CELEX: 61979CJ0138
Izoglikoze
Ražošanas kvotas

Ar
prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā reģistrēts 1979. gada
31. augustā, Francijā reģistrēts uzņēmums, kas citastarp ražo
izoglikozi, lūdza Tiesu atzīt par spēkā neesošām ražošanas kvotas, kas
noteiktas Padomes 1979. gada 25. jūnija Regulā
Nr. 1293/79 (II pielikumā), ar kuru grozīta Regula
Nr. 1111/77, kurā noteiktas kopējas normas attiecībā uz izoglikozi
(OV L 162, 10. lpp., ar kļūdu labojumu OV L 176,
37. lpp.). No prasības pieteikumā izteiktajiem apsvērumiem ir
skaidrs, ka tā ir prasība atcelt Regulu Nr. 1293/79 tiktāl, ciktāl
tā nosaka ražošanas kvotas izoglikozei.
Savas
prasības atbalstam prasītājs starp dažādiem argumentiem min arī vienu
formālu pamatu, kurā lūgts atzīt par spēkā neesošām ražošanas kvotas,
kas noteiktas minētajā regulā, pamatojoties uz to, ka Regulu
Nr. 1293/79 Padome ir pieņēmusi bez Parlamenta atzinuma, kas
paredzēts EEK līguma 43. panta 2. punktā, un tas ir būtisku
formas prasību pārkāpums šā līguma 173. panta izpratnē.
Ar
1980. gada 16. janvāra rīkojumu Tiesa atļāva Parlamenta
iestāšanos lietā prasītāja prasījumu, kas pamatoti ar būtisku formas
prasību pārkāpumu, atbalstam. Ar 1980. gada 13. februāra
rīkojumu Tiesa atļāva arī Komisijas iestāšanos lietā Padomes prasījumu
atbalstam.
Padome
uzskata, ka gan prasība, gan iestāšanās lietā, atbalstot prasītāju, nav
pieņemamas. Pakārtoti tā lūdz prasību atzīt par nepamatotu.
Pirms
jautājuma par nepieņemamību, ko izvirzījusi Padome, un pamatu, uz
kuriem atsaucas prasītājs, izskatīšanas ir lietderīgi īsi atgādināt
apstrīdētās regulas pieņemšanas vēsturi un saturu.
Ar 1978. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 103 un 145/77
Royal Scholten Honig (Holdings) Ltd.
/
Intervention Board for Agricultural Produce
;
Tunnel Refineries Ltd.
/
Intervention Board for Agricultural Produce
(
Recueil
,
2037. lpp.) Tiesa nolēma, ka Padomes 1977. gada
17. maija Regula, kurā noteiktas kopējas normas attiecībā uz
izoglikozi (OV L 134, 4. lpp.), nav spēkā tiktāl, ciktāl
Regulas 8. un 9. pantā izoglikozes ražošanai paredzēta
ražošanas nodeva piecu norēķina vienību apmērā par 100 kilogramiem
sausās masas laika posmā, kas atbilda 1977./1978. cukura
tirdzniecības gadam. Tiesa noskaidroja, ka iepriekš minētajos pantos
noteiktā sistēma neatbilst vispārējam vienlīdzības principam (šajos
gadījumos – attiecībā uz cukura ražotājiem un izoglikozes ražotājiem),
kas konkrētāk formulēts kā diskriminācijas aizliegums Līguma
40. panta 3. punktā. Tiesa tomēr vēl papildus norāda, ka tās
spriedums ļauj Padomei brīvi veikt visus nepieciešamos pasākumus, kas ir
saskaņā ar Kopienas tiesībām, lai nodrošinātu saldinātāju tirgus
pienācīgu darbību.
Pēc
šā sprieduma Komisija 1979. gada 7. martā iesniedza Padomei
Regulas Nr. 1111/77 grozījumu priekšlikumu. Padome 1979. gada
19. marta vēstulē, ko Parlaments saņēma 22. martā, lūdza
Parlamenta atzinumu saskaņā ar Līguma 43. panta 2. punkta
trešo daļu. Vēstulē Parlamentam Padome raksta:
“Šis
priekšlikums sagatavots, ņemot vērā stāvokli, kas radies pēc Tiesas
1978. gada 25. oktobra sprieduma, pirms stājas spēkā jauno
pasākumu sistēma saldinātāju tirgus regulēšanai, kurai jāstājas spēkā
1980. gada 1. jūlijā [..]. Tā kā šai regulai jātiek piemērotai
no 1979. gada 1. jūlija, Padome vēlētos, lai Parlaments savu
atzinumu sniegtu jau aprīļa sesijas laikā.”
Konsultāciju
steidzamību, ko savā vēstulē pieprasa Padome, noteica tas, ka minētās
regulas grozījumu priekšlikums būtībā bija paredzēts, lai novērstu
nevienlīdzību attieksmē pret cukura ražotājiem un izoglikozes
ražotājiem, ieviešot izoglikozes ražošanā noteikumus, kuri būtu līdzīgi
tiem noteikumiem, kādi līdz 1980. gada 30. jūnijam tika
piemēroti cukura ražošanai saskaņā ar kopējā cukura tirgus izveidošanu,
ko noteikusi Padomes 1974. gada 19. decembra Regula
Nr. 3330/74 (OV L 369, 1. lpp.). It īpaši tas bija
jautājums par to izoglikozes ražošanas kvotu pagaidu noteikšanu līdz šim
laikam, kuras bija jāpiemēro, sākot ar 1979. gada 1. jūliju,
kad sākās jaunais cukura tirdzniecības gads.
Parlamenta
priekšsēdētājs tūlīt ar šo jautājumu vērsās Lauksaimniecības komisijā
izskatīšanai pēc būtības, kā arī Budžeta komisijā, lai noskaidrotu tās
viedokli. Budžeta komisija 1979. gada 10. aprīlī sniedza
atzinumu Lauksaimniecības komisijai. 1979. gada 9. maijā
Lauksaimniecības komisija pieņēma sava referenta rezolūcijas projektu.
Lauksaimniecības komisijas pieņemtais ziņojums un rezolūcijas projekts
tika apspriests 1979. gada 10. maijā Parlamenta sēdes laikā.
11. maija sēdē Parlaments noraidīja rezolūcijas projektu un
nosūtīja to Lauksaimniecības komisijai otrreizējai izvērtēšanai.
Parlamentārajai
sesijai, kas notika no 1979. gada 11. līdz 17. maijam,
bija jābūt pēdējai sesijai pirms tiešās vispārējās vēlēšanās ievēlētā
Parlamenta sēdes, kā tas paredzēts aktā, ar kuru tiešās vispārējās
Parlamenta pārstāvju vēlēšanas noteiktas 1979. gada
17. jūlijā. Parlamenta birojs 1979. gada 1. marta
sanāksmē nolēma neparedzēt nevienu papildu sesiju laikā starp maija un
jūlija sesiju. Tomēr tika precizēts, ka:
“ Birojs paplašinātā sastāvā [..]
–        uzskata
– ja Padome vai Komisija uzskata par nepieciešamu paredzēt papildu
sesiju, atbilstoši Reglamenta 1. panta 4. punktam tās var
pieprasīt Parlamenta sasaukšanu. Protams, šai sesijai jābūt veltītai
vienīgi tam, lai apspriestu ziņojumus, kas pieņemti pēc steidzamām
apspriedēm.”
1979. gada 10. maija sanāksmes laikā birojam sava nostāja bija jāapstiprina šādi:
–        “Birojs
apstiprina savu nostāju, kas pieņemta iepriekšminētajā sanāksmē, kurā
tas nolēmis neparedzēt papildu sesiju starp pašreizējā Parlamenta pēdējo
sesiju un tiešās vispārējās vēlēšanās ievēlētā Parlamenta sēdi, ar
nosacījumu, ka vienmēr, kad vairākums pašreizējo Parlamenta locekļu,
Padome vai Komisija vēlētos organizēt papildu sesiju, tie varētu
pieprasīt tās sasaukšanu saskaņā ar Reglamenta 1. panta
4. punkta noteikumiem.
–        Ņemot
vērā EEK līguma 139. panta noteikumus, birojs nolemj: ja
priekšsēdētājam tiek iesniegts šāds pieprasījums, birojs paplašinātā
sastāvā sanāk, lai lemtu par turpmākajām darbībām.”
Padome
1979. gada 25. jūnijā bez Parlamenta atzinuma pieņēma
Komisijas izstrādāto regulu, kas tādējādi kļuva par Regulu
Nr. 1293/79, ar kuru groza Regulu Nr. 1111/77. Trešā atsauce
Regulas Nr. 1293/79 preambulā norāda uz apspriedēm ar Parlamentu.
Padome tomēr ņēma vērā Parlamenta atzinuma trūkumu, Regulas preambulas
trešajā apsvērumā norādot, ka “Eiropas Parlaments, ar kuru
1979. gada 16. martā notika apspriedes par Komisijas
priekšlikumu, maija sesijā nav sniedzis par to savu atzinumu un šo
jautājumu ir nodevis atzinuma sniegšanai jaunajam Parlamentam”.
Tiesai
tiek prasīta Regulas Nr. 1293/79 atcelšana tiktāl, ciktāl tā groza
Regulu Nr. 1111/77.

Prasības pieņemamība
Pēc
Padomes domām, prasība nav pieņemama, jo tā vērsta pret Regulu un
Līguma 173. panta 2. punkta nosacījumi nav izpildīti.
Apstrīdētais akts nav uzskatāms par lēmumu regulas formā un neattiecas
uz prasītāju ne tieši, ne individuāli. Prasītājs savukārt uzsver, ka
apstrīdētā regula ir uzskatāma par individuālu lēmumu kopumu, no kura
viens lēmums ir pieņemts attiecībā uz viņu un skar viņu tieši un
individuāli.
Regulas
Nr. 1111/77 9. panta 1., 2. un 3. punkts, kas grozīti ar
Regulas Nr. 1293/79 3. pantu, nosaka:
“1. Pamatkvotu
piešķir katram Kopienā dibinātam izoglikozes ražotājuzņēmumam uz laiku,
kas noteikts 8. panta 1. punktā.
Neierobežojot
3. punkta piemērošanu, šāda uzņēmuma pamatkvotai jābūt divreiz
lielākai par uzņēmuma produkcijas apjomu, kā noteikts Regulā, laika
posmā no 1978. gada 1. novembra līdz 1979. gada
30. aprīlim.
2. Katram uzņēmumam,
kam ir pamatkvota, tiek piešķirta arī maksimālā kvota, kas ir vienāda ar
pamatkvotu, kurai savukārt tiek piešķirts kāds koeficients. Koeficienta
lielums ir noteikts Regulas (EEK) Nr. 3330/74 25. panta
2. punkta otrajā daļā un ir derīgs laika posmā no 1979. gada
1. jūlija līdz 1980. gada 30. jūnijam.
3. Pamatkvota,
kas noteikta 1. pantā, ja nepieciešams, tiek koriģēta tā, lai
saskaņā ar 2. punktu noteiktā maksimālā kvota
–        nepārsniegtu 85 %,
–        nebūtu mazāka par 65 %
no konkrētā uzņēmuma tehniskās ražošanas tehniskās jaudas vienā gadā.”
Kā
noteikts 9. panta 4. punktā, pamatkvotas, kas noteiktas
saskaņā ar 1. un 3. punktu, tiek piešķirtas katram uzņēmumam
atsevišķi, kā norādīts II pielikumā. Šajā pielikumā, kas ir
9. panta būtiska sastāvdaļa, noteikts, ka prasītāja pamatkvota ir
15 887 tonnas.
Tātad
Regulas Nr. 1111/77 9. panta 4. punkts (attiecīgi
grozīts ar Regulas Nr. 1293/79 3. pantu) saistībā ar
II pielikumu piemēro 9. panta 1. līdz 3. punktā
noteiktos kritērijus katram no attiecīgajiem uzņēmumiem, uz kuriem šie
kritēriji attiecas un kurus tātad tie skar tieši un individuāli.
Tādējādi Regula Nr. 1293/79 ir uzskatāma par tādu, attiecībā pret
kuru uzņēmumi, kas saistīti ar izoglikozes ražošanu, var iesniegt
prasību to atcelt saskaņā ar Līguma 173. panta 2. punktu.

Par Parlamenta iestāšanās lietā pieņemamību
Padome
apšauba Parlamenta iespēju brīvprātīgi iestāties lietā, kas tiek
izskatīta Tiesā. Pēc Padomes domām, tiesības iestāties lietā ir
pielīdzināmas prasījuma tiesībām, kādas Parlamentam saskaņā ar Līgumu
nav piešķirtas. Šajā ziņā jāpiebilst, ka Līguma 173. pantā
Parlaments nav minēts starp tām iestādēm, kurām ir tiesības prasīt
atcelt tiesību aktu, un ka Tiesas Statūtu 20. pantā Parlaments nav
minēts arī starp tām iestādēm, kuras var sniegt savus apsvērumus saskaņā
ar 177. pantā noteikto procedūru tiesvedībās par lūgumu sniegt
prejudiciālu nolēmumu.
Tiesas Statūtu 37. pants nosaka:
“Dalībvalstis un Kopienas iestādes var iestāties lietās, ko izskata Tiesa.
Tādas
tiesības ir arī visām citām personām, kas konstatē, ka Tiesā iesniegtas
lietas iznākums skar to intereses, ja vien tā nav lieta starp
dalībvalstīm, starp Kopienu iestādēm vai starp dalībvalstīm, no vienas
puses, un Kopienu iestādēm, no otras puses.
Argumenti, kas ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā, drīkst tikai atbalstīt vienas puses prasījumu.”
Minētā
panta 1. punktā ir noteikts, ka visām Kopienas iestādēm ir
tiesības iestāties lietā. Nevar ierobežot vienas iestādes tiesību
izmantošanu, tādējādi neietekmējot tās institucionālo stāvokli, kāds
paredzēts Līgumā, īpaši 4. panta 1. punktā.
Pakārtoti
Padome apgalvo, ka pat tad, ja būtu jāatzīst Parlamenta tiesības
iestāties lietā, tās būtu atkarīgas no intereses celt prasību. Šādu
interesi, bez šaubām, var prezumēt, taču tas neliedz Tiesai vajadzības
gadījumā pārliecināties par šādas intereses esamību. Pēc Padomes domām,
ja šajā gadījumā Tiesa to darītu, tad tās secinājums būtu tāds, ka
Parlamentam trūkst intereses attiecībā uz tiesvedības iznākumu.
Šis
pamats ir jānoraida kā neatbilstošs Tiesas Statūtu 37. pantam. Lai
gan Tiesas Statūtu 37. panta otrajā daļā noteikts, ka personas,
kas nav valstis un iestādes, var iestāties lietas izskatīšanā Tiesā
tikai tad, ja lietas iznākums skar to intereses, tiesības iestāties
lietā, kas 37. pantā tiek atzītas iestādēm, tātad arī Parlamentam,
nav pakļautas šim nosacījumam.

Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Kā
jau iepriekš minēts, Tiesa spriedumā apvienotajās lietās 103 un 145/77
ir atzinusi, ka Regula Nr. 1111/77 pārkāpj vispārējo vienlīdzības
principu. Kā konstatēja Tiesa, lai gan cukura un izoglikozes ražotāji
bija līdzīgā situācijā, tomēr izoglikozes ražotājiem tika noteikta
acīmredzami lielāka nodeva. Pēc šī sprieduma Padome ar Regulu
Nr. 1293/79 grozīja Regulu Nr. 1111/77, lai izoglikozes
ražošanā ieviestu tādu pašu kvotu sistēmu, kāda tiek piemērota cukura
ražotājiem.
Prasītājs
apgalvo, ka arī jaunā regula pārkāpj vienlīdzības principu. Pēc viņa
domām, šī regula vienlaicīgi dažādām situācijām piemēro vienādus
noteikumus un uztur starp abām kārtībām atšķirības, kuru rezultātā
identās situācijās pastāv nevienlīdzīga attieksme.
Fakts,
ka prasītājs uzskata par iespējamu abus argumentus izvirzīt vienlaikus,
atklāj, cik sarežģīta ir situācija, kad izoglikozes un cukura tirgus
apstākļi ir līdzīgi, taču nav identi.
Ja
Padomei, īstenojot Kopienas lauksaimniecības politiku, ir jāizvērtē
sarežģīta ekonomiskā situācija, tai ir rīcības brīvība ne tikai
attiecībā uz veicamo pasākumu veidu un apjomu, bet zināmā mērā arī uz
pamatfaktu konstatāciju – tādā nozīmē, ka vajadzības gadījumā Padomei ir
tiesības pamatoties tikai uz vispārīgiem konstatējumiem. Izvērtējot šo
pilnvaru izmantojumu, Tiesai tikai jāpārliecinās, vai to izmantošanā nav
pieļauta acīmredzama kļūda, vai tās nav izmantotas ļaunprātīgi, kā arī
vai minētā iestāde nav acīmredzami pārkāpusi savas pilnvaras.
Ņemot
vērā, ka izoglikozes ražošana veicināja cukura pārpalikuma veidošanos
un ka Padomei bija tiesības šo ražošanu ierobežot, Padomei bija ļauts
lauksaimniecības politikā veikt pasākumus, kurus tā uzskata par
nepieciešamiem, ņemot vērā apstākļu līdzību abos tirgos un savstarpējo
atkarību, kā arī izoglikozes tirgus specifiku.
Vēl
jo vairāk to apstiprina tas, ka šajā sarežģītajā situācijā, kuru
Kopienas cukura politikai bija radījušas izoglikozes ražošanas sekas,
Padomei īsā laika posmā bija jāizstrādā pārejas noteikumi jaunajam
tirgum, kas strauji attīstījās. Šajos apstākļos nav pierādīts, ka,
piemērojot Regulu Nr. 1293/79, Padome būtu pārkāpusi savas
pilnvaras.

Par samērīguma principa pārkāpumu
Pēc
prasītāja domām, Regulas Nr. 1111/77 II pielikumā viņam
noteiktā kvota nepārprotami nav pietiekama. Nosakot kvotas pēc
produkcijas apjoma, kāds sasniegts no 1978. gada 1. novembra
līdz 1979. gada 30. aprīlim, nav ņemtas vērā ne sezonālās
izmaiņas, ne fakts, ka šajā laika posmā ražošana tika ierobežota sakarā
ar nenoteiktību, kādā atradās prasītājs, gan saistībā ar sistēmu, kas
Kopienai bija jāievieš pēc Tiesas sprieduma iepriekš minētajās lietās,
gan Francijas varas iestāžu nostājas dēļ, jo tās neakceptēja izoglikozes
lietošanu līdz pat 1979. gada 9. augusta lēmumam. Iespējamā
kvotu korekcija atkarībā no ikgadējās tehniskās ražošanas jaudas radīja
neizdevīgu situāciju tiem uzņēmumiem, kuri, tāpat kā prasītājs, atlika
jaunu investīciju ieguldīšanu līdz situācijas noskaidrošanai. Šīs kvotas
jebkādu konkurenci padara tikai šķietamu.
Šajā
ziņā jāuzsver, ka kvotu noteikšana, pamatojoties uz atskaites periodu,
ir parasta Kopienas tiesību procedūra, un tā ir piemērota, lai
vajadzības gadījumā kontrolētu ražošanu noteiktā sektorā. Turklāt
prasītājs nav sniedzis nekādus pierādījumus savam apgalvojumam par to,
ka viņš ir ierobežojis ražošanas apjomu. Jāpiebilst, ka pēc minētā
sprieduma pasludināšanas ražošanas nodevas sākotnējā veidā vairs
nevarēja piemērot.
Jebkurā
gadījumā no Padomes nevar prasīt, lai tā ņemtu vērā katra individuālā
uzņēmuma motīvus, tirdzniecības iespējas un iekšējo politiku, kad tā
pieņem vispārēji svarīgus tiesību aktus, lai novērstu to, ka
nekontrolēta izoglikozes ražošana apdraud Kopienas cukura politiku.
Visbeidzot,
tā kā prasītājs nav izmantojis visu noteikto kvotu apjomu laika posmā,
kas atbilst cukura tirdzniecības gadam, tas nevar sūdzēties par viņa
konkurences iespēju ierobežošanu ar tam piešķirtajām kvotām.

Par būtisku formas prasību pārkāpumu
Prasītājs
un Parlaments savā iestāšanās [rakstā] uzsver, ka grozītā Regula
Nr. 1111/77, ko Padome pieņēmusi, neievērojot Līguma 43. panta
2. daļā paredzēto apspriežu procedūru, ir uzskatāma par spēkā
neesošu, jo ir pārkāptas būtiskas formas prasības.
Apspriedes,
kas paredzētas 43. panta 2. punkta trešajā daļā, kā arī citos
līdzīgos Līguma noteikumos, ir uzskatāmas par līdzekli, kas ļauj
Parlamentam reāli piedalīties Kopienas likumdošanas procesā. Šādas
pilnvaras ir būtisks Līgumā ietvertā iestāžu līdzsvara elements. Kaut
arī nepilnīgi, bet Kopienas līmenī tas atspoguļo demokrātijas
pamatprincipu, saskaņā ar kuru tautas pārstāvji piedalās lēmumu
pieņemšanas procesos ar Parlamenta pārstāvniecības starpniecību.
Regulāras apspriedes ar Parlamentu Līgumā paredzētajos gadījumos
uzskatāmas par būtisku formalitāti, kuras neievērošana padara attiecīgo
tiesību aktu par spēkā neesošu.
Šajā
ziņā jānorāda, ka minētās prasības ievērošana ietver arī Parlamenta
viedokļa paušanu. Nevar uzskatīt, ka tā ir izpildīta, Padomei tikai
pieprasot atzinumu. Tātad Padome starp citām Regulas Nr. 1293/79
preambulas norādēm ir kļūdaini iekļāvusi norādi par apspriedēm ar
Parlamentu.
Padome
nav apstrīdējusi, ka apspriedes ar Parlamentu ir būtisks procedūras
noteikums. Tomēr Padome uzskata, ka šajos apstākļos Parlaments ar savu
rīcību padarīja šīs prasības ievērošanu par neiespējamu, un tādēļ
atsaukšanās uz pārkāpumu nav pamatota.
Neskarot
galvenos jautājumus, kas izriet no Padomes argumentācijas, var
konstatēt, ka 1979. gada 25. jūnijā, bez Parlamenta atzinuma
pieņemot Regulu Nr. 1293/79, kas grozīja Regulu Nr. 1111/77,
Padome vēl nebija izmantojusi visas iespējas iegūt iepriekšēju
Parlamenta atzinumu. Pirmkārt, Padome nebija pieprasījusi ārkārtas
procedūras piemērošanu, kas noteikta Parlamenta Reglamentā, lai gan tajā
pašā laikā citās jomās un attiecībā uz citiem regulu projektiem ir šo
procedūru izmantojusi. Otrkārt, Padome varēja izmantot iespēju, kas tai
dota Līguma 139. pantā, proti, lūgt Parlamenta sesijas ārpuskārtas
sasaukšanu, it īpaši tādēļ, ka Parlamenta birojs 1979. gada
1. martā un 10. maijā bija pievērsis Padomes uzmanību šai
iespējai.
Tātad,
iztrūkstot Parlamenta atzinumam, kas paredzēts Līguma 43. pantā,
Regula Nr. 1293/79, ar kuru grozīta Regula Nr. 1111/77,
jāatceļ, neierobežojot Padomes pilnvaras pēc šī sprieduma veikt visus
atbilstošos pasākumus saskaņā ar Līguma 176. panta 1. punktu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā
ar Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam,
kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir
labvēlīgs.
Ar šādu pamatojumu
TIESA
nospriež:
1)
atcelt
Regulu Nr. 1293/79 (OV L 162, 10. lpp., ar kļūdu
labojumu OV L 176, 37. lpp.), ar kuru grozīta Regula
Nr. 1111/77 (OV L 134, 4. lpp.);
2)
katras lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Kutscher
Pescatore
Koopmans
Mertens de Wilmars
Mackenzie Stuart
O’Keeffe
Bosco
Touffait
Due
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1980. gada 29. oktobrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
A. Van Houtte

H. Kutscher
*
Tiesvedības valoda – franču.