CELEX: 62009CJ0099
Telekomunikacijske storitve
Direktiva 2002/22/ES
Člen 30(2)
Prenosljivost telefonskih številk
Pristojnost nacionalnih regulativnih organov
Neposredne pristojbine za potrošnike
Odvračilni učinek
Upoštevanje stroškov

Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 30(2) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami
(Direktiva o univerzalnih storitvah) (UL L 108, str. 51).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (v nadaljevanju: PTC) in Prezes Urzędu
Komunikacji Elektronicznej (predsednik urada za elektronske komunikacije, v nadaljevanju: UKE) zaradi odločbe z dne 1. avgusta
2006, s katero je UKE družbi PTC naložil globo 100.000 PLN (približno 24.350 EUR).

Pravni okvir

Ureditev Unije
V uvodnih izjavah 40 in 41 Direktive o univerzalnih storitvah je navedeno:
„(40) Prenosljivost številk potrošnikom ključno olajšuje izbiranje in učinkovito konkurenco v konkurenčnem telekomunikacijskem okolju,
tako da imajo končni uporabniki, ki to zahtevajo, možnost, da zadržijo svojo(-e) številko(‑e) v javnem telefonskem omrežju
neodvisno od organizacije, ki storitev izvaja. Ta direktiva pa ne zajema zagotavljanja prenosljivosti številk med priključki
na javno telefonsko omrežje na fiksnih in nefiksnih lokacijah. Vendar lahko države članice uporabijo določbe o prenašanju
številk med omrežji, ki zagotavljajo storitve na fiksni lokaciji, in mobilnimi omrežji.
(41)      Učinek prenosljivosti številk se bistveno poveča, če obstajajo transparentne informacije o tarifah za končne uporabnike, ki
prenesejo svoje številke, in tudi za končne uporabnike, ki kličejo tiste, ki so svoje številke prenesli. Nacionalni regulativni
organi [(v nadaljevanju: NRO)] naj, kadar je izvedljivo, omogočijo ustrezno transparentnost tarif kot del izvedbe prenosljivosti
številk.“
Člen 30 Direktive o univerzalnih storitvah določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da lahko vsi naročniki javno dostopnih telefonskih storitev, vključno z mobilnimi storitvami, ki
tako zahtevajo, ohranijo svojo(-e) številko(-e) neodvisno od podjetja, ki storitev izvaja, v naslednjih primerih:
(a)      pri geografskih številkah na specifični lokaciji; in
(b)      pri negeografskih številkah na vsaki lokaciji.
Ta odstavek se ne uporablja za prenos številk med omrežji, ki zagotavljajo storitve na fiksni lokaciji, in mobilnimi omrežji.
2.      [NRO] zagotovijo, da je oblikovanje cen za medomrežno povezovanje v zvezi z zagotavljanjem prenosljivosti številk stroškovno
naravnano in da morebitne neposredne pristojbine za naročnike nimajo zaviralnega učinka na uporabo teh zmogljivosti.
3.      [NRO] ne naložijo maloprodajnih tarif za prenos številk na način, ki bi izkrivljal konkurenco, na primer z določitvijo posebnih
ali skupnih maloprodajnih tarif.“

Nacionalna ureditev
Člen 41 zakona o telekomunikacijah (ustawa-Prawo telekomunikacyjne) z dne 16. julija 2004 (Dz. U. št. 171, poz. 1800) v različici,
ki velja v sporu v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o telekomunikacijah), določa:
„1.      Cene medomrežnega povezovanja, povezane z zagotovitvijo prenosa številk med omrežji, so stroškovno naravnane.
2.      Cene medomrežnega povezovanja in cene za dostop do telekomunikacijskih storitev v zvezi s svobodno izbiro ponudnika storitev
so stroškovno naravnane.“
Člen 71 zakona o telekomunikacijah določa:
„1.      Naročnik, ki je s ponudnikom storitev sklenil pogodbo o zagotovitvi priključka na javno telefonsko omrežje operaterja, lahko
ob zamenjavi operaterja zahteva prenos številke, ki mu je bila dodeljena, v omrežje drugega operaterja: 1) na območju omrežne
klicne številke, če so številke geografske; 2) v vsej državi, če številke niso geografske.
2.      Določbe iz odstavka 1 se ne uporabljajo za prenos številk med fiksnimi in mobilnimi javnimi telefonskimi omrežji.
3.      Ponudnik storitev lahko ob zamenjavi operaterja naročniku za prenos številke zaračuna enkratno pristojbino, ki je določena
z njegovim cenikom in katere znesek naročnika ne sme odvrniti od uporabe te možnosti.“
Člen 74 zakona o telekomunikacijah določa:
„1.      Ponudnik storitev, ki zagotavlja priključitev na javno telefonsko omrežje, in operater, na katerega omrežje je bil priključen
naročnik, ki je s ponudnikom storitev, ki zagotavlja priključitev na javno telefonsko omrežje, sklenil pogodbo, morata zagotoviti
možnosti za izvajanje naročnikovih pravic iz členov od 69 do 72, ki se nanašajo na vzpostavitev primernih tehničnih pogojev
ali na sklenitev pogodbe iz členov 31 ali 128, in če te možnosti že obstajajo, zagotoviti njihovo izvajanje.
[…]
3.      Predsednik UKE lahko ponudniku storitev ali operaterju, ki sta navedena v odstavku 1, naloži globo iz člena 209(1), točke
od 15 do 17, če:
1)      ne zagotavljata možnosti za uveljavljanje pravic naročnika, ki so določene v odstavku 1;
2)      ne uresničujeta pravic naročnikov, čeprav so podane možnosti za njihovo uresničevanje;
3)      pravice naročnikov uresničujeta v nasprotju z določbami zakona ali uredbe, ki je navedena v členu 73.
Člen 209(1), točka 16, navedenega zakona določa:
„Tistemu, ki naročniku onemogoča uveljavljanje pravic do prenosa številke […], se naloži globa.“

Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je predsednik UKE družbi PTC naložil globo 100.000 PLN (približno 24.350 EUR), ker
naj bi bil z enkratno pristojbino 122 PLN, ki jo je družba PTC od 28. marca 2006 do 31. maja 2006 zaračunavala za spremembo
operaterja, kršen člen 71(3) zakona o telekomunikacijah, saj naj bi tak znesek naročnike družbe PTC odvračal od uveljavljanja
njihove pravice do prenosa številke.
Družba PTC je zoper odločbo predsednika UKE vložila tožbo pri Sąd Okręgowy w Warszawie (okrožno sodišče v Varšavi). To je
s sodbo z dne 6. marca 2007 navedeno tožbo zavrnilo.
Družba PTC je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Sąd Apelacyjny w Warszawie (pritožbeno sodišče v Varšavi), ki je s sodbo
z dne 5. februarja 2008 razveljavilo izpodbijano odločbo s tem, da je razsodilo, da zneska enkratne pristojbine za prenos
številke ni mogoče izračunati brez upoštevanja stroškov operaterja za izvajanje te storitve. Predsednik UKE je zoper to sodbo
vložil pritožbo.
V teh okoliščinah je Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je člen 30(2) Direktive [o univerzalnih storitvah] treba razlagati tako, da mora pristojni NRO pri zagotavljanju, da
neposredne pristojbine za naročnike pri uporabi storitve prenosa številk nimajo odvračilnega učinka, upoštevati stroške, ki
jih imajo operaterji omrežij mobilne telefonije v zvezi z izvajanjem te storitve?“

Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 30(2) Direktive o univerzalnih storitvah razlagati tako, da morajo NRO pri
presoji odvračilnega učinka pristojbine, ki jo morajo potrošniki plačati za prenos številke, upoštevati stroške, ki jih imajo
operaterji mobilnih telefonskih omrežij zaradi izvajanja storitve prenosa številke.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da spor o glavni stvari izvira iz trditev družbe PTC, da člen 30(2) Direktive o univerzalnih
storitvah NRO nalaga, da morajo v okviru navedene presoje upoštevati stroške, ki jih imajo operaterji zaradi izvajanja storitve
prenosa številke.
Najprej je treba poudariti, da pojem prenosljivosti številk zajema možnost, da telefonski naročnik v primeru zamenjave operaterja
obdrži isto telefonsko številko (sodba z dne 13. julija 2006 v zadevi Mobistar, C‑438/04, ZOdl., str. I‑6675, točka 23).
Pogoji za zagotavljanje te možnosti so, da so platforme med operaterji skladne, da je številka naročnika prenesena z enega
operaterja na drugega in da tehnične operacije dovoljujejo usmerjanje telefonskih klicev na preneseno številko (glej zgoraj
navedeno sodbo Mobistar, točka 24).
V skladu z uvodno izjavo 40 Direktive o univerzalnih storitvah je namen prenosljivosti številk odstranitev ovir proste izbire
potrošnikov zlasti med mobilnimi operaterji in tako zagotavljanje razvoja učinkovite konkurence na trgu telefonskih storitev
(glej zgoraj navedeno sodbo Mobistar, točka 25).
Da bi bili ti cilji doseženi, je zakonodajalec Unije v členu 30(2) Direktive o univerzalnih storitvah določil, da NRO zagotovijo,
da je oblikovanje cen za medomrežno povezovanje v zvezi z zagotavljanjem prenosljivosti številk stroškovno naravnano in da
morebitne neposredne pristojbine za potrošnike nimajo odvračilnega učinka na uporabo teh storitev (glej zgoraj navedeno sodbo
Mobistar, točka 26).
Poleg tega je treba poudariti, da člen 30(2) Direktive o univerzalnih storitvah NRO nalaga, naj zagotovijo, da operaterji
cene oblikujejo glede na svoje stroške in da cena ne deluje odvračilno na potrošnika (glej zgoraj navedeno sodbo Mobistar,
točka 33).
Ko je ugotovljeno, da je oblikovanje tarif stroškovno naravnano, daje navedena določba NRO določeno mero proste presoje pri
ugotavljanju položaja in določitvi metode, ki se jim zdi najprimernejša za zagotovitev popolne učinkovitosti prenosljivosti,
tako da potrošnikov ne odvrača od uporabe te možnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Mobistar, točka 34).
V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da člen 30(2) Direktive o univerzalnih storitvah ne nasprotuje temu, da NRO
vnaprej in z uporabo teoretičnega modela stroškov določijo najvišje cene, ki jih iz naslova stroškov vzpostavitve operater,
dajalec številke, lahko zahteva od operaterja, prejemnika številke, če je oblikovanje tarif stroškovno naravnano tako, da
potrošnikov ne odvrača od uporabe možnosti prenosa (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Mobistar, točka 37).
Iz navedenega je razvidno, da so stroški medomrežnega povezovanja, ki jih ima operater, in znesek neposredne pristojbine,
ki jo mora plačati potrošnik, načeloma povezani. Ta povezava zagotavlja uskladitev med interesi potrošnikov in operaterjev.
Opozoriti je treba, da morajo NRO v skladu z uvodno izjavo 41 Direktive o univerzalnih storitvah omogočiti ustrezno preglednost
tarif kot del izvedbe prenosa številk.
Prav tako je treba poudariti, kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 52, 53 in 55 sklepnih predlogov, da mora biti
metoda, ki jo za presojo odvračilnega učinka pristojbine izberejo NRO, v skladu z načeli določitve tarif za medomrežno povezovanje,
tako da se zagotovijo objektivnost, popolna učinkovitost in preglednost te določitve tarif.
Iz sistematike Direktive o univerzalnih storitvah je tako razvidno, da morajo NRO z objektivno in zanesljivo metodo ugotoviti
tako stroške, ki jih imajo operaterji zaradi izvajanja storitve prenosa številke, kot prag pristojbine, nad katerim se potrošniki
lahko odpovejo navedeni storitvi.
Če je treba, morajo NRO po takem preizkusu nasprotovati uporabi pristojbine, ki ima ob upoštevanju vseh podatkov, s katerimi
NRO razpolagajo, in čeprav je povezana z navedenimi stroški, odvračilni učinek na potrošnika.
Iz tega je razvidno, da bi v takem primeru NRO lahko ocenil, da mora biti pristojbina, ki jo je mogoče zahtevati od potrošnika,
nižja od zneska, določenega zgolj na podlagi stroškov, ki so ocenjeni z objektivno in zanesljivo metodo in ki jih imajo operaterji
zaradi zagotovitve prenosljivosti številk.
Glede na vse te ugotovitve je na predloženo vprašanje treba odgovoriti, da je člen 30(2) Direktive o univerzalnih storitvah
treba razlagati tako, da mora NRO pri presoji odvračilnega učinka pristojbine, ki jo morajo potrošniki plačati za prenos številke,
upoštevati stroške, ki jih imajo operaterji mobilnih telefonskih omrežij z zagotovitvijo takega prenosa. Vendar pa ima možnost
določiti najvišji znesek te pristojbine, ki ga operaterji lahko zaračunajo in ki je nižji od njihovih stroškov, če bi pristojbina,
izračunana zgolj na podlagi teh stroškov, uporabnike lahko odvrnila od uporabe možnosti prenosa.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
Člen 30(2) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov
v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) je treba razlagati tako,
da mora nacionalni regulativni organ pri presoji odvračilnega učinka pristojbine, ki jo morajo potrošniki plačati za prenos
številke, upoštevati stroške, ki jih imajo operaterji mobilnih telefonskih omrežij z zagotovitvijo takega prenosa. Vendar
pa ima možnost določiti najvišji znesek te pristojbine, ki ga operaterji lahko zaračunajo in ki je nižji od njihovih stroškov,
če bi pristojbina, izračunana zgolj na podlagi teh stroškov, uporabnike lahko odvrnila od uporabe možnosti prenosa.
Podpisi
*
Jezik postopka: poljščina.