CELEX: 62002CJ0036
Teenuste osutamise vabadus
Kaupade vaba liikumine
Piirangud
Avalik kord
Inimväärikus
Riikide konstitutsioonides olevate põhiväärtuste kaitse
'Tapmismäng'

Eelotsuse küsimus on esitatud teenuste osutamise vabadust käsitlevate EÜ artiklite 49–55 ja kaupade vaba liikumist käsitlevate
EÜ artiklite 28–30 tõlgendamise kohta.
Eelotsusetaotlus on esitatud asjaomases kohtus äriühingu Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs GmbH (edaspidi „Omega”)
kassatsioonikaebuse, milles Omega on vaidlustanud ühenduse õigusega kokkusobimatuna keelumääruse, mille tema suhtes 14. septembril
1994 tegi Bonni linna Oberbürgermeisterin (edaspidi „Bonni politsei”), lahendamise raames

Faktid, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimus
Omega, mis on Saksa õiguse alusel asutatud äriühing, käitab alates 1. augustist 1994 Bonnis seadet „laserdrome”, mida kasutatakse
eelkõige laserspordi harrastamiseks. Seade käitamine jätkus pärast 14. septembrit 1994 Verwaltungsgericht Köln’ilt (Saksamaa)
18. novembril 1994 saadud ajutise loa alusel. Sisseseade, mida Omega oma tegevuskohas oli kasutanud, ja mis koosneb eelkõige
automaatrelvaga sarnanevatest laserrelvadest ning laskeradade seintel või mängijate vestidel olevatest laserkiire sensoritest,
oli algselt välja töötatud vabamüügis oleva laste mänguasja põhjal. Kuna see sisseseade osutus tehniliselt ebapiisavaks, hankis
Omega täpsustamata kuupäeval, kuid pärast 2. detsembrit 1994 Ühendkuningriigi äriühingu Pulsar International Ltd (praegu Pulsar
Advanced Games Systems Ltd, edaspidi „Pulsar”) tarnitud varustuse. Igal juhul sõlmiti frantsiisileping Pulsariga alles 29. mail
1997.
Juba enne „laserdrome’i” avamist külastajatele oli osa elanikkonnast väljendanud oma vastuseisu sellele ettevõtmisele. 1994. aasta
alguses tegi Bonni politsei Omegale ettekirjutuse, et viimane esitaks kõnealuse „laserdrome’i” jaoks kavandatud mängu kulu
täpse kirjelduse ja oma 22. veebruari 1994. aasta kirjas teatas oma kavatsusest anda keelumäärus, juhul kui seal on võimalik
„mängida” inimeste tapmist. Omega vastas 18. märtsil 1994, et kavas on kasutada ainult laskeradade seintele püsivalt kinnitatud
sensoreid.
Kuna Bonni politsei tuvastas, et „laserdrome’is” harrastatava mängu eesmärk oli samuti mängijate vestidel olevate sensorite
tabamine, andis ta 14. septembril 1994 määruse, millega Omegal keelati „lubada või taluda oma tegevuskohas lasersihikuga või
muude tehniliste vahenditega (näiteks infrapunast kasutades) sihtimist inimsihtmärkide pihta ja tabamuste registreerimise
kaudu „mängida” inimeste tapmist”, määrates iga kõnealust määrust rikkuva mänguseltskonna puhul sunnirahaks 10 000 Saksa marka.
Kõnealuse otsuse aluseks oli Ordnungbehördengesetz Nordrhein-Westfalen’i (Nordrhein-Westfaleni liidumaa politseiseadus, edaspidi
„OBG NW”) artikli 14 lõikes 1 sisalduv volitusnorm, mis sätestab:
„Politsei võib avalikku julgeolekut ja korda ähvardava ohu korral võtta asjakohaseid meetmeid.”
14. septembri 1994. aasta keelumääruse kohaselt kujutavad Omega tegevuskohas korraldatavad mängud ohtu avalikule korrale,
kuna nende käigus inimeste tapmise matkimine ja vägivalla harilikuks muutmine on vastuolus avalikule arvamusele omaste põhiväärtustega.
Omega poolt määrusele esitatud vaide jättis Bezirkregierung Köln (Kölni kohaliku omavalitsuse asutus) 6. novembril 1995 rahuldamata.
3. septembri 1998. aasta otsusega jättis Verwaltungsgericht Köln selle peale esitatud kaebuse rahuldamata. Omega apellatsioonkaebuse
jättis Oberverwaltungsgericht für das land Nordrhein-Westfalen (Saksamaa) 27. septembril 2000 rahuldamata.
Seejärel esitas Omega Bundesverwaltungsgericht’ile kassatsioonkaebuse. Oma kaebuse toetuseks esitas Omega mitmete muude väidete
hulgas väite, et vaidlustatud määrus rikub ühenduse õigust, eelkõige EÜ artiklis 49 ettenähtud teenuste osutamise vabadust,
kuivõrd „laserdrome’is” kasutatava varustuse ja tehnika tarnijaks on Ühendkuningriigi äriühing Pulsar.
Bundesvervaltungsgericht otsustas, et siseriiklikku õigust kohaldades tuleb Omega kassatsioonkaebus rahuldamata jätta. Siiski
kahtles kohus, kas kõnealune lahend on kooskõlas ühenduse õigusega, eelkõige teenuste osutamise vabadust käsitlevate EÜ artiklitega
49–55 ja kaupade vaba liikumist käsitlevate EÜ artiklitega 28–30.
Eelotsuse küsimuse esitanud kohtu arvates leidis Oberverwaltungsgericht õigesti, et Omega poolt „laserdrome’is” ärieesmärgil
„tapmismängu” korraldamine kujutab endast rünnet inimväärikuse vastu, mis on tagatud Saksamaa põhiseaduse artikli 1 esimese
lõike esimese lausega.
Eelotsuse küsimuse esitanud kohus tõdeb, et inimväärikus on konstitutsiooniline põhimõte, mida võib rikkuda vastaspoolt alandavalt
koheldes (millega ei ole aga käesoleval juhul tegemist) või äratades või võimendades mängijas põlgust kõigi isikute tunnustamist
ja austamist nõudva põhiõiguse suhtes, käesoleval juhul mängus kujutletavate vägivallategude teel. Sellisest ülimuslikust
konstitutsioonilisest väärtusest nagu inimväärikus ei saa meelelahutusliku mängu raames kõrvale kalduda. Põhiõigused, millele
Omega tugineb, ei muuda siseriikliku õiguse raames seda hinnangut.
Mis puutub ühenduse õiguse kohaldamisse, siis on eelotsuse küsimuse esitanud kohus arvamusel, et asjaomane määrus kahjustab
eelkõige EÜ artiklis 49 ettenähtud teenuste osutamise vabadust. Omega on sõlminud frantsiisilepingu Ühendkuningriigi äriühinguga,
kellel on võimatu osutada oma Saksamaa kliendile teenuseid, mida ta osutab oma asukohaliikmesriigis. Samuti tuleb vaadelda,
kas takistatakse EÜ artiklis 28 ettenähtud kaupade vaba liikumist, kuna Omega soovib hankida „laserdrome’i” tarbeks varustust,
eelkõige laserseadmeid Ühendkuningriigist.
Eelotsuse küsimuse esitanud kohtu arvates annab põhikohtuasi võimaluse paremini määratleda tingimused, millega ühenduse õiguse
alusel võib piirata teatud liiki teenuste osutamist või teatud kaupade importi. Nimetatud kohtu arvates on Euroopa Kohtu praktika
kohaselt teenuste osutamise vabadust piiravad üldkohaldatavad siseriiklikud meetmed õigustatud ainult niivõrd, kuivõrd need
on õigustatud tulenevalt ülekaalukaist avalikest huvidest, on asjaomase eesmärgi saavutamiseks vajalikud ning ei ole ulatuslikumad,
kui on vajalik eesmärgi saavutamiseks. Meetmete vajalikkuse ja proportsionaalsuse hindamise seisukohast ei ole oluline, et
mõni teine liikmesriik on võtnud teistsugused kaitsemeetmed. (vt 21. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-124/97: Läärä
jt, EKL 1999, lk I-6067, punktid 31, 35 ja 36, ja 21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-67/98: Zenatti, EKL 1999, lk
I-7289, punktid 29, 33 ja 34).
Eelotsuse küsimuse esitanud kohus kaalub siiski, kas 24. märtsi 1994. aasta kohtuotsuse Schindler (C-275/92, EKL 1994, lk
I-1039) valguses on kõikidele liikmesriikidele ühine õiguskäsitlus eelduseks sellele, et liikmesriigil oleks  võimalik kaalutlusõigusest
lähtuvalt piirata EÜ asutamislepinguga kaitstud teenuste osutamist teatavate teenuste osas. Kui eespool viidatud kohtuotsust
Schindler selliselt tõlgendada, võib vaidlustatud määruse kinnitamine olla raskendatud, kui ei ole võimalik kujundada ühist
õiguskäsitlust seoses liikmesriikide hinnanguga meelelahutuslikele mängudele, kus matkitakse tapmist.
Eelotsuse küsimuse esitanud kohtu arvates võivad otsused kahes eespool viidatud kohtuasjas Läära ja Zenatti, mis on tehtud
hiljem kui otsus eelnimetatud kohtuasjas Schindler, jätta mulje, et Euroopa Kohus ei ole enam rangelt kinni pidanud põhimõttest,
et teenuste osutamise vabaduse piiramine eeldab ühist õiguskäsitlust. Kui see on nii, ei takista ühenduse õigus eelotsuse
küsimuse esitanud kohtu arvates kõnealuse määruse kinnitamist. Inimväärikuse põhimõtte fundamentaalse tähtsuse tõttu nii ühenduse
kui ka Saksamaa õiguses ei ole pikemalt vaja vaadelda teenuste osutamise vabadust piirava siseriikliku meetme proportsionaalsust.
Seetõttu otsustas Bundesverwaltungsgericht esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas teenuste osutamise vabadust ja kaupade vaba liikumist käsitlevate Euroopa Ühenduse asutamislepingu sätetega on kooskõlas
siseriikliku õiguse alusel kehtestatud teatud majandustegevuse keeld – käesoleval juhul keeld käitada „laserdrome’i”, kus
matkitakse inimeste tapmist –, kuna see on vastuolus põhiseadusega tagatud põhiväärtustega?”

Eelotsuse küsimuse vastuvõetavus
Bonni politsei kahtleb eelotsuse küsimuse vastuvõetavuses ja täpsemalt selles, kas põhivabadusi käsitlevad ühenduse õigusnormid
on käesolevas asjas kohaldatavad. Bonni politsei arvates ei mõjuta 14. septembril 1994 vastuvõetud keelumäärus ühtki piiriülest
toimingut ja ei piira seega EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabadusi. Tema sõnul ei olnud Pulsar tarnitavat seadet kõnealuse
keelumääruse vastuvõtmise ajal veel Omegale kätte toimetatud ja ükski frantsiisileping ei kohustanud Omegat kasutama keelumääruses
käsitletud mängu varianti.
Veel tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab ainult see liikmesriigi kohus, kuhu hagi esitatakse ja kes
peab asjas otsuse tegema, otsustada iga konkreetse asja asjaolusid silmas pidades, kas otsuse tegemiseks on vaja eelotsust
küsida ja kas tema poolt Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimustel on asja otsustamisel tähtsust. Kui eelotsuse küsimused
käsitlevad ühenduse õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud neile vastama (vt eelkõige 13. märtsi
2001. aasta otsus kohtuasjas C-378/98: PreussenElektra, EKL 2001, lk I-2099, punkt 38; 22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-390/99: Canal Satélite Digital, EKL 2002, lk I-607, punkt 18; 27. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-373/00: Adolf
Truley, EKL 2003, lk I-1931, punkt 21; 22. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-18/01: Korhonen jt, EKL 2003, lk I-5321, punkt 19,
ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-476/01: Kapper, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 24).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt võib Euroopa Kohus keelduda vastamast liikmesriigi kohtu eelotsuse küsimusele
vaid siis, kui on ilmne, et liikmesriigi kohtu esitatud ühenduse õiguse tõlgendamise küsimusel ei ole mingit seost põhikohtuasja
asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada eelotsuse küsimusele kasuliku
vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud (vt eespool viidatud otsused kohtuasjades PreussenElektra, punkt 39;
Satélite Digital, punkt 19; Adolf Truley, punkt 22; Korhonen jt, punkt 20, ja Kapper, punkt 25).
Käesoleval juhul ei ole tegu sellise juhuga. Kuigi toimiku materjalidest nähtub, et 14. septembri 1994. aasta määruse tegemise
ajal ei olnud Omegal veel formaalselt sõlmitud tarne- või frantsiisilepingut Ühendkuningriigi äriühinguga, piisab, kui tõdeda,
et kõnealune määrus võib igal juhul nii oma etteulatuva jõu kui ka kehtestatava keelu tõttu tulevikus piirata pooltevaheliste
lepinguliste suhete arengut. Seega ei ole ilmne, et eelotsuse küsimuse esitanud kohtu küsimus teenuste osutamise vabadust
ja kaupade vaba liikumist käsitlevate EÜ asutamislepingu sätete tõlgendamise kohta ei oma mingit seost põhikohtuasja esemega.
Seega on Bundesverwaltungsgericht’i esitatud eelotsuse küsimus vastuvõetav.

Eelotsuse küsimus
Eelotsuse küsimusega soovib selle esitanud kohus esiteks saada teada, kas majandustegevuse keeld, mis põhineb vajadusel kaitsta
riigi konstitutsiooniga tagatud põhiväärtusi, käesoleval juhul inimväärikust, on kooskõlas ühenduse õigusega, ja teiseks,
kas liikmesriikidel olev võimalus piirata eeltoodud põhjusel EÜ asutamislepingu põhivabadusi, nimelt teenuste osutamise vabadust
ja kaupade vaba liikumist, peab põhinema kõigile liikmesriikidele ühisel õiguskäsitlusel, nagu võib järeldada eespool viidatud
otsusest kohtuasjas Schindler.
Kõigepealt tuleb määrata, millises ulatuses võib eelotsuse küsimuse esitanud kohtu poolt tõdetud piirang mõjutada EÜ asutamislepingu
erinevatest sätetest tulenevat teenuste osutamise vabadust ja kaupade vaba liikumist.
Tuleb tõdeda, et vaidlustatud määrus, millega Omegal keelati kasutada oma „laserdrome’is” Pulsari poolt väljatöötatud ja Ühendkuningriigis
seaduslikult turustatavat mängumudelit eelkõige frantsiisilepingu alusel, mõjutab EÜ artikli 49 alusel teise liikmesriigi
teenuste osutajatele ja tarbijatele tagatud teenuste osutamise vabadust. Veel enam – kuivõrd Pulsari poolt väljatöötatud mängumudeli
kasutamine eeldab erivarustust, mida samuti Ühendkuningriigis seaduslikult turustatakse, võib Omega suhtes kehtestatud keeld
sundida teda loobuma kõnealuse varustuse hankimisest, võides seega takistada EÜ artikliga 28 tagatud kaupade vaba liikumist.
Tuleb meenutada, et kui siseriiklik meede mõjutab nii teenuste osutamise vabadust kui ka kaupade vaba liikumist, vaatleb Euroopa
Kohus meedet ainult seoses ühega neist kahest põhivabadusest, kui konkreetsete asjaolude põhjal on üks neist vabadustest teise
suhtes teisese tähtsusega ja neid on võimalik käsitleda koos (vt selle kohta eespool viidatud otsused kohtuasjades Schindler,
punkt 22; Canal Satélite Digital, punkt 31, ja 25. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑71/02: Karner, kohtulahendite kogumikus
veel avaldamata, punkt 46).
Põhikohtuasja asjaoludest lähtudes on teenuste osutamise vabaduse aspekt võrreldes kaupade vaba liikumisega kaalukam. Seega
on nii Bonni politsei kui ka Euroopa Ühenduste Komisjon õigesti järeldanud, et vaidlustatud määrus piirab kaupade importi
ainult selles osas, mis puudutab keelatud lasermängu versiooni jaoks spetsiaalselt väljatöötatud varustust ja on seega Pulsari
osutatavate teenuste suhtes kehtestatud piirangu vältimatu tagajärg. Seega, vastavalt kohtujuristi ettepaneku punktis 32 olevale
arvamusele, ei ole vaja eraldi vaadelda kõnealuse määruse kooskõla kaupade vaba liikumist käsitlevate EÜ asutamislepingu sätetega.
Mis puutub 14. septembri 1994. aasta määrusega kehtestatud teenuste osutamise vabaduse piirangu põhjendatusse, siis on EÜ
artikli 55 alusel kohaldatava EÜ artikliga 46 lubatud piirangud, mis on vajalikud avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise
huvides. Käesoleval juhul nähtub toimiku materjalidest, et Bonni politsei poolt esitatud keelumääruse tegemise põhjendustes
mainitakse sõnaselgelt, et kõnealune tegevus kujutab endast ohtu avalikule korrale. Samuti esineb viide avalikku korda ähvardavale
ohule OBG NW artikli 14 lõikes 1, mille alusel võib politsei võtta meetmeid sellise ohu ärahoidmiseks.
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selles, et vaidlustatud määrus võeti vastu piirangu objektiks olevate teenuste osutaja või
kasutaja riikkondsusest sõltumatult. Kuna kõnealused avaliku korra tagamise meetmed kujutavad endast EÜ artiklis 46 ettenähtud
erandit teenuste osutamise vabadusest, ei ole vaja kontrollida, kas kõnealuseid meetmeid kohaldatakse eranditeta nii asjaomase
riigis kui ka teistes liikmesriikides registreeritud teenuseosutajate suhtes.
Siiski ei takista liikmesriigi võimalus tugineda EÜ asutamislepingus ettenähtud erandile sellise erandi rakendusmeetmete kohtulikku
kontrolli (vt 4. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 41/74: Van Duyn, EKL 1974,, lk 1337, punkt 7). Peale selle tuleb avaliku
korra mõistet ühenduse õiguse kontekstis ja eelkõige kui teenuste osutamise põhivabadusest tehtava erandi põhjendust tõlgendada
tähttäheliselt, nii et selle ulatust ei saaks iga liikmesriik ühepoolselt määrata, ilma et seda kontrolliksid ühenduse institutsioonid
(vt analoogia põhjal seoses tööjõu vaba liikumisega eespool viidatud otsus kohtuasjas Van Duyn, punkt 18, ja 27. oktoobri
1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Boucherau, EKL 1977, lk 1999, punkt 33). Seega saab avalikule korrale tugineda vaid siis,
kui ühiskonna põhihuvisid ähvardav oht on reaalne ja piisavalt tõsine (vt 14. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-54/99:
Èglise de scientologie, EKL 2000, lk I-1335, punkt 17).
On siiski tõsi, et konkreetsed asjaolud, mis võimaldavad tugineda avalikule korrale, võivad konkreetses riigis ja konkreetsel
ajahetkel olla erinevad. Seega tuleb pädevatele ametiasutustele jätta EÜ asutamislepinguga kehtestatud piires kaalutlusvabadus
(vt eespool viidatud otsused kohtuasjades Van Duyn, punkt 18, ja Bouchereau, punkt 34).
Põhikohtuasja puhul on pädeva ametiasutuse hinnangul asjaomane tegevus ohuks avalikule korrale, kuna valitseva avaliku arvamuse
kohaselt on ärieesmärgil selliste meelelahutuslike mängude korraldamine, milles matkitakse inimeste tapmist, vastuolus riigi
konstitutsioonis tagatud põhiväärtusega, nimelt inimväärikusega. Bundesverwaltungsgericht’i arvates on asja läbi vaadanud
siseriiklikud kohtud olnud samal arvamusel inimväärikuse kaitse vajaduse põhimõtte osas, millel vaidlustatud määrus põhineb,
ning on seda kinnitanud, mistõttu tuleb seda põhimõtet pidada Saksamaa põhiseadusega kooskõlas olevaks.
Siinkohal tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on põhiõigused lahutamatu osa õiguse üldpõhimõtetest,
mille järgimise peab Euroopa Kohus tagama, ning et seda tehes tugineb ta liikmesriikidele ühisele konstitutsioonilisele traditsioonile
ning rahvusvahelistele inimõigusi puudutavatele õigusaktidele, mille koostamisel liikmesriigid on osalenud või millega nad
on liitunud. Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse Euroopa konventsioonil on siinjuures eriline tähendus (vt eelkõige 18. juuni
1991. aasta otsus kohtuasjas C-260/89: ERT, EKL 1991, lk I-2925, punkt 41; 6. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C-274/99:
Connolly
v.
komisjon, EKL 2001, lk I‑1611, punkt 37; 22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-94/00: Roquette Frères, EKL 2002, lk
I-9011, punkt 25, ja 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C-112/00: Schmidberger, EKL 2003, lk I-5659, punkt 71).
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 82–91 tõdenud, on ühenduse õiguskorra vaieldamatu eesmärk tagada inimväärikuse
austamine kui õiguse üldpõhimõte. Ei ole kahtlust, et inimväärikuse kaitse eesmärk on ühenduse õigusega kooskõlas ja selles
suhtes ei oma tähtsust, et Saksamaal on inimväärikuse kaitse põhimõttel eristaatus iseseisva põhiõigusena.
Kuna nii ühendus kui ka liikmesriigid peavad põhiõigusi austama, on nende õiguste kaitse õigustatud huvi, mille tõttu võib
ühenduse õigusest tulenevate kohustuste, isegi sellise EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabaduse nagu kaupade vaba liikumine,
põhimõtteline piiramine olla õigustatud (eelkõige kaupade vaba liikumise osas vt eespool viidatud otsus kohtuasjas Schmidberger,
punkt 74).
Siiski tuleb märkida, et teenuste osutamise vabadust piiravaid meetmeid saab põhjendada avaliku korra kaalutlustega ainult
siis, kui need meetmed on vajalikud huvide kaitseks, mille tagamine on meetmete eesmärk ja ainult niivõrd, kuivõrd eesmärki
ei saa saavutada vähem piirava meetmega (vt kapitali vaba liikumise osas eespool viidatud otsus kohtuasjas Èglise de scientologie,
punkt 18).
Seejuures ei ole tingimata vajalik, et liikmesriigi pädeva asutuse võetud meede vastaks kõigi liikmesriikide käsitlusele sellest,
kuidas asjaomast põhiõigust või õigustatud huvi tuleks kaitsta. Kuigi Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuasjas Schindler
tehtud otsuse punktis 60 viidanud moraaliga, religiooniga või kultuuriga seotud kaalutlustele, mille alusel kõik liikmesriigid
kehtestavad loteriide ja muude hasartmängude piiranguid, ei ole kohtu eesmärk siiski olnud seda ühist käsitlust mainides sõnastada
üldist hindamiskriteeriumit kõigi majandustegevust piiravate meetmete proportsionaalsuse hindamiseks.
Vastupidi, väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mis on hilisem kui eespool viidatud otsus kohtuasjas Schindler, ei saa vastuvõetud
sätete vajalikkuse ja proportsionaalsuse hindamisel omada tähtsust pelk asjaolu, et liikmeriigis on kasutusel teise liikmesriigi
omast erinev kaitsekord (vt eespool viidatud otsused kohtuasjades Läärä jt, punkt 36, ja Zenatti, punkt 34, ning 11. septembri
2003. aasta otsus kohtuasjas C-6/01: Anomar jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 80).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et ühelt poolt on eelotsuse küsimuse esitanud kohtu arvates keeld korraldada ärieesmärgil selliseid
meelelahutuslikke mänge, milles matkitakse vägivallaakte inimeste suhtes, eriti inimeste tapmist, vastavuses inimväärikuse
kaitse tasemega, mida Saksamaa Liitvabariigis on põhiseadusega soovitud tagada. Teisalt tuleb tõdeda, et keelates ainult sellise
lasermängu versiooni, milles inimeste pihta tulistatakse ja „mängitakse” nõnda inimeste tapmist, ei ole vaidlustatud määrus
ulatuslikum, kui on vajalik riigi pädevate ametiasutuste soovitud eesmärgi saavutamiseks.
Seetõttu ei saa 14. septembri 1994. aasta määrust pidada meetmeks, mis põhjendamatult piirab teenuste osutamise vabadust.
Eelmainitud asjaoludest lähtuvalt tuleb esitatud eelotsuse küsimusele vastata, et ühenduse õigusega ei ole vastuolus inimväärikuse
kahjustamise/solvamise tõttu avaliku korra kaitsmiseks võetud liikmesriigi meede, millega keelatakse äritegevus, mis seisneb
inimeste tapmist matkivate mängude korraldamises.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkusi esitanud muude isikute kohtukulusid ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Ühenduse õigusega ei ole vastuolus inimväärikuse kahjustamise/solvamise tõttu avaliku korra kaitsmiseks võetud liikmesriigi
meede, millega keelatakse äritegevus, mis seisneb inimeste tapmist matkivate mängude korraldamises.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.