CELEX: 62007CJ0560
Igaunijas pievienošanās
Pārejas pasākumi
Lauksaimniecības produkti
Cukurs
Liekie krājumi
Regulas (EK) Nr. 1972/2003, Nr. 60/2004 un Nr. 832/2005

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Komisijas 2003. gada 10. novembra Regulas (EK) Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ (
OV L 293, 3. lpp.
), Komisijas Regulas (EK) Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos (
OV L 9, 8. lpp.
), Komisijas Regulas (EK) Nr. 832/2005 par cukura, izoglikozes un fruktozes pārpalikuma daudzumu noteikšanu Čehijā, Igaunijā, Kiprā, Latvijā, Lietuvā, Ungārijā, Maltā, Polijā, Slovēnijā un Slovākijā (
OV L 138, 3. lpp.
) interpretāciju.
Šis lūgums iesniegts saistībā ar prāvu starp
Balbiino AS
(turpmāk tekstā — “
Balbiino
”) un
Põllumajandusminister
(zemkopības ministrs) kā arī
Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus
(Nodokļu un muitas dienesta Nodokļu un muitas ziemeļu pārvalde) jautājumā par maksājuma noteikšanu par liekajiem krājumiem.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (
OV 2003, L 236, 33. lpp.
), 41. panta pirmajā daļā Eiropas Kopienu Komisijai ir ļauts paredzēt pasākumus, lai atvieglotu jauno dalībvalstu pāreju uz kopējās lauksaimniecības politikas sistēmu. Šos pārejas posma pasākumus “var īstenot trīs gados pēc pievienošanās dienas, un tos piemēro tikai minētajā laikposmā”. Pamatojoties tieši uz šo tiesību normu, Komisija ir pieņēmusi Regulu Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004.
Regula Nr. 1972/2003
Regulas Nr. 1972/2003 preambulas pirmajā apsvērumā noteikts, ka tās mērķis ir “izvairīties no tirdzniecības novirzes riska, kas var ietekmēt lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju tādēļ, ka 2004. gada 1. maijā Eiropas Savienībai pievienosies desmit jaunas valstis”. Ņemot vērā šos riskus, minētās regulas preambulas trešajā apsvērumā uzsvērts, ka ir “jāizstrādā noteikumi soda maksājumu iekasēšanai par liekajiem krājumiem jaunajās dalībvalstīs”.
Tādēļ Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 1. punktā ir noteikta prasība, lai jaunās dalībvalstis par 2004. gada 1. maijā brīvā apgrozībā esošu produktu liekajiem krājumiem iekasētu maksājumus no to īpašniekiem.
Minētās regulas 4. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Lai noteiktu katra īpašnieka liekos krājumus, jaunās dalībvalstis jo īpaši ņem vērā šo:
a)
vidējos krājumus gados pirms pievienošanās;
b)
tirdzniecības modeli gados pirms pievienošanās;
c)
apstākļus, kādos krājumi izveidojušies.
Lieko krājumu jēdziens attiecas uz produktiem, ko ieved jaunajās dalībvalstīs vai kas cēlušies no jaunajām dalībvalstīm. Lieko krājumu jēdziens attiecas arī uz produktiem, kas paredzēti jauno dalībvalstu tirgum.
[..]”
Maksājumu par liekajiem krājumiem pareizas piemērošanas nodrošināšanai minētās regulas 4. panta 4. punktā ir noteikts, ka jaunās dalībvalstis nekavējoties veic 2004. gada 1. maijā pieejamo krājumu uzskaiti un vēlākais līdz m paziņo Komisijai liekajos krājumos esošo produktu daudzumus.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1972/2003 10. pantu šo regulu piemēroja laikā no 2004. gada 1. maija līdz .
Regula Nr. 60/2004
Tā kā tika uzskatīts, ka spekulācijas iespējas cukura tirgū ir īpaši lielas, Komisija noteica īpašus pasākumus Regulā Nr. 60/2004. Saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. punktu:
“Vēlākais līdz 2004. gada 31. oktobrim Komisija katrai jaunajai dalībvalstij [..] nosaka paša cukura vai pārstrādes produktos esošā cukura, izoglikozes un fruktozes daudzumu, ko uzskata par tādu, kas pārsniedz parasto pārejošo krājumu [nosaka neapstrādāta cukura vai pārstrādes produktos esošā cukura, izoglikozes un fruktozes daudzumu, kas pārsniedz par parastajiem pārejas krājumiem uzskatīto daudzumu] un kas ir jāizņem no tirgus uz jaunās dalībvalsts rēķina.
Lai noteiktu šo pārpalikuma daudzumu, ņem vērā attīstību, kādā gadā pirms pievienošanās notikusi, salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem šādos aspektos:
a)
cukura kā tāda vai pārstrādes produktos [neapstrādāta vai pārstrādes produktos esoša cukura], izoglikozes un fruktozes ievestie un izvestie daudzumi;
b)
cukura un izoglikozes ražošana, patēriņš un krājumi;
c)
apstākļi, kādos radušies krājumi.”
Minētās regulas 6. panta 2. punktā jaunajām dalībvalstīm noteikts pienākums vēlākais līdz 2005. gada 30. aprīlim izņemt no tirgus to cukura vai izoglikozes daudzumu, kuru Komisija attiecībā uz katru no šīm valstīm ir noteikusi kā pārpalikuma daudzumu.
Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā ir noteikts:
“Šā panta 2. punkta piemērošanai jauno dalībvalstu kompetentās iestādes 2004. gada 1. maijā izveido sistēmu, ar kuru galveno attiecīgo uzņēmēju līmenī nosaka ražotos vai tirgotos pārpalikuma daudzumus pašam cukuram vai cukuram pārstrādes produktos [neapstrādātam cukuram vai pārstrādes produktos esošam cukuram], izoglikozei un fruktozei. Minētā sistēma var jo īpaši balstīties uz importa uzraudzību, fiskālo kontroli, apsekojumiem, kas pamatoti ar uzņēmumu pārskatiem un fiziskajiem krājumiem, un var ietvert tādus pasākumus kā riska garantijas. Identifikācijas sistēma pamatojas uz riska novērtējumu, kurā pienācīgi ņem vērā jo īpaši šādus kritērijus:
—
attiecīgo uzņēmēju darbības veids,
—
noliktavu ietilpība,
—
pasākumu līmenis [darbības vēriens].
Jaunās dalībvalstis izmanto šo sistēmu, lai piespiestu attiecīgos uzņēmējus uz sava rēķina izņemt no tirgus to noteiktajam individuālajam pārpalikuma daudzumam līdzvērtīgu cukura vai izoglikozes daudzumu. Attiecīgie uzņēmēji sniedz jaunajai dalībvalstij pieņemamu apliecinājumu par to, ka vēlākais līdz 2005. gada 30. aprīlim produkti tika izņemti no tirgus.
Ja šāds apliecinājums nav sniegts, jaunā dalībvalsts iekasē summu, kuru aprēķina attiecīgo daudzumu sareizinot ar augstāko ievedmaksājumu, kas piemērojams attiecīgajam produktam laika posmā no 2004. gada 1. maija līdz , palielinot to par EUR 1,21 uz 100 kg baltā cukura vai sausnas ekvivalenta.
Summa, kas minēta trešajā daļā, jāieskaita jaunās dalībvalsts valsts budžetā.”
Regula Nr. 832/2005
Ar Regulu Nr. 832/2005 Komisija noteica cukura, izoglikozes un fruktozes pārpalikuma daudzumus, kas jāizņem katrai jaunajai dalībvalstij. Minētās regulas preambulas trešā apsvēruma redakcija ir šāda:
“Kopumā uzskata, ka cukura pārpalikuma daudzumi ir radušies no ražošanas pieauguma, pieskaitot ievesto daudzumu un atskaitot izvesto daudzumu laikposmā no 2003. gada 1. maija līdz , salīdzinot ar tādiem pašiem vidējiem daudzumiem tādā pašā laikposmā iepriekšējos trīs gados. Ir ņemti vērā arī īpašie apstākļi, kuros radušies krājumi, kā paredzēts Regulas (EK) Nr. 60/2004 6. panta 1. punkta c) apakšpunktā, jo īpaši krājumu līmeņa samazinājums minētajā laikposmā.”
Valsts tiesiskais regulējums
2004. gada 7. aprīlī
Riigikogu
(parlaments) pieņēma Likumu par lieko krājumu maksājumiem (
Üleliigse laovaru tasu seadus
,
RT
I 2004, 30, 203).
Ar 2006. gada 5. oktobra spriedumu
Riigikohus
(Augstākā tiesa) pasludināja šā likuma 6. panta 1. punktu par nepiemērojamu, jo tas esot pretrunā Regulai Nr. 1972/2003. Minētā tiesa uzskatīja, ka šajā tiesību normā paredzētais pienākums pārejas krājumu aprēķinā piemērot koeficientu 1,2 neļaujot pietiekami atšķirīgi attiekties pret katru uzņēmēju.
Lai izpildītu šo nolēmumu, 2007. gada 25. janvārī
Riigikogu
minētajā likumā izdarīja vairākus grozījumus. tas stājās spēkā pamata lietā piemērojamajā redakcijā (
RT
I 2007, 12, 65; turpmāk tekstā — “
ÜLTS
”) un to ar atpakaļejošu spēku piemēro notikumiem, kas iestājušies pēc .
Atbilstoši
ÜLTS
7. pantam “liekie krājumi” ir starpība starp 2004. gada 1. maijā valdījumā faktiski esošo daudzumu un pārejas krājumiem.
ÜLTS
6. pantā jēdziens “pārejas krājumi” ir definēts kā gada vidējais krājumu apjoms pēdējos četros gados pirms Igaunijas Republikas pievienošanās Savienībai (2000.–2003. gads), to reizinot ar 1,2. Lai šo noteikumu saudzējošāk piemērotu attiecībā uz uzņēmējiem, kuri šajos četros atsauces gados nav veikuši attiecīgo darbību, minētajā 6. pantā ir paredzēti divi īpaši noteikumi pārejas krājumu aprēķināšanai. Pirmkārt, uzņēmējam, kura darbība attiecīgajā tirgū tika uzsākta pēc 2003. gada, jāpierāda, ka tā krājumi 2004. gada 1. maijā atbilst “[..] apjomam, kuru tas būtu parasti saražojis, pārdevis vai kā citādi par atlīdzību vai bez atlīdzības atsavinājis vai ieguvis”. Otrkārt, to starpā esošajiem uzņēmējiem, kuri darbojušies vismaz vienu gadu, pārejas krājumi ir “vidējais krājumu apjoms, kāds tas ir 1. maijā pēdējos darbības gados” vai , to reizinot ar 1,2.
Saskaņā ar
ÜLTS
10. pantu pārejas krājumus un liekos krājumus aprēķina Zemkopības ministrija, pamatojoties uz uzņēmēja deklarācijām. Pēc tā pamatota lūguma minētā ministrija var ņemt vērā noteiktus faktorus, ar kuriem krājumu pieaugums var tikt izskaidrots, to nesaistot ar spekulāciju, kā, piemēram, uzņēmēja ražošanas, pārstrādes vai pārdošanas apjoma pieaugums iepriekšējā gadā, lauksaimniecības produktu nogatavošanās laiks, apstāklis, ka krājumi izveidoti pirms 2003. gada trešā ceturkšņa, izvešanas vai pārdošanas apjoma samazinājums no uzņēmēja gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vai citi ar to nesaistīti apstākļi.
Pēdējos no minētajiem noteikumiem papildina
ÜLTS
23. pants, kurā noteikti vairāki gadījumi, kuros pārejas krājumus var koriģēt uz augšu, ja tie ir saistāmi ar uzņēmēja saimnieciskās darbības izvēršanu laikposmā no 2003. gada 1. maija līdz .
No
ÜLTS
14. panta izriet, ka cukura gadījumā par liekajiem krājumiem nosaka Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā paredzēto maksājuma summu.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Balbiino
ir Igaunijas uzņēmums, kas nodarbojas ar saldētu pārtikas produktu pārdošanu un saldējuma ražošanu. Laikā no 2000. gada līdz 2003. gadam
Balbiino
modernizēja savas ražošanas un noliktavu telpas. Tādējādi tas ieguva jaunu noliktavu. 2004. gada 1. maijā tā valdījumā atradās cukura krājumi vairāk nekā 100 tonnu apmērā, kas gandrīz 9 reizes pārsniedza daudzumu, kāds tā valdījumā parasti atradies līdzīgā laikposmā pirms Igaunijas Republikas pievienošanās Savienībai (2000.–2003. gads) vai pēc minētās pievienošanās (2005. un 2006. gads). Turklāt šis uzņēmums ir izvērsis arī saldētu pārtikas produktu vairumtirdzniecību.
2004. gada 29. oktobrī
Põllumajandusminister
noteica, ka
Balbiino
valdījumā atradās aptuveni 400 tonnas 13 lauksaimniecības produktu veidu (cukurs, šokolāde, sviests, saldēta gaļa, siers) lieko krājumu.
Šo lēmumu
Balbiino
pārsūdzēja
Tallinna Halduskohus
[Tallinas Administratīvajā tiesā].
Veicot virkni procesuālo pasākumu, 2007. gada 19. aprīlī
Põllumajandusminister
noteica
Balbiino
liekos krājumus. Šā lēmuma juridiskais pamats ir Regula Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004, kā arī
ÜLTS
6. pants, 7. panta 1. un 2. punkts, 10. panta 2. punkts un 23. pants.
Ar 2007. gada 30. aprīļa paziņojumu par maksājuma aprēķinu nodokļu iestādes aprēķināja no
Balbiino
par liekajiem krājumiem piedzenamā maksājuma summu EEK 1243867 (aptuveni EUR 77000) apmērā. Šis pēdējais minētais gan šo paziņojumu par maksājuma aprēķinu, gan lēmumu pārsūdzēja
Tallinna Halduskohus
, kura šaubās par
ÜLTS
atbilstību Kopienu tiesībām.
Šādos apstākļos
Tallinna Halduskohus
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai ar Eiropas Savienības tiesībām, it īpaši [..] Regulas [..] Nr. 60/2004 6. panta 1. punktu, skatot to kopā ar [..] Regulas [..] Nr. 832/2005 preambulas trešo apsvērumu, kā arī [..] Regulas [..] Nr. 1972/2003 4. panta 1. un 2. punktu, netiek pieļauts kāda uzņēmēja uzkrāto lieko krājumu apjomu noteikt tādējādi, ka [no pārejas krājumiem] automātiski tiek atskaitīts vidējais uzņēmēja krājumu apjoms, kāds tas ir 1. maijā, par pēdējiem, bet ne vairāk kā četriem, darbības gadiem pirms 2004. gada 1. maija, to reizinot ar koeficientu 1,2?
Ja atbilde uz jautājumu ir apstiprinoša, vai atbilde būtu citāda, ja, nosakot pārejas krājumu un lieko krājumu apjomu, varētu tikt ņemts vērā arī uzņēmēja ražošanas, pārstrādes vai pārdošanas apjoma pieaugums, attiecīgo lauksaimniecības produktu nogatavošanās laiks, krājumu veidošanās laiks, kā arī citi no uzņēmēja gribas neatkarīgi apstākļi?
2)
Vai lauksaimniecības produktu krājumu kopuma, kas uzņēmēja valdījumā ir bijis 2004. gada 1. maijā, uzskatīšana par tā liekajiem krājumiem atbilst Eiropas Savienības tiesību, it īpaši [..] Regulas [..] Nr. 1972/2003, mērķim?
3)
Vai ar Eiropas Savienības tiesībām, it īpaši [..] Regulas [..] Nr. 1972/2003 4. pantu, kā arī [..] Regulas [..] Nr. 60/2004 6. pantu, tad, ja uzņēmējs savu darbību ar atbilstošo lauksaimniecības produktu ir uzsācis mazāk nekā gadu pirms 2004. gada 1. maija, netiek pieļauts, ka šim uzņēmējam pašam ir jāpierāda, ka tā valdījumā esošo lauksaimniecības produkta krājumu apjoms atbilst lauksaimniecības produkta krājumu apjomam, kuru tas būtu parasti saražojis, pārdevis vai kā citādi par atlīdzību vai bez atlīdzības atsavinājis vai ieguvis?
Ja atbilde uz jautājumu ir apstiprinoša, vai atbilde būtu citāda, ja iestādei neatkarīgi no uzņēmēja pierādīšanas pienākuma ir pienākums, balstoties uz iesniegto paziņojumu par atbilstošu lauksaimniecības produktu, uzņēmēja pārejas krājumu un lieko krājumu noteikšanā ņemt vērā tā ražošanas, apstrādes vai pārdošanas apjoma, kā arī krājumu pieaugumu pēc 2004. gada 1. maija?
4)
Vai ar [..] Regulas [..] Nr. 1972/2003, kā arī [..] Regulas [..] Nr. 60/2004 mērķi maksājuma iekasēšana par liekajiem krājumiem ir saderīga arī tad, ja 2004. gada 1. maijā uzņēmējam tiek konstatēti liekie krājumi, taču tas pierāda, ka no lieko krājumu pārdošanas pēc tas nav guvis faktisku peļņu, kas izteikta cenu starpībā?
5)
Vai [..] Regulas [..] Nr. 60/2004 6. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru, nosakot cukura, izoglikozes un fruktozes liekos krājumus, cita starpā ņem vērā noliktavu ietilpību, var interpretēt tādējādi, ka tad, ja uzņēmēja noliktavu ietilpība gadā pirms pievienošanās ir palielinājusies, tas ir pamats, lai 2004. gada 1. maijā uzņēmēja īpašumā esošos lauksaimniecības produkta liekos krājumus samazinātu neatkarīgi no uzņēmēja saimnieciskās darbības, kā arī no tā lauksaimniecības produktu pārstrādes apjoma un lauksaimniecības produktu krājumu apjoma saimnieciskās darbības gados pirms , kā arī divus gadus pēc ?
6)
Vai ar [..] Regulas [..] Nr. 1972/2003 10. pantu netiek pieļauts no uzņēmēja maksājumu par liekajiem krājumiem ar paziņojumu par maksājuma aprēķinu pieprasīt tad, ja paziņojums par maksājuma aprēķinu ir izdots [šīs] regulas spēkā esamības laikā, proti, 2007. gada 30. aprīlī, bet saskaņā ar valsts tiesībām uzņēmējam tas kļuvis saistošs tikai pēc tam, kad [minētā] regula zaudējusi spēku, un valsts tiesībās termiņš krājumu maksājuma piedziņai nav paredzēts?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievadjautājums
Balbiino
apgalvo, ka tam neesot saistošas nedz Regula Nr. 1972/2003, nedz Regula Nr. 60/2004, jo dienā, kad Igaunijas Republika pievienojās Savienībai, tās nebija publicētas igauņu valodā
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
. Tas atsaucas uz 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā
C-161/06
Skoma-Lux
(Krājums, I-10841. lpp.
), kas pasludināts pēc lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Balbiino
uzskata, ka nespēja atsaukties uz šīm regulām turklāt liedz piemērot arī
ÜLTS
, jo tā sākotnējā redakcijā, kas oficiāli publicēta 2004. gada 27. aprīlī, ir virkne atsauču uz Regulu Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004. Tas uzsver, ka
ÜLTS
novēlota publicēšana neesot ļāvusi uzņēmējiem būt pietiekami informētiem par kārtību, kādā sākot no noteic piemērojamo maksājumu par liekajiem krājumiem.
Lai arī rīkojumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par to nav vaicāts, lai iesniedzējtiesai sniegtu skaidrojumu, ir jāatgādina, ka tādu Kopienu iestādes pieņemtu tiesību aktu kā Regula Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 nevar piemērot dalībvalsts fiziskai vai juridiskai personai, pirms šīm personām nav bijusi iespēja uzzināt par šo tiesību aktu no pienācīgas izziņošanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(1979. gada 25. janvāra spriedums lietā
98/78
Racke
,
Recueil
, 69. lpp.
, 15. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Skoma-Lux
, 37. punkts).
Tiesa turklāt ir nospriedusi, ka šā sprieduma 3. punktā minētā pievienošanās akta 58. pants neļauj dalībvalsts personām noteikt pienākumus, kas paredzēti Kopienu tiesību aktā, kurš nav ticis publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
jaunās dalībvalsts valodā, pat ja šīs personas ir varējušas uzzināt par šī tiesību akta esamību kā citādi. Tomēr apstāklis, ka Kopienu regula nav piemērojama tās dalībvalsts indivīdiem, kuras valodā tā nav publicēta, nekādi neietekmē to, ka tās normas kā daļa no
acquis communautaire
ir saistošas attiecīgajai dalībvalstij no pievienošanās brīža (iepriekš minētais spriedums lietā
Skoma-Lux
, 51. un 59. punkts).
2004. gada 7. aprīlī pieņemdama
ÜLTS
tā sākotnējā redakcijā, Igaunijas Republika ir izpildījusi no Regulas Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 izrietošos pienākumus, paredzot maksājumu par lauksaimniecības produktu liekajiem krājumiem un nosakot tā aprēķina kārtību. Tādējādi ar
ÜLTS
Igaunijā tika paredzēti personām saistoši pienākumi, kaut gan minētās regulas nedrīkst tām piemērot, pirms tās nav varējušas ar tām iepazīties attiecīgajā publikācijā
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
šīs dalībvalsts valodā.
Ņemot vērā šos apstākļus, no iepriekš minētā sprieduma lietā
Skoma-Lux
izrietošais noteikums neliedz indivīdiem piemērot Regulas Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 normas, kuras ir pārņemtas
ÜLTS
. Tomēr šo noteikumu piemērošanas jomu varētu attiecināt uz pārējiem gadījumiem, kad Igaunijas iestādes kādas šo regulu normas, kuras nav transponētas
ÜLTS
, varētu piemērot personām pirms minēto regulu oficiālas izziņošanas igauņu valodā. Kā savu secinājumu 40. punktā norādījis arī ģenerāladvokāts, attiecīgajā gadījumā, lai pārliecinātos par šādu apstākļu esamību,
ÜLTS
interpretācija ir valsts tiesas ziņā.
Par pirmo jautājumu
Lai arī pirmā jautājuma redakcijā norādīts uz Regulas Nr. 60/2004 6. panta 1. punkta interpretāciju, ar to būtu jāsaprot norāde uz minētās regulas 6. panta 3. punktu, kurā noteikts, kā dalībvalstis nosaka katra uzņēmēja valdījumā esošo cukura un ar to saistīto produktu pārpalikuma daudzumus.
Iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 1. un 2. punkts, Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkts, kā arī Regula Nr. 832/2005, it īpaši tās trešais apsvērums, liedz
ÜLTS
paredzēto uzņēmēja lieko krājumu aprēķina metodi, saskaņā ar kuru no krājumiem, kas faktiski atradās tā valdījumā 2004. gada 1. maijā, tiek atņemti pārejas krājumi, ar kuriem tiek saprasts valdījumā esošo krājumu vidējais rādītājs 1. maijā pēdējos četros gados, to reizinot ar koeficientu 1,2. Tā vaicā, vai apstiprinošas atbildes gadījumā atbilde būtu nemainīga, ja bez šā reizināšanas koeficienta būtu iespējams ņemt vērā citus no uzņēmēja gribas neatkarīgus faktorus kā, piemēram, ražošanas, pārstrādes vai pārdošanas apjoma pieaugums, lauksaimniecības produktu nogatavošanās laika paildzināšanās un noteikti krājumu veidošanās apstākļi.
Šis pirmais jautājums attiecas uz diviem būtiskiem elementiem pārejas krājumu aprēķinā. Proti, no vienas puses, tiek izmantots noteikts datums, šajā gadījumā 1. maijs, lai noteiktu valdījumā esošo krājumu vidējo rādītāju pēdējos četros gados pirms 2004. gada 1. maija, un, no otras puses, tiek izmantots reizināšanas koeficients 1,2. Turpinājumā ir jāizvērtē abi šie elementi.
Pirmkārt, kas attiecas uz laikā no 2000. gada līdz 2003. gadam veidoto krājumu vidējā rādītāja noteikšanu ar atsauci uz 1. maiju,
Balbiino
pārmet, ka šī izvēle esot patvaļīga, jo tas tiekot nostādīts neizdevīgākā stāvoklī, konkrēti, saldējuma ražošanas cikliskā un sezonas rakstura dēļ. Tā kā pieprasījums pēc šiem produktiem ir visaugstākais laikā no maija līdz augustam, 1. maijs esot laikposmā, kurā krājumi esot vislielākie.
Vispirms jānorāda, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, lai noteiktu katra īpašnieka liekos krājumus, jaunās dalībvalstis it īpaši ņem vērā “vidējos krājumus gados pirms pievienošanās”. Gadījumā, ja nav konkrētāku normu par atsauces laikposmu vai krājumu vidējā rādītāja aprēķina metodi, ar šāda formulējuma palīdzību dalībvalstīm tiek piešķirta rīcības brīvība, lai noteiktu kritērijus, pamatojoties uz kuriem tiek transponēti norādījumi, ievērojot attiecīgas regulas mērķus un vispārīgos Kopienu tiesību principus (šajā ziņā skat. 2002. gada 20. jūnija spriedumu lietā
C-313/99
Mulligan
u.c.,
Recueil
, I-5719. lpp.
, 33.–36. punkts).
Tas pats attiecas uz cukura un saistīto produktu krājumiem, kuriem piemērojama Regula Nr. 60/2004. Faktiski minētās regulas 6. panta 3. punktā ir tikai paredzēts, ka jauno dalībvalstu kompetentās iestādes “2004. gada 1. maijā izveido sistēmu, ar kuru [..] nosaka [..] pārpalikuma daudzumus”, kas atrodas pie galvenajiem attiecīgajiem uzņēmējiem un, ka šī sistēma var it īpaši “balstīties uz importa uzraudzību, fiskālo kontroli, apsekojumiem, kas pamatoti ar uzņēmumu pārskatiem un fiziskajiem krājumiem”, un tajā jāņem vērā attiecīgo uzņēmēju darbības veids un vēriens, kā arī noliktavu ietilpība.
Turklāt jānorāda, ka attiecībā uz cukuru un saistītajiem produktiem, uz ko norādīts Regulā Nr. 60/2004, minētās regulas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka saistībā ar Komisijas veikto pārpalikuma daudzumu noteikšanu valstīs 2004. gada 1. maijā ir it īpaši ņemta vērā attīstība, kāda gadā pirms pievienošanās salīdzinājumā ar iepriekšējiem gadiem ir notikusi ievesto un izvesto daudzumu, ražošanas, patēriņa un krājumu, kā arī krājumu izveidošanās apstākļu ziņā. Lai nodrošinātu šīs tiesību normas īstenošanu, minētās regulas 8. pantā konkrēti ir noteikts, ka jaunās dalībvalstis vēlākais līdz m Komisijai paziņo laikā no līdz ievestā, izvestā, saražotā un patērētā cukura daudzumu, kā arī krājumus katra gada 1. maijā laikposmā no līdz .
Atbilstoši šai metodei Komisija Regulā Nr. 832/2005 noteica katrā jaunajā dalībvalstī no tirgus izņemamos pārpalikuma daudzumus. Minētās regulas preambulas trešajā apsvērumā noteikts, ka “cukura pārpalikuma daudzumi ir radušies no ražošanas pieauguma, pieskaitot ievesto daudzumu un atskaitot izvesto daudzumu laikposmā no 2003. gada 1. maija līdz , salīdzinot ar tādiem pašiem vidējiem daudzumiem tādā pašā laikposmā iepriekšējos trīs gados”.
No iepriekš minētā izriet, ka neviena no aplūkotajām Regulas Nr. 1972/2003, Nr. 60/2004 un Nr. 832/2005 normām neliedz metodi, kura ir izmantota
ÜLTS
un saskaņā ar kuru pārejas krājumus aprēķina, ņemot vērā daudzumus, kas faktiski atradās uzņēmēju valdījumā no 2000. gada 1. maija līdz ieskaitot.
Tādēļ jāsecina, ka nedz Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 1. un 2. punkts, nedz Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkts, nedz Regula Nr. 832/2005 neliedz to, ka
ÜLTS
1. maijs tiek ņemts vērā kā atskaites punkts lieko krājumu noteikšanai.
Otrkārt, iesniedzējtiesa vaicā, vai no Kopienu tiesību viedokļa ir likumīga koeficienta 1,2 izmantošana pārejas krājumu aprēķināšanai. Šajā sakarā tā norāda, ka
Riigikohus
2006. gada 5. oktobra spriedumā esot nospriedusi, ka šā koeficienta izmantošana nav bijusi saderīga ar Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 2. punktu, jo neļauj noteikt liekos krājumus, ņemot vērā katra uzņēmēja konkrēto apstākļu kopumu.
Balbiino
būtībā apgalvo, ka
ÜLTS
esot nesamērīgs un nesaderīgs ar vienlīdzīgas attieksmes principu tādējādi, ka tajā ir paredzēts vispārēji piemērot reizināšanas koeficientu 1,2, pienācīgi neņemot vērā iespējamās produktu atšķirības un attiecīgo krājumu rašanās apstākļus. Tas uzskata, ka, ievērojot lauksaimniecības produktu tirgu attīstību Igaunijā laikā no 2000. gada līdz 2004. gadam, pareizāk būtu bijis izmantot reizināšanas koeficientu 1,33.
Igaunijas valdība apgalvo, ka reizināšanas koeficients 1,2 esot likumīgs, jo tas esot saderīgs ar Regulas Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 mērķi. Gluži tāpat kā Lietuvas valdība tā apgalvo, ka ar minētajām regulām šāda koeficienta izmantošana netiekot nedz aizliegta, nedz izslēgta, un dalībvalstīm esot dota iespēja izvēlēties vietējiem apstākļiem pielāgotu aprēķina metodi. Reizināšanas koeficients ļautu palielināt visu uzņēmēju pārejas krājumu daudzumu, lai ņemtu vērā ekonomikas pieaugumu gados pirms pievienošanās Savienībai.
Komisija rakstveida iesniegumos atbalstīja
Balbiino
viedokli, bet vēlāk tiesas sēdē pievienojās Igaunijas un Lietuvas valdību viedoklim, ka koeficienta 1,2 vienveidīga piemērošana neliedz ņemt vērā visus ar uzņēmējiem nesaistītos īpašos apstākļus.
Jānorāda, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 2. punktā un Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā nav nevienas tiesību normas, kurā dalībvalstīm būtu noteikts vai aizliegts lieko krājumu aprēķināšanas mērķiem uzņēmēju pārejas krājumiem vienveidīgi piemērot reizināšanas koeficientu. Šajās tiesību normās neizsmeļoši ir uzskaitīti noteikti kritēriji uzņēmēju lieko krājumu aprēķinam, dalībvalstīm vajadzības gadījumā ļaujot tos papildināt. Kā iepriekš konstatēts šā sprieduma 37. un 38. punktā, dalībvalstīm šajā ziņā ir dota rīcības brīvība.
Koeficienta 1,2 piemērošana pārejas krājumiem
prima facie
ir izdevīga uzņēmējiem, jo tās mērķis ir samazināt liekos krājumus. No Igaunijas valdības sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka šis koeficients tika noteikts, pamatojoties uz laikā no 2000. gada līdz 2004. gadam novēroto lauksaimniecības produktu ražošanas pieauguma apjomu Igaunijā. Tādējādi šis koeficients ļauj aktualizēt krājumu vidējos rādītājus, kas konstatēti no 2000. gada 1. maija līdz , ņemot vērā šo apjomu, un spēt noteikt pārejas krājumus — un līdz ar to liekos krājumus —, samērīgi atspoguļojot laikā no līdz Igaunijas lauksaimniecības nozarē kopumā novērotā pieauguma izmaiņas. Turklāt tas palīdz apzināt pamatu esošo krājumu objektīvai salīdzināšanai ar krājumu vidējiem rādītājiem 1. maijā četros iepriekšējos gados.
Ievērojot šīs iezīmes, šāda koeficienta izvēle neapdraud nedz Regulas Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 sasniedzamos mērķus, nedz arī samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus.
Tādēļ jāsecina, ka nedz Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 2. punkts, nedz Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkts pārejas krājumu aprēķināšanai neliedz piemērot tādu reizināšanas koeficientu kā
ÜLTS
izmantotais.
Šajos apstākļos uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 1. un 2. punkts, Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punkts, kā arī Regula Nr. 832/2005 neliedz tādu valsts pasākumu kā
ÜLTS
, saskaņā ar kuru uzņēmēja liekos krājumus nosaka, no krājumiem, kas faktiski atradās tā valdījumā 2004. gada 1. maijā, atņemot pārejas krājumus, ar kuriem tiek saprasts valdījumā esošo krājumu vidējais rādītājs 1. maijā pēdējos četros gados, to reizinot ar koeficientu 1,2, kas atbilst attiecīgajā dalībvalstī tajā pašā laikposmā novērotajam lauksaimniecības produktu ražošanas pieaugumam.
Ņemot vērā šo atbildi, pirmā jautājuma otrā daļa nav jāizskata.
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai 2004. gada 1. maijā uzņēmēja valdījumā esošo krājumu kopuma uzskatīšana par liekajiem krājumiem ir saderīga ar Regulu Nr. 1972/2003.
Balbiino
norāda, ka, tā kā Regulas Nr. 1972/2003 mērķis ir novērst spekulāciju ar lauksaimniecības produktiem, obligāti ir jānosaka, vai 2004. gada 1. maijā uzņēmēja valdījumā esošie krājumi ir traucējuši tirgu vai izraisījuši spekulāciju. Tādēļ katrā konkrētajā gadījumā būtu jāizvērtē apstākļi, kādos šie krājumi ir izveidoti un vai uzņēmējs ir vai būtu varējis no tiem gūt spekulatīvu peļņu.
Igaunijas valdība ir pārliecināta, ka par liekiem var uzskatīt visus 2004. gada 1. maijā uzņēmēja valdījumā esošos krājumus, ja ir konstatēts, ka tie ir iegādāti spekulatīvos nolūkos.
Komisija atgādina, ka dalībvalstīm jāpiemēro Regula Nr. 1972/2003, ievērojot samērīguma principu. Tādēļ tām katrā konkrētajā gadījumā jāizvērtē, vai minētās regulas mērķus var sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem, ņemot vērā visus apstākļus, kas saistīti ar lauksaimniecības produktu krājumu izveidi līdz 2004. gada 1. maijam.
No Regulas Nr. 1972/2003 preambulas pirmā un trešā apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir saglabāt tirgu kopīgās organizācijas, ar soda maksājumu sistēmas par jaunajās dalībvalstīs esošajiem liekajiem krājumiem palīdzību novēršot noteiktu lauksaimniecības produktu mākslīgu pārvietošanu uz to teritoriju, gaidot paplašināšanos. Proti, ir jānovērš nenormālu tirdzniecības plūsmu traucējošo ietekmi uz tirgu kopīgās organizācijām.
Ar Regulu Nr. 1972/2003 dalībvalstīm ir paredzēts pienākums noteikt maksājumus par liekajiem krājumiem, kurus tās identificē, pamatojoties uz minētās regulas 4. panta 2. punktā izklāstīto kritēriju kopumu. Šo kritēriju starpā ir apstākļi, kādos krājumi tika veidoti, un tirdzniecības plūsmas, kas pastāvēja gados pirms pievienošanās. Lai arī šis uzskaitījums nav izsmeļošs, šī tiesību norma, to interpretējot saistībā ar mērķi saglabāt tirgu kopīgās organizācijas, apliecina, ka Regulā Nr. 1972/2003 nav aizliegts uzskatīt visu uzņēmēja krājumu kopumu par lieku, ja, ņemot vērā atbilstošo apstākļu kopumu, ir redzams, ka tie pirms 2004. gada 1. maija ir tikuši veidoti nevis parastas komercdarbības izvēršanas gaitā, bet gan, lai gūtu labumu no pievienošanās ietekmes uz lauksaimniecības produktu cenām.
Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild, ka ar Regulu Nr. 1972/2003 netiek liegts 2004. gada 1. maijā uzņēmēja valdījumā esošo krājumu kopumu uzskatīt par lieku, ja, pamatojoties uz atbilstošiem rādītājiem, ir konstatēts, ka šā uzņēmēja darbībā šie krājumi nav parasti, bet gan izveidoti spekulatīviem mērķiem.
Par trešo jautājumu
Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā Tiesai par pierādīšanas pienākumu saistībā ar to, vai krājumi ir lieki. Ar šo jautājumu paredzēts noskaidrot, vai Regulas Nr. 1972/2003 4. pants un Regulas Nr. 60/2004 6. pants nepieļauj, ka uzņēmējam, kurš saimniecisko darbību uzsācis mazāk nekā gadu pirms 2004. gada 1. maija, būtu jāpierāda, ka minētajā dienā tā valdījumā esošo krājumu apjoms atbilst tam krājumu apjomam, kuru tas būtu parasti saražojis, pārdevis vai kā citādi par atlīdzību vai bez atlīdzības atsavinājis vai ieguvis.
Balbiino
uzskata, ka Kopienu tiesības nepieļauj, ka pierādīšanas pienākums būtu tikai un vienīgi uzņēmējiem. Pieņemot, ka šie pēdējie darbojas labticīgi, pierādīt, ka 2004. gada 1. maijā konstatētie krājumi ir lieki, būtu valsts iestāžu ziņā.
Igaunijas valdība un Komisija uzsver, ka, tā kā Kopienu tiesībās neesot noteikta pierādīšanas pienākuma sadale starp uzņēmējiem un valsts iestādēm, tad šo noteikumu paredzēšana ir dalībvalstu kompetencē, kurām ir plaša rīcības brīvība. Komisija šajā sakarā atgādina, ka dalībvalstīm ir jānodrošina vienlīdzīga attieksme pret uzņēmējiem, kā arī labas pārvaldības principa ievērošana.
Jākonstatē, ka nedz Regulā Nr. 1972/2003, nedz Regulā Nr. 60/2004 nav noteikumu par pierādīšanas pienākuma sadali starp uzņēmējiem un valsts iestādēm, kurām ir jānosaka maksājums par liekajiem krājumiem. Tā kā šajās regulās nekas nav minēts, tad šis jautājums ir jāizlemj saskaņā ar valsts tiesību normām, ievērojot vispārīgos Kopienu tiesību principus un attiecīgo regulu mērķus. Šajā gadījumā nekas neļauj uzskatīt, ka šie principi un mērķi nebūtu ievēroti valsts pasākumā, ar kuru uzņēmējam ir noteikts pienākums pierādīt, ka 2004. gada 1. maijā tā valdījumā atradās parastais krājumu apjoms, ja attiecīgās nesen uzsāktās darbības dēļ valsts rīcībā nav vajadzīgās salīdzinošās informācijas.
Tādēļ uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka ar Regulas Nr. 1972/2003 4. pantu un Regulas Nr. 60/2004 6. pantu tiek pieļauts valsts pasākums, saskaņā ar kuru uzņēmējam, kurš saimniecisko darbību uzsācis mazāk nekā gadu pirms 2004. gada 1. maija, ir jāpierāda, ka minētajā dienā tā valdījumā esošo krājumu apjoms atbilst krājumu apjomam, kuru tas būtu parasti saražojis, pārdevis vai kā citādi par atlīdzību vai bez atlīdzības atsavinājis vai ieguvis.
Ņemot vērā šo atbildi, trešā jautājuma otrā daļa nav jāizvērtē.
Par ceturto jautājumu
Iesniedzējtiesa šaubās par to, vai maksājuma noteikšanai uzņēmējam pietiek vien ar lieko krājumu esamību 2004. gada 1. maijā, vai arī turklāt ir jāpārliecinās, ka no šo krājumu pārdošanas tas ir guvis peļņu. Tā lūdz interpretēt Regulu Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004, lai noteiktu, vai par lieko krājumu atrašanos valdījumā izņēmuma kārtā var nenoteikt maksājumu, ja uzņēmējs spēj pierādīt, ka no šo krājumu tirdzniecības pēc tas nav guvis peļņu.
Balbiino
piedāvā atbildēt, ka šādā situācijā ar Regulu Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 netiek ļauts valsts iestādēm noteikt maksājumus par liekajiem krājumiem.
Igaunijas valdība un Komisija šim viedoklim nepiekrīt. Komisijas skatījumā tāpēc vien, ka uzņēmēji nav guvuši peļņu no savu krājumu tālākpārdošanas, tos nevar atbrīvot no Regulā Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 paredzēto soda mehānismu piemērošanas. Šīs regulas patiesībā ir paredzētas nevis uzņēmēju darbības apspiešanai, bet gan tirgu kopīgās organizācijas raitas funkcionēšanas nodrošināšanai atbilstoši Eiropas Kopienas vispārējām interesēm.
Kā tas jau iepriekš uzsvērts šā sprieduma 57. punktā, Regulas Nr. 1972/2003 mērķis ir novērst nenormālu tirdzniecības plūsmu traucējošu ietekmi uz tirgu kopīgām organizācijām. Šīs regulas mērķis ir nevis sodīt par uzņēmēju spekulatīvo darbību, bet gan, no vienas puses, ar soda maksājumu mehānisma palīdzību novērst krājumu veidošanu spekulatīviem mērķiem un, no otras puses, izlīdzināt to valdītāju gaidāmās ekonomiskās priekšrocības (pēc analoģijas skat. 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-179/00
Weidacher
,
Recueil
, I–501. lpp., 22., 28. un 42. punkts).
Attiecībā uz Regulu Nr. 60/2004: tās preambulas piektajā un astotajā apsvērumā norādīts, ka tās mērķis ir saglabāt kopīgā cukura tirgus organizāciju sakarā ar “ievērojamu tirgus traucējuma risku, ko rada produkti, kas spekulatīvos nolūkos tiek ievesti jaunajās dalībvalstīs pirms to pievienošanās”. Gluži tāpat kā Regulas Nr. 1972/2003 gadījumā arī Regulas Nr. 60/2004 mērķis ir nevis sodīt par spekulatīvu darbību, bet gan aizsargāt lauksaimniecības tirgu — šajā gadījumā cukura un saistīto produktu tirgus — kopīgo organizāciju.
Tādēļ vai nu attiecībā uz Regulā Nr. 1972/2003 paredzēto maksājumu par liekajiem krājumiem vai Regulā Nr. 60/2004 noteiktajiem pasākumiem cukura un citu produktu krājumu izņemšanai, šie kopīgo tirgu organizāciju aizsardzībai paredzētie instrumenti ir piemērojami visiem liekajiem krājumiem minēto regulu izpratnē, neatkarīgi no tā, vai to turētāji no to pārdošanas faktiski ir guvuši peļņu.
Tādēļ uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka ar Regulu Nr. 1972/2003 un Nr. 60/2004 tiek pieļauts iekasēt maksājumu par uzņēmēja liekajiem krājumiem pat tad, ja tas spēj pierādīt, ka no šo krājumu tirdzniecības pēc 2004. gada 1. maija tas nav guvis peļņu.
Par piekto jautājumu
Starp faktoriem, kurus jaunās dalībvalstis var ņemt vērā cukura pārpalikuma daudzumu noteikšanai, Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā papildu uzņēmēju darbības veidam un vērienam ir minēta arī to “noliktavu ietilpība”.
Ar savu piekto jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šo faktoru var piemērot autonomi, nesaistīti ar uzņēmēja darbības attīstību, tādējādi, ka gadā pirms pievienošanās notikuša noliktavu ietilpības pieauguma rezultātā var samazināties krājumu apjomi, kas bijuši noteikti kā lieki.
Šis jautājums radies tāpēc, ka pamata lietā
Põllumajandusminister
atteicās palielināt
Balbiino
pārejas krājumus, neraugoties uz šā uzņēmuma noliktavu ietilpības pieaugumu līdz ar jaunas noliktavas uzcelšanu 2003. gadā. Iesniedzējtiesa norāda, ka
Põllumajandusminister
uzskatīja, ka laikā no 2000. gada līdz 2006. gadam
Balbiino
valdījumā esošo cukura krājumu apjomi bijuši vienmērīgi, izņemot straujo pieaugumu, kas konstatēts 2004. gada 1. maijā — dienā, kad cukura krājumi vairāk nekā deviņas reizes pārsniedza parastos. Šajos apstākļos
Põllumajandusminister
uzskatīja, ka, neatkarīgi no jaunās noliktavas, līdzīgos apstākļos
Balbiino
savas darbības ietvaros parasti nedz iegādājas, nedz tur ievērojamus cukura krājumus.
Gan
Balbiino
, gan Igaunijas valdība un Komisija vienprātīgi uzskata, ka Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā minētais noliktavu ietilpības pieauguma faktors ir viens no faktoriem, kas jāņem vērā, nosakot liekos krājumus.
Jānorāda, ka Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktā jaunajām dalībvalstīm ir uzlikts pienākums noteikt cukura vai izoglikozes pārpalikuma daudzumus, “pienācīgi ņemot vērā” attiecīgo uzņēmēju darbības veidu un vērienu, kā arī “noliktavu ietilpību”. Tādējādi šajā tiesību normā attiecīgajām dalībvalstīm ir vienīgi prasīts uzņēmēju noliktavu ietilpību ņemt vērā attiecīgo faktoru kopuma vispusīgā novērtējumā, lai noteiktu liekos krājumus. Tomēr šīm dalībvalstīm saskaņā ar minēto tiesību normu nav sistemātiski jāsamazina pārpalikuma daudzums to uzņēmēju gadījumā, kuru noliktavu ietilpība ir palielinājusies. Novērtējot, vai 2004. gada 1. maijā valdījumā esošie krājumi ir bijuši parasti vai lieki, šis faktors jāņem vērā tikai gadījumā, ja noliktavu ietilpības pieaugumam seko tālāks darbības apjoma pieaugums.
Tādēļ uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka uzņēmēja noliktavu ietilpības pieaugums gadā pirms pievienošanās pamato lieko krājumu samazinājumu neatkarīgi no šo krājumu turētāja saimnieciskās darbības turpmākās attīstības, minēto krājumu pārstrādes apjoma un lieluma.
Par sesto jautājumu
Iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ar Regulas Nr. 1972/2003 10. pantu ir aizliegts veikt piedziņu saistībā ar paziņojumu par lieko krājumu maksājuma aprēķinu, kuru, lai arī tas ticis izdots minētās regulas piemērošanas laikā, tā adresāts ir saņēmis tikai pēc tam.
Balbiino
uzskata, ka, tā kā Regula Nr. 1972/2003 saskaņā ar tās 10. pantu nav piemērojama pēc 2007. gada 30. aprīļa, dalībvalsts — ja šis jautājums nav regulēts valsts tiesību aktos — nevar piedzīt maksājumu par liekajiem krājumiem pēc attiecīgās dienas. Šajā sakarā tā atsaucas uz tiesiskās drošības principu.
Komisija piekrīt Igaunijas un Lietuvas valdībām, kuras uzskata, ka ar Regulu Nr. 1972/2003 jaunajām dalībvalstīm ir uzlikts pienākums veikt izpildes pasākumus lieko krājumu noteikšanai līdz 2007. gada 30. aprīlim, tomēr nepieprasot, lai ikvienā atsevišķajā gadījumā līdz šai dienai būtu pieņemts galīgs lēmums vai arī lai uzņēmēju fiskālās saistības būtu atkarīgas no paziņojuma par maksājuma aprēķinu saņemšanas dienas.
Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 1. punktā ir noteikts, ka “jaunās dalībvalstis par 2004. gada 1. maijā brīvā apgrozībā esošu produktu liekajiem krājumiem iekasē maksājumus no to īpašniekiem”. Saskaņā ar minētās regulas 10. pantu — tā bija piemērojama laikā no līdz ieskaitot. Tādējādi šajā laikposmā jaunajām dalībvalstīm saskaņā ar minētās regulas 4. pantu bija jānosaka maksājumi lieko krājumu īpašniekiem pēc tam, kad tās noteikušas to lieko krājumu daudzumu, kā arī maksājuma summu. Tādējādi jaunās dalībvalstis laikā no līdz drīkstēja attiecībā uz lieko krājumu īpašniekiem izdot paziņojumus par maksājuma aprēķinu.
Tomēr Regulā Nr. 1972/2003 nav neviena noteikuma par to, ka piedziņa saskaņā ar šiem paziņojumiem par maksājuma aprēķinu būtu jāveic minētajā termiņā. Nosakot šādu pienākumu, faktiski tiktu saīsināts minētās regulas piemērošanas laika reālais apmērs un radīta iespēja — kā savu secinājumu 95. punktā norādījis arī ģenerāladvokāts —, ka maksātāji varētu veikt novēlojošas manipulācijas. Piedziņas veikšana saskaņā ar agrākiem paziņojumiem par maksājuma aprēķinu pēc 2007. gada 30. aprīļa neapdraud nedz tiesisko drošību, nedz minētās regulas mērķi novērst lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas apdraudējumu.
Attiecībā uz jautājumu, vai paziņojums par maksājuma aprēķinu, kas pieņemts pirms Regulas Nr. 1972/2003 piemērošanas termiņa beigām, bet kuru tā adresāts saņēmis pēc tam, ir jāuzskata par likumīgu, ievērojot minētās regulas piemērošanas termiņa beigas, jākonstatē, ka par šo jautājumu minētajā regulā nekas nav minēts. Tā kā konkrētu tiesību normu nav, iepriekšējā punktā izklāstīto analoģisko iemeslu dēļ jāuzskata, ka ar Regulas Nr. 1972/2003 10. pantu tiek pieļauts, ka ir spēkā paziņojums par maksājuma aprēķinu, kuru uzņēmējs, kuram noteikts maksājums par liekajiem krājumiem, ir saņēmis pēc 2007. gada 30. aprīļa, ja vien ir pierādīts, ka valsts iestādes minēto paziņojumu ir izdevušas līdz minētajam datumam, to ieskaitot.
Tādēļ uz sesto jautājumu jāatbild, ka ar Regulas Nr. 1972/2003 10. pantu tiek pieļauts, ka ir spēkā paziņojums par maksājuma aprēķinu, kuru uzņēmējs, kuram noteikts maksājums par liekajiem krājumiem, ir saņēmis pēc 2007. gada 30. aprīļa, ja vien ir pierādīts, ka valsts iestādes minēto paziņojumu ir izdevušas līdz minētajam datumam, to ieskaitot.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
ar Komisijas 2003. gada 10. novembra Regulas (EK) Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ, 4. panta 1. un 2. punktu, Komisijas Regulas (EK) Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos, 6. panta 3. punktu, kā arī Komisijas Regulu (EK) Nr. 832/2005 par cukura, izoglikozes un fruktozes pārpalikuma daudzumu noteikšanu Čehijā, Igaunijā, Kiprā, Latvijā, Lietuvā, Ungārijā, Maltā, Polijā, Slovēnijā un Slovākijā tiek pieļauts tāds valsts pasākums kā Likums par maksājumiem par liekajiem krājumiem (
Üleliigse laovaru tasu seadus
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti , saskaņā ar kuru uzņēmēja liekos krājumus nosaka, no krājumiem, kas faktiski atradās tā valdījumā , atņemot pārejas krājumus, ar kuriem tiek saprasts valdījumā esošo krājumu vidējais rādītājs 1. maijā pēdējos četros gados, to reizinot ar koeficientu 1,2, kas atbilst attiecīgajā dalībvalstī tajā pašā laikposmā novērotajam lauksaimniecības produktu ražošanas pieaugumam;

2)
ar Regulu Nr. 1972/2003 tiek pieļauts 2004. gada 1. maijā uzņēmēja valdījumā esošo krājumu kopumu uzskatīt par lieku, ja, pamatojoties uz atbilstošiem rādītājiem, ir konstatēts, ka šā uzņēmēja darbībā šie krājumi nav parasti, bet gan izveidoti spekulatīviem mērķiem;

3)
ar Regulas Nr. 1972/2003 4. pantu un Regulas Nr. 60/2004 6. pantu tiek pieļauts valsts pasākums, saskaņā ar kuru uzņēmējam, kurš darbību uzsācis mazāk nekā gadu pirms 2004. gada 1. maija, ir jāpierāda, ka minētajā dienā tā valdījumā esošo krājumu apjoms atbilst krājumu apjomam, kuru tas būtu parasti saražojis, pārdevis vai kā citādi par atlīdzību vai bez atlīdzības atsavinājis Regulu Nr. 60/2004 tiek pieļauts iekasēt maksājumu par uzņēmēja liekajiem krājumiem pat tad, ja tas spēj pierādīt, ka no šo krājumu tirdzniecības pēc tas nav guvis peļņu;

4)
Regulas Nr. 60/2004 6. panta 3. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka uzņēmēja noliktavu ietilpības pieaugums gadā pirms pievienošanās pamato lieko krājumu samazinājumu neatkarīgi no šo krājumu turētāja saimnieciskās darbības turpmākās attīstības, minēto krājumu pārstrādes apjoma un lieluma;

5)
ar Regulas Nr. 1972/2003 10. pantu tiek pieļauts, ka ir spēkā paziņojums par maksājuma aprēķinu, kuru uzņēmējs, kuram noteikts maksājums par liekajiem krājumiem, ir saņēmis pēc 2007. gada 30. aprīļa, ja vien ir pierādīts, ka valsts iestādes minēto paziņojumu ir izdevušas līdz minētajam datumam, to ieskaitot.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — igauņu.