CELEX: 62005CJ0195
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Keskkond
Direktiivid 75/442/EMÜ ja 91/156/EMÜ
Mõiste "jäätmed"
Toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud sööda tootmiseks
Kulinaartoodetest pärit jäägid, mis on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik:
—
on vastu võtnud kogu riigi territooriumil kehtivad üldeeskirjad, mida on täpsustatud keskkonnaministri 28. juuni 1999. aasta ringkirjas, milles esitatakse tõlgendavaid selgitusi jäätmete mõiste määratlemise kohta (edaspidi „1999. aasta juuni ringkiri”), ja tervishoiuministri . aasta teatises, mis sisaldab sanitaarhügieeni üksikasjalikke eeskirju toiduainetööstuse tootmis- ja müügitsüklist pärinevate ainete ja kõrvalsaaduste kasutamise kohta loomatoidus (
GURI
nr 180, , parandus
GURI
nr 245, , edaspidi „2002. aasta teatis”), millega välistatakse jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud sööda tootmiseks, ning
—
on välistanud 31. juuli 2002. aasta seaduse nr 179 keskkonnaalaste õigusnormide kohta (
GURI
nr 189, , edaspidi „seadus nr 179/2002”) artikliga 23 jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast jäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja tooretest toiduainetest, ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele,
siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (
EÜT L 194, lk 39
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23), muudetud nõukogu . aasta direktiiviga 91/156/EMÜ (
EÜT L 78, lk 32
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 3; edaspidi „direktiiv”), artikli 1 punktist a.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Direktiivi artikli 1 punktide a ja c kohaselt kasutatakse selles järgmisi mõisteid:
„a)
jäätmed
– I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama;
komisjon koostab artiklis 18 ette nähtud korda järgides hiljemalt 1. aprilliks 1993 nimekirja jäätmetest, mis kuuluvad I lisas loetletud kategooriatesse. Seda nimekirja vaadatakse korrapäraselt läbi ja vajadusel muudetakse sama korda järgides;
[…]
c)
valdaja
– jäätmetekitaja või füüsiline või juriidiline isik, kelle valduses on jäätmed”.
Direktiivi artikli 1 punktides e ja f on jäätmete kõrvaldamise ja taaskasutamise mõisted määratletud kui kõik toimingud, mis on ette nähtud vastavalt direktiivi IIA ja IIB lisades.
Direktiivi artikli 2 lõike 1 punkt b loetleb jäätmed, mis ei kuulu selle direktiivi reguleerimisalasse, kui need kuuluvad „muude õigusaktide reguleerimisalasse”.
Direktiivi I lisa pealkirjaga „Jäätmekategooriad” sisaldab eelkõige kategooriaid Q 14, Tooted, millele valdaja ei leia edasist kasutamist (nt põllumajanduses, olmes, kontorites, kauplustes või töökodades ära visatud vallasasjad jne) ja Q 16, „Kõik materjalid, ained või tooted, mida ei hõlma ülalloetletud kategooriad”.
Komisjon võttis vastu 20. detsembri 1993. aasta otsuse 94/3/EÜ, millega kehtestatakse direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a kohaselt jäätmete nimistu (
EÜT 1994, L 5, lk 15
). Seda nimistut uuendati komisjoni . aasta otsusega 2000/532/EÜ, millega asendatakse otsus 94/3 ja nõukogu otsus 94/904/EÜ, millega kehtestatakse ohtlikke jäätmeid käsitleva nõukogu direktiivi 91/689/EMÜ artikli 1 lõike 4 kohaselt ohtlike jäätmete nimistu (
EÜT L 226, lk 3
; ELT eriväljaanne 15/05, lk 151). Otsusega 2000/532 kehtestatud jäätmete nimistut on mitu korda muudetud, viimati nõukogu . aasta otsusega 2001/573/EÜ (
EÜT L 203, lk 18
; ELT eriväljaanne 15/06, lk 165). See nimistu klassifitseerib jäätmed vastavalt nende allikale. Selle peatüki 2 pealkiri on „Põllumajanduses, aianduses, jahinduses, kalapüügil ja vesiviljelusel ning toiduainete valmistamisel ja töötlemisel tekkinud jäätmed”.
Siseriiklik õigus
5. veebruari 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 22, millega rakendatakse direktiive 91/156/EMÜ jäätmete kohta, 91/689/EMÜ ohtlike jäätmete kohta ja 94/62/EÜ pakendite ja pakendijäätmete kohta (
GURI
nr 38 regulaarne lisa, , edaspidi „seadusandlik dekreet nr 22/97”) artikli 6 lõike 1 punkt a on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas dekreedis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
jäätmed
– A lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama
[…]”
Nimetatud dekreedi artikli 8 lõige 1 välistab selle kohaldamisalast teatud ained ja materjalid, juhul kui nende kohta kehtivad erieeskirjad, eelkõige punktis c „korjused ja järgnevad põllumajandusjäätmed: väljaheited ja muud mitteohtlikud looduslikud ained, mida kasutatakse põllumajanduses”.
Seaduse nr 179/2002 artikli 23 lõike 1 punkt b lisas seadusandliku dekreedi nr 22/97 artikli 8 lõikele 1 punkti c alapunkti a, mille kohaselt nimetatud dekreedi kohaldamisalasse ei kuulu „14. augusti 1991. aasta seaduses nr 281 (mida on hiljem muudetud) osutatud jäägid ja ülejäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja tooretest toiduainetest, ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele, vastavalt kehtivatele õigusnormidele”.
1999. aasta juuni ringkiri täpsustab seadusandliku dekreedi nr 22/97 artiklis 6 sisalduvat mõistet „jäätmed” ja sätestab kolmanda lõigu punktis b järgmist:
„tootmistsüklitest või tarbimiseelsetest tsüklitest pärit materjalidele, ainetele ja esemetele, mida valdaja ei kõrvalda, ei kavatse ega ole kohustatud kasutuselt kõrvaldama ja mis ei kuulu seega jäätmete kogumise või transpordi süsteemi või jäätmekäitlusse taaskasutamise või kõrvaldamise eesmärgil, kehtib toorainetele, mitte jäätmetele kohaldatav kord, kui neil on ministri dekreedis ohutute jäätmete kohta, mille suhtes kohaldatakse lihtsustatud taaskasutusmenetlust 5. veebruari 1998. aasta seadusandliku dekreedi nr 22/1997 [
GURI
nr 88 regulaarne lisa, ] artiklite 31 ja 33 tähenduses, osutatud teiseste toorainete omadused ning need on otseselt mõeldud – objektiivselt ja tõhusalt –tootmistsüklis kasutamiseks”.
2002. aasta teatis on sõnastatud järgmiselt:
„[…]
Toiduainetööstuses tekkinud ained ja kõrvalsaadused on „sööda toorained”, kui tootja kavatseb neid kasutada zootehnilises toiduahelas, tingimusel et täidetakse sanitaarhügieeni nõudeid.
Sel juhul ei kehti eelnimetatud ainete suhtes mitte jäätmetele, vaid sööda tootmisele ja turustamisele kohaldatavad õigusnormid ning loomset päritolu toodete või loomset päritolu koostisosi sisaldavatele toodetele sellisel juhul kehtivad sanitaarnõuded […]
[…]
Eelnimetatud tagatiste puudumisel selle kohta, et tegemist on tõepoolest loomatoiduks mõeldud ainetega, kehtivad toiduainetööstuse tootmis- ja müügitsüklis tekkinud kõrvalsaaduste suhtes jäätmetele kohaldatavad õigusnormid. […]
[…]”
Kohtueelne menetlus
Itaalia ametiasutused vastasid 2001. aasta 11. ja , ja ning kirjadega . aasta märgukirjale ja . aasta esialgsele põhjendatud arvamusele, milles komisjon väitis, et kuna Itaalia Vabariik on vastu võtnud jäätmetele kohaldatavate Itaalia õigusnormide kohta kohustuslikud üldeeskirjad, mis välistasid nende kohaldamisalast teatud toidujäägid ja ülejäägid, mis on tekkinud toiduainetööstuses, sööklates ja restoranides ning on mõeldud loomatoiduks, siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi.
Itaalia ametiasutuste esitatud teavet arvesse võttes leidis komisjon, et Itaalia õigusnormide kohandamiseks selle põhjendatud arvamuse nõuetele oli vaja olulisi muudatusi. Seetõttu saatis komisjon 19. detsembril 2002 Itaalia ametiasutustele täiendava märgukirja, mille kohta Itaalia ametiasutused esitasid oma seisukoha . aasta kirjas.
Komisjon esitas seejärel 11. juulil 2003 täiendava põhjendatud arvamuse, milles kutsus Itaalia Vabariiki võtma selle järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul selle arvamuse kättesaamisest.
Kuna Itaalia ametiasutused vaidlesid 4. novembri 2003. aasta kirjas jätkuvalt vastu komisjoni väidete põhjendatusele, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Hagi
Poolte argumendid
Komisjon väidab oma hagis peamiselt, et vaidlusalused siseriiklikud õigusnormid väljuvad Euroopa Kohtu praktikast tulenevate suuniste piiridest neil juhtudel, mil jäätmetena ei käsitleta sellisest tootmisprotsessist saadud materjali, mis ei ole mõeldud peamiselt selle tootmiseks.
Toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud sööda tootmiseks
Komisjon väidab, et 1999. aasta juuni ja 2002. aasta juuli ringkirjas formuleeritud üldeeskirjad välistavad siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast sööda valmistamisel kasutatavad jäätmed ja toidujäägid, juhul kui peetakse kinni konkreetsetest sanitaarhügieeni nõuetest. Selleks et teatud toiduainetööstuse jäägid välistataks alati jäätmetele kohaldatava korra kohaldamisalast, piisab üldeeskirjade kohaselt sellest, et need on valdaja ilmse tahte kohaselt mõeldud sööda valmistamiseks.
Komisjoni arvates ei saa asjaolu, et tootmisjääki saab eelneva töötlemise kohustuseta taaskasutada, lugeda määravaks, välistamaks, et selle jäägi valdaja kõrvaldab, kavatseb või on kohustatud selle direktiivi tähenduses kasutuselt kõrvaldama.
Mis puudutab ainuüksi kõrvalsaadusi, siis on Euroopa Kohus küll tunnistanud, et kui valdaja saab sellest majanduslikku kasu, võib leida, et ta ei kõrvalda kõrvalsaadust „kasutuselt” direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses. Jäätmete mõistet tuleb siiski tõlgendada laiendavalt, kuna erandit direktiivi kohaldamisalast saab lubada ainult siis, kui on täidetud teatud tingimused, mis võimaldavad leida, et taaskasutamine ei ole mitte ainult võimalik, vaid kindel, ei vaja eelnevat töötlemist ja toimub pideva tootmisprotsessi raames.
Komisjoni arvates tuleb lisaks hinnata materjali taaskasutamise tõenäosust ja ennekõike kontrollida, et see taaskasutataks samas tootmisprotsessis, millest see pärineb. Vastupidi Itaalia Vabariigi väitele ei ole tegemist ühe ja sama tootmisprotsessiga, kui toidujäätmed on tegelikult mõeldud taaskasutamiseks söödana. Ainuüksi asjaolu, et tootja annab need jäätmed üle ettevõtjale, kes neid kasutab, eeldab nimelt tervet rida tegevusi (ladustamine, töötlemine ja transport), mida direktiivi alusel just nimelt kontrollitakse.
Itaalia Vabariik väidab, et toiduainetööstuses tekkinud ained ja kõrvalsaadused on „sööda toorained” 2002. aasta teatise tähenduses, kui tootja kavatseb neid kasutada zootehnilises toiduahelas, tingimusel et täidetakse hügieeni- ja sanitaarnõudeid. Selline tahe, millele lisandub nende kõrvalsaaduste kindel taaskasutamine, on piisav tõend selle kohta, et valdajal puudub kavatsus asjaomased materjalid direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses „kasutuselt kõrvaldada”.
Selle liikmesriigi arvates ei ole neis üldeeskirjades ette nähtud erandi näol mingil juhul tegemist toiduainetööstuses tekkinud toidujääkide
a priori
välistamisega jäätmetealaste siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast, kuna selle erandi tingimus on tegelikult mitte ainult nende jäätmete valdaja ilmne tahe neid sööda tootmisel taaskasutada, vaid ka nimetatud jäätmete kindel taaskasutamine.
Sel juhul kehtivad asjaomaste jäätmete suhtes mitte jäätmetealased õigusnormid, vaid sööda tootmist ja turustamist puudutavad sätted, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määrus (EÜ) nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused (
EÜT L 31, lk 1
; ELT eriväljaanne 15/06, lk 463), ning kui on tegemist loomsete kõrvalsaadustega, siis Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määrus (EÜ) nr 1774/2002, milles sätestatakse muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste sanitaareeskirjad (
EÜT L 273, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/37, lk 92).
Samuti on kohaldatavad sätted, mida kutsutakse „HACCP” (
hazard analysis and critical control points
(ohuanalüüs ja kriitilised kontrollpunktid)) ja mis on ette nähtud järgmistes õigusaktides:
—
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 852/2004 toiduainete hügieeni kohta (
ELT L 139, lk 1
; ELT eriväljaanne 13/34, lk 319), Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määrus nr 853/2004, millega sätestatakse loomset päritolu toidu hügieeni erieeskirjad (
ELT L 139, lk 55
; ELT eriväljaanne 03/45, lk 14), ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määrus nr 854/2004, millega kehtestatakse erieeskirjad inimtoiduks ettenähtud loomsete saaduste ametlikuks kontrollimiseks (
ELT L 139, lk 206
; ELT eriväljaanne 03/45, lk 75);
—
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. jaanuari 2005. aasta määrus (EÜ) nr 183/2005, millega kehtestatakse söödahügieeni nõuded (
ELT L 35, lk 1
), ning
—
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 882/2004 ametlike kontrollide kohta, mida tehakse sööda- ja toidualaste õigusnormide ning loomatervishoidu ja loomade heaolu käsitlevate eeskirjade täitmise kontrollimise tagamiseks (
ELT L 165, lk 1
).
Nende toiduaineid käsitlevate määruste ja nendega seotud siseriiklike õigusnormide eesmärk on sarnaselt direktiivile kontrollida ladustamist, töötlemist ja transporti, tagada tervise kohane kaitse ning keskkonna kaitse.
Itaalia Vabariigi arvates on toiduahela kontroll – mille eesmärk on eelkõige tagada toodete ja loomatoidu toorainete jälgitavus alates tootmiskohast – selline, et seda ahelat tuleb käsitada ühte ja sama tootmisprotsessi moodustavana. See liikmesriik tuletab samuti meelde, et Itaalias on toiduainetööstuse ja söödasektori tegevus allutatud sellise loa nõudele, mis antakse kohaste dokumentide alusel, mis kinnitavad, et nii selle loa taotlejad kui ka transpordistruktuurid ja -vahendid vastavad ettenähtud tingimustele.
Nimetatud liikmesriik leiab, et komisjon tahab, et jäätmetealased õigusnormid, mis oleksid üldised, kuid täiendavad, oleksid ülimuslikud toiduainetööstust reguleerivate sisuliste ja erinormide suhtes.
Lisaks sellele takistab komisjoni lähenemine toiduainetööstuse kõrvalsaaduste kasutamist sööda tootmisel, kuna Itaalia toidualased õigusnormid ei luba, et neid kõrvalsaadusi, mida tuleb klassifitseerida jäätmetena ja transportida järelikult jäätmete jaoks ette nähtud sõidukis, saaks edastada söödatööstusettevõtjale. Komisjoni tõlgendus suurendab nii toidujäätmete tootmist ja kõrvaldamist, takistades nende jääkide taaskasutamist.
Kulinaartoodete jäägid ja ülejäägid, mis on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele
Komisjon väidab, et seaduse nr 179/2002 artikkel 23 välistab seadusandliku dekreedi nr 22/97 kohaldamisalast „jäägid ja ülejäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja tooretest toiduainetest, ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele”. Komisjoni arvates ei saa väita, et nende jääkide valdaja ei kavatse neid kasutuselt kõrvaldada, mida kinnitab ka nende mainimine seadusandliku dekreedi nr 22/97 artiklis 8.
Itaalia Vabariik väidab, et ka komisjoni hagi teises väites osutatud õigusnormide kontekstis peab valdaja tõendama oma tahet toidujääke või ülejääke kasutuselt mitte kõrvaldada, tõendades, et need on tõepoolest mõeldud lemmikloomade varjupaikadele, millel on siseriiklike õigusnormide kohane luba. Lisaks sellele puudutab erand jäätmetealastest õigusnormidest alati tegelikult toidujääke, mitte „tootmisjääke”. Seda täpsustavad õigusnormid on vastuvõtmisel.
Euroopa Kohtu hinnang
On selge, et käesolevas hagis osutatud õigusnormid välistavad direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast ühelt poolt toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid ja teiselt poolt kulinaartoodetest tekkinud jäägid ja ülejäägid, mis ei ole müügikanalitesse jõudnud (edaspidi koos „asjaomased ained”), kui need ained on mõeldud kas sööda tootmiseks või otseselt lemmikloomade varjupaikades olevate loomade toitmiseks.
Oma hagi kahes väites, mida tuleb käsitleda koos, väidab komisjon sisuliselt, et nimetatud õigusnormid on vastuolus mõiste „jäätmed” määratlusega direktiivi artikli 1 punktis a, kuna kehtestavad liiga üldise erandi jäätmetealastest siseriiklikest õigusnormidest, mis automaatselt ja alusetult välistab asjaomased ained direktiivist tulenevate jäätmekäitlust puudutavate sätete kohaldamisalast.
Itaalia Vabariik väidab vastu peamiselt, et kui hagiavalduses osutatud õigusnormide kohaldamise tingimused on täidetud, ei kuulu asjaomased ained direktiivist tuleneva jäätmete mõiste alla, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus.
Direktiivi artikli 1 punkti a esimene lõik defineerib jäätmed kui „[selle direktiivi] I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab [või] kavatseb kasutuselt kõrvaldada […]”. Nimetatud lisa täpsustab ja illustreerib seda määratlust, tuues ära nimekirja jäätmetena käsitletavatest ainetest ja esemetest. See nimekiri on aga ainult näitlik ning jäätmete määratlus tuleneb eelkõige valdaja tegevusest ning mõiste „kasutuselt kõrvaldamine” tähendusest (vt selle kohta 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-129/96: Inter-Environnement Wallonie, EKL 1997, lk I-7411
, punkt 26; . aasta otsus kohtuasjas
C-1/03: Van de Walle jt, EKL 2004, lk I-7613
, punkt 42, ning . aasta otsus kohtuasjas
C-252/05: Thames Water Utilities, EKL 2007, lk I-3883
, punkt 24).
Mõistet „kasutuselt kõrvaldamine” tuleb tõlgendada mitte ainult silmas pidades direktiivi peamist eesmärki, mis direktiivi põhjenduse 3 kohaselt on „inimeste tervise ja keskkonna kaitsmine jäätmete kogumisest, veost, töötlemisest, säilitamisest ja ladustamisest tulenevate kahjulike mõjude eest”, vaid ka EÜ artikli 174 lõiget 2. Viimati nimetatud säte näeb ette, et „[ü]henduse keskkonnapoliitika, võttes arvesse ühenduse eri piirkondade olukorra mitmekesisust, seab eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme. See rajaneb ettevaatusprintsiibil ja põhimõtetel, mille järgi tuleb võtta ennetusmeetmeid […]”. Mõistet „kasutuselt kõrvaldamine” ja seega mõistet „jäätmed” direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses ei saa järelikult kitsendavalt tõlgendada (vt selle kohta eelkõige 15. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-418/97 ja C-419/97: ARCO Chemie Nederland jt, EKL 2000, lk I-4475
, punktid 36–40, ning eespool viidatud kohtuotsus Thames Water Utilities, punkt 27).
Teatud asjaolud võivad olla märk sellest, et on olemas kõrvaldamistoiming, -kavatsus või -kohustus direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses (eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 83). See on eelkõige nii, kui kasutatud aine on tootmis- või tarbimisjääk, s.o toode, mille tootmine ei olnud tootmistegevuse eesmärk (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 84, ning 11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-457/02: Niselli, EKL 2004, lk I-10853
, punkt 43).
Lisaks sellele ei ole aine töötlemise meetod või kasutamise viis määravad aine jäätmeks liigitamisel (vt eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 64, ning 1. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-176/05: KVZ retec, EKL 2007, lk I-1721
, punkt 52).
Euroopa Kohus on nii täpsustanud ühelt poolt, et vastavalt direktiivi IIA või IIB lisas nimetatud kõrvaldamis- või taaskasutustoimingu sooritamine ei võimalda iseenesest kvalifitseerida selles toimingus kasutatud aineid või esemeid jäätmetena (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Niselli, punktid 36 ja 37), ning teiselt poolt, et jäätmete mõiste kohaldamine ei ole välistatud selliste ainete ja esemete suhtes, mida võib majanduslikult taaskasutada (vt selle kohta eelkõige 25. juuni 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-304/94, C-330/94, C-342/94 ja C-224/95: Tombesi jt, EKL 1997, lk I-3561
, punktid 47 ja 48). Direktiiviga kehtestatud järelevalve ja käitlemise süsteem peab nimelt hõlmama kõiki esemeid ja aineid, mille omanik kasutuselt kõrvaldab, isegi kui neil on turuväärtus ning neid kogutakse kaubanduslikul eesmärgil, et neid ringlusse võtta, taasväärtustada või korduskasutada (vt eelkõige . aasta otsus kohtuasjas
C-9/00: Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveyhteistyön kuntayhtymän hallitus, EKL 2002, lk I-3533
, edaspidi kohtuotsus „Palin Granit”, punkt 29).
Euroopa Kohtu praktikast nähtub siiski ka, et teatud olukorras võib vara, materjali või toorainet, mis on saadud sellise eraldamise või tootmisprotsessi tulemusena, mille eesmärk ei ole otseselt selle valmistamine, käsitleda mitte jäägina, vaid kõrvalsaadusena, mida valdaja ei püüa direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses „kasutuselt kõrvaldada”, vaid mida ta kavandab hiljem talle soodsatel tingimustel kasutada või turustada – sealhulgas vajaduse korral muude ettevõtjate kasuks, kui see, kes selle tootis – tingimusel, et selline taaskasutamine on kindel, ei vaja eelnevat töötlemist ja toimub pideva tootmis- või kasutamisprotsessi raames (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Palin Granit, punktid 34–36; 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-114/01: AvestaPolarit Chrome, EKL 2003, lk I-8725
, punktid 33–38; eespool viidatud kohtuotsus Niselli, punkt 47, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-416/02: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2005, lk I-7487
, punktid 87 ja 90, ning . aasta otsus kohtuasjas
C-121/03: komisjon
vs
. Hispaania, EKL 2005, lk I-7569
, punktid 58 ja 61).
Seega, lisaks kriteeriumile, mille kohaselt aine kas on või ei ole tootmisjääk, on selle aine eelneva töötlemiseta taaskasutamise tõenäosus asjakohane kriteerium hindamaks, kas nimetatud aine on käsitletav jäätmena direktiivi tähenduses. Kui peale selle aine lihtsa taaskasutamise võimaluse on valdajal ka majanduslikult soodus seda teha, on niisuguse taaskasutamise tõenäosus suur. Sellisel juhul ei saa kõnealust ainet käsitleda mitte koormana, mida valdaja üritab „kasutuselt kõrvaldada”, vaid ehtsa tootena (vt eespool viidatud kohtuotsused Palin Granit, punkt 37, ja Niselli, punkt 46).
Kui sellise taaskasutamise jaoks on vaja ladustamistoiminguid, mis võivad olla pikaajalised ja seega valdaja jaoks koormavad ning selliste keskkonnale põhjustatud häiringute võimalik põhjus, mida direktiiviga just tahetakse piirata, ei saa seda taaskasutamist siiski lugeda kindlaks ning see on teostatav ainult pikaajaliselt, nii et asjaomaseid aineid tuleb põhimõtteliselt lugeda jäätmeteks (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Palin Granit, punkt 38, ja AvestaPolarit Chrome, punkt 39).
Selleks et kontrollida, kas tegelikult on tegemist „jäätmetega” direktiivi tähenduses, tuleb arvesse võtta kõiki asjaolusid, seejuures tuleb arvestada selle direktiivi eesmärki ning jälgida, et selle mõju ei piirataks (vt eespool viidatud kohtuotsused ARCO Chemie Nederland jt, punkt 88, ning KVZ retec, punkt 63, samuti 15. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas
C-235/02: Saetti ja Frediani, EKL 2004, lk I-1005
, punkt 40).
Kuna direktiivis ei ole toodud ühtegi otsustavat kriteeriumi valdaja tahte kindlaks tegemiseks antud aine või ese kõrvaldada, siis ühenduse õigusnormide puudumisel võivad liikmesriigid vabalt valida meetodeid nende poolt ülevõetavates direktiivides määratletud asjaolude tõendamiseks niivõrd, kui see ei kahjusta ühenduse õiguse tõhusust (vt eespool viidatud kohtuotsused ARCO Chemie Nederland jt, punkt 41, ning Niselli, punkt 34). Nii võivad liikmesriigid näiteks määratleda erinevaid jäätmekategooriaid, eelkõige selleks, et hõlbustada nende käitlemise korraldamist ja kontrolli selle üle, tingimusel et täidetakse direktiivist või muudest neid jäätmeid puudutavatest ühenduse õigusnormidest tulenevaid kohustusi ning et direktiivist tulenevate kohustuste ülevõtmiseks vastu võetud õigusnormide kohaldamisalast on vastavalt direktiivi artikli 2 lõikele 1 välja jäetud võimalikud jäätmekategooriad (vt selle kohta 16. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-62/03: komisjon
vs
. Ühendkuningriik, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 12).
Käesolevas asjas leiab Itaalia Vabariik sisuliselt, et kuna hagiavalduses osutatud õigusnormides ette nähtud erandid on tema arvates allutatud mitte ainult asjaomaste ainete valdaja ilmselgele tahtele neid loomatoiduna kasutada, vaid ka nende materjalide kindlale taaskasutamisele, siis tuleb kohaldada käesoleva kohtuotsuse punktides 39 ja 40 meenutatud kohtupraktikat, nii et neid aineid võib käsitelda mitte tootmisjääkide, vaid kõrvalsaadustena, mida valdaja, tulenevalt tema ilmselgest tahtest need taaskasutada, ei püüa direktiivi artikli 1 punkti a tähenduses „kasutuselt kõrvaldada”. Lisaks sellele tuleb sellistel juhtudel kohaldada muid, eelkõige toiduohutust puudutavaid õigusnorme. Viimati nimetatud õigusnormid on samuti suunatud asjaomaste ainete ladustamise ja transpordi kontrollimisele ning on tervisekaitset edendades analoogselt direktiiviga keskkonna kaitseks kohased.
Esmalt tuleb sellega seoses meelde tuletada, et direktiivi I lisas loetletud jäätmekategooriad ning sama direktiivi IIA ja IIB lisas loetletud kõrvaldamise ja taaskasutamise viisid näitavad seda, et jäätmete mõiste ei välista põhimõtteliselt ühtki tüüpi jääkaineid või muid tootmisprotsessis tekkivaid aineid (vt eespool viidatud kohtuotsus Inter-Environnement Wallonie, punkt 28).
Lisaks, võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 35 meenutatud jäätmete mõiste laia tõlgendamise kohustust ja käesoleva kohtuotsuse punktides 36–41 esitatud kohtupraktika nõudeid, tuleb Itaalia valitsuse argumentatsiooni, mis tugineb kõrvalsaadustele, mida valdaja ei soovi kasutuselt kõrvaldada, kitsendada olukordadeni, milles vara, materjali või tooraine taaskasutamine – sealhulgas muude ettevõtjate kasuks kui see, kes selle tootis – ei ole mitte ainult võimalik, vaid kindel ja toimub ilma eelneva töötlemiseta pideva tootmis- või kasutamisprotsessi raames.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 21 esitatud Itaalia Vabariigi selgitustest nähtub, et hagiavalduses osutatud õigusnormid näevad ette võimaluse välistada asjaomased ained jäätmeid käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamisalast isegi siis, kui need ained töödeldakse vastavalt kehtivatele ühenduse või siseriiklikele õigusnormidele.
Lisaks sellele, isegi kui eeldada, et saab tagada, et asjaomaseid aineid taaskasutatakse tegelikult loomatoiduna – samas ei ole ainuüksi tahe selliseid aineid loomatoiduna kasutada, isegi kui seda on eelnevalt kirjalikult kinnitatud, samastatav nende tegeliku taaskasutamisega sel eesmärgil –, nähtub eelkõige käesoleva kohtuotsuse punktidest 36 ja 37, et aine kasutamise viis ei ole määrav aine liigitamisel jäätmeteks. Järelikult ei saa ainuüksi asjaolust, et asjaomased ained taaskasutatakse, tuletada, et need ei kujuta endast „jäätmeid” direktiivi tähenduses.
Tulevikus eseme või ainega toimuv ei mõjuta iseenesest nende liigitamist jäätmeteks, mille määrab vastavalt direktiivi artikli 1 punkti a esimesele lõigule kindlaks valdaja tegevus, kavatsus või kohustus see ese või aine kasutuselt kõrvaldada (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused ARCO Chemie Nederland jt, punkt 64, ning KVZ retec, punkt 52).
Seega selgub, et vaidlusalused sätted kehtestavad tegelikult eelduse, mille kohaselt asjaomased ained on kõrvalsaadused, mis on valdaja jaoks tema tahte tõttu need taaskasutada pigem eelis või majanduslikult tulus kui koorem, millest ta üritab vabaneda.
Isegi kui see hüpotees võib teatud juhtudel vastata tõele, ei saa olla siiski üldist eeldust, et asjaomaste ainete valdaja saab nende taaskasutamisest eelise, mis oleks midagi enamat, kui ainult see, et ta saab need kasutuselt kõrvaldada.
Järelikult tuleb sedastada, et nende õigusnormide tõttu ei kvalifitseerita Itaalia õiguses jäätmetena jääke, mis vastavad siiski direktiivi artikli 1 punktis a esitatud määratlusele.
Viimati nimetatud säte ei määratle mitte ainult mõistet „jäätmed” direktiivi tähenduses, vaid määrab koos artikli 2 lõikega 1 kindlaks ka direktiivi kohaldamisala. Nimelt sätestab artikli 2 lõige 1, millised jäätmed tuleb või võib direktiivi kohaldamisalast välistada ja millistel tingimustel, samas kui reeglina kuuluvad selle alla kõik jäätmed, mis vastavad nimetatud määratlusele. Kõik siseriikliku õiguse sätted, mis piiravad üldiselt direktiivist tulenevaid kohustusi enam, kui on lubatud selle artikli 2 lõikega 1, kahjustavad tingimata direktiivi kohaldamisala (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Ühendkuningriik, punkt 11), takistades nii EÜ artikli 174 tõhusat kohaldamist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 42).
Mis puutub käesoleva kohtuotsuse punktides 23–25 mainitud ühenduse ja siseriiklikesse õigusnormidesse, millele Itaalia Vabariik tugineb, väitmaks sisuliselt, et toiduaineid ja sööta puudutavat toiduohutust käsitlev ühenduse ja siseriiklik õiguslik raamistik tervikuna muudab võimatuks asjaomaste ainete kvalifitseerimise jäätmetena, siis piisab, kui märkida, et need ained ei ole põhimõtteliselt direktiivi artikli 2 lõikes 1 nimetatud ained või esemed, nii et direktiivi suhtes selles sättes ette nähtud erand neid aineid ei puuduta. Peale selle tuleb meelde tuletada, et miski direktiivi tekstis ei osuta sellele, et direktiiv ei hõlma tootmisprotsessi integreeritud kõrvaldamistoiminguid ja taaskasutamisele suunatud toiminguid, mis ei ole inimeste tervisele ega keskkonnale ohtlikud (eespool viidatud kohtuotsus Inter-Environnement Wallonie, punkt 30).
Vastupidi Itaalia Vabariigi väidetele ei saa lisaks leida, et direktiiv on toiduohutust puudutavate ühenduse ja siseriiklike õigusnormidega võrreldes teisese kohaldatavusega. Isegi kui mõne selle õigusnormi eesmärk võib nullida osaliselt direktiivi mõne sätte eesmärgi, on direktiiv ja need õigusnormid oluliselt erinevad. Peale direktiivi artikli 2 lõikes 1 selgelt osutatud juhtude ei viita miski direktiivis lisaks sellele, et see ei ole kohaldatav koos teiste õigusnormidega.
Lõpetuseks, mis puutub Itaalia Vabariigi argumenti, mille kohaselt direktiivi kohaldamine takistab toidujääkide kasutamist loomatoiduna, kuna need jäägid tuleks transportida nende elementaarsetele hügieeninõuetele mittevastavate jäätmete transpordiks lubatud sõidukites, siis on komisjon õigesti rõhutanud, et selle olukorra põhjuseks on mitte direktiiv, vaid Itaalia õigusnormid.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni hagi rahuldada.
Seega tuleb tunnistada, et kuna Itaalia Vabariik
—
on vastu võtnud kogu riigi territooriumil kehtivad üldeeskirjad, mida on täpsustatud 1999. aasta juuni ringkirjas ja 2002. aasta teatises, millega välistatakse jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud loomatoidu tootmiseks, ning
—
on välistanud seaduse nr 179/2002 artikliga 23 jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast jäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja tooretest toiduainetest, ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele,
siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi artikli 1 punktist a tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Itaalia Vabariigilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Kuna Itaalia Vabariik
—
on vastu võtnud kogu riigi territooriumil kehtivad üldeeskirjad, mida on täpsustatud keskkonnaministri 28. juuni 1999. aasta ringkirjas, milles esitatakse tõlgendavaid selgitusi jäätmete mõiste määratlemise kohta, ja tervishoiuministri . aasta teatises, mis sisaldab sanitaarhügieeni üksikasjalikke eeskirju toiduainetööstuse tootmis- ja müügitsüklist pärinevate materjalide ja kõrvalsaaduste kasutamise kohta loomatoidus, millega välistatakse jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast toiduainetööstuses tekkinud toidujäägid, mis on mõeldud loomatoidu tootmiseks, ning
—
on välistanud 31. juuli 2002. aasta seaduse nr 179 artikliga 23 keskkonnaalaste õigusnormide kohta jäätmetega seotud õigusaktide kohaldamisalast jäägid, mis on tekkinud kulinaartoodete valmistamisel kõikidest tahketest, küpsetatud ja tooretest toiduainetest, ei ole müügikanalitesse jõudnud ning on mõeldud lemmikloomade varjupaikadele,
siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta, muudetud nõukogu . aasta direktiiviga 91/156/EMÜ, artikli 1 punktist a.

2.
Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.