi kui
nende meetmete eesmärk on tarbijakaitse kõrgema taseme tagamine.
Neil asjaoludel tuleb nentida, et direktiiviga on vastuolus selliste kaubanduslike pakkumiste keeld, mis seovad tarbijatele
lisahüvede andmise kauba või teenuse ostmisega, nagu keeld, mis on sätestatud põhikohtuasjas kõne all oleva siseriikliku õigusnormiga.
Sellist järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et UWG § 9a lõige 2 sätestab nimetatud lisahüvedega müügi keelust teatud arvu
erandeid.
Nimelt, isegi kui – nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud – need erandid võivad kaubandustavade suhtes, mis seovad lisahüvede
saamise sõltuvusse kauba või teenuse ostmisega, kehtestatud keelu ulatust piirata, ei asenda see sellegipoolest oma piiratud
ja kindlaksmääratud olemuse tõttu analüüsi, mille peab direktiivi artiklites 5–9 toodud kriteeriumidega arvestades kaubandustava
„ebaaususe” osas iga üksikjuhtumi konkreetses olukorras läbi viima, kui tegemist on nagu põhikohtuasjas tavaga, mida ei ole
direktiivi I lisas nimetatud (vt eespool viidatud kohtuotsus Plus Warenhandelsgesellschaft, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõigest eelnevast lähtudes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus
selline siseriiklik õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud üldine lisahüvedega müügi keeld ja
mille eesmärk ei ole ainuüksi tarbijakaitse, vaid millel on ka muud eesmärgid.

Teine küsimus
Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teise küsimusega teada, kas lisahüvedega
müüki tuleb käsitada kui ebaausat kaubandustava direktiivi artikli 5 lõike 2 tähenduses üksnes seetõttu, et võiduvõimalus
on vähemalt osale asjaomasest avalikkusest määrav põhjus põhitoote ostmiseks.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 35 on märgitud, ei saa direktiivi kohaldamisalasse kuuluvat kaubandustava, mida direktiivi
I lisas ei esine, pidada ebaausaks ning seega saab seda pidada keelatuks üksnes üksikjuhtumi hindamisest tulenevalt, eelkõige
direktiivi artiklites 5–9 toodud kriteeriumide põhjal.
Niisiis kujutab asjaolu, et auhinnamängus osalemise võimalus on vähemalt osale asjaomasest avalikkuses määrav põhjus ajalehe
ostmiseks, ühte asjaoludest, mida siseriiklik kohus sellise hindamise raames võib arvesse võtta.
Nimelt võib siseriiklik kohus sellisest asjaolust tulenevalt leida, et kõne all olev kaubandustava moonutab oluliselt või
tõenäoliselt moonutab oluliselt keskmise tarbija majanduskäitumist direktiivi artikli 5 lõike 2 punkti b tähenduses.
Siiski ei võimalda see asjaolu üksi mingil viisil jõuda järeldusele, et lisahüvedega müüki tuleb pidada direktiivi tähenduses
ebaausaks kaubandustavaks. Selleks tuleb ka kindlaks teha, kas kõne all olev tava on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega
direktiivi artikli 5 lõike 2 punkti a mõttes.
Neil kaalutlustel tuleb teisele küsimusele vastata, et asjaolu, et seoses ajalehe ostmisega antakse võimalus osaleda auhinnamängus,
ei kujuta endast ebaausat kaubandustava direktiivi artikli 5 lõike 2 tähenduses üksnes seetõttu, et selline osalemise võimalus
on vähemalt osale sihtrühmast mitte küll ainus, kuid siiski määrav põhjus ajalehe ostmiseks.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega
seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu
direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade
direktiiv), tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas
ja milles on ette nähtud üldine lisahüvedega müügi keeld ja mille eesmärk ei ole ainuüksi tarbijakaitse, vaid millel on ka
muud eesmärgid.
2.
Asjaolu, et seoses ajalehe ostmisega antakse võimalus osaleda auhinnamängus, ei kujuta endast ebaausat kaubandustava direktiivi 2005/29
artikli 5 lõike 2 tähenduses üksnes seetõttu, et selline osalemise võimalus on vähemalt osale sihtrühmast mitte küll ainus,
kuid siiski määrav põhjus ajalehe ostmiseks.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.