CELEX: 62000CJ0466
Arbejdskraftens frie bevægelighed
forordning nr.1612/68/EØF
social fordel
ret for en vandrende arbejdstagers ægtefælle til at opnå tidsubegrænset opholdstilladelse i en medlemsstat

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 19. december 2000, indgået til Domstolen den 27. december 2000, har Immigration Adjudicator i medfør af artikel 234 EF forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af de almindelige retsprincipper, der ligger til grund for proceduren for Domstolen, samt af artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning nr. 1612/68/EØF af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467).
2 Spørgsmålene er blevet rejst i forbindelse med en sag mellem Arben Kaba og Secretary of State for the Home Department vedrørende sidstnævntes afslag på at meddele Arben Kaba tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige.
De relevante retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelserne
3 Artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1612/68 bestemmer:
»1. En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, må ikke på grund af sin nationalitet behandles anderledes på de øvrige medlemsstaters område end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskæftigelses- og arbejdsvilkår, navnlig for så vidt angår aflønning, afskedigelse og, i tilfælde af arbejdsløshed, genoptagelse af beskæftigelse i faget eller genansættelse.
2. Arbejdstageren nyder samme sociale og skattemæssige fordele som indenlandske arbejdstagere.«
4 Forordningens artikel 10, stk. 1, har følgende ordlyd:
»1. Følgende personer har uanset nationalitet ret til at tage bopæl hos en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskæftiget på en anden medlemsstats område:
a) hans ægtefælle og deres efterkommere i lige linje, der er under 21 år eller forsørges af ham
b) arbejdstagerens og hans ægtefælles slægtninge i opstigende linje, når disse forsørges af ham.«
5 Artikel 4, stk. 4, i Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer (EFT 1968 II, s. 477) bestemmer:
»Såfremt et familiemedlem ikke er statsborger i en medlemsstat, udstedes der til vedkommende en opholdstilladelse med samme gyldighed som for den arbejdstager, som han er knyttet til.«
Nationale bestemmelser
6 De relevante bestemmelser i national ret er Immigration Act 1971 (udlændingelov), Immigration (European Economic Area) Order 1994 (bekendtgørelse fra 1994 om indvandring fra Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, herefter »EEA Order«) og United Kingdom Immigration Rules (House of Commons Paper 395) (regler om indvandring, vedtaget af Det Forenede Kongeriges parlament i 1994, herefter »Immigration Rules«), i den affattelse, der var i kraft på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen. Disse bestemmelser regulerer indrejse og ophold i Det Forenede Kongerige.
7 EEA Order er blevet ophævet ved Immigration (European Economic Area) Regulations 2000 (bekendtgørelse fra 2000 om indvandring fra Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde). Bestemmelserne heri finder imidlertid ikke anvendelse på hovedsagen.
8 Afsnit 255 i Immigration Rules bestemte:
»En EØS-statsborger (bortset fra studenter) - og denne borgers familiemedlemmer - som har fået udstedt en opholdstilladelse eller et opholdsdokument med gyldighed for fem år, og som i overensstemmelse med EEA Order har opholdt sig i Det Forenede Kongerige i fire år og fortsat opholder sig i kongeriget, kan efter ansøgning opnå en tilføjelse til sin opholdstilladelse eller sit opholdsdokument, hvorefter han har ret til at opholde sig i Det Forenede Kongerige uden tidsbegrænsning.«
9 Afsnit 287 i Immigration Rules havde følgende ordlyd:
»Betingelserne for, at ægtefællen til en herværende og fastboende person i Det Forenede Kongerige kan meddeles en tidsubegrænset opholdstilladelse, er:
i) Ansøgeren skal være meddelt indrejsetilladelse til Det Forenede Kongerige eller forlænget opholdstilladelse for en periode af 12 måneder og have tilbagelagt en periode på 12 måneder som ægtefælle til en herværende og fastboende person.
ii) Ansøgeren skal fortsat være ægtefælle til den person, som den pågældende skulle forenes med på grundlag af indrejsetilladelsen eller den forlængede opholdstilladelse, og ægteskabet skal fortsat bestå.
iii) Begge parter skal have til hensigt at leve i et fast forhold med den anden som dennes ægtefælle.«
10 Det fremgår af section 33(2A) i Immigration Act 1971, at »der ved en person, der er bosat i Det Forenede Kongerige, [forstås], at den pågældende har sin sædvanlige bopæl der og ikke må være underlagt begrænsninger af nogen art i henhold til udlændingelovgivningen med hensyn til det tidsrum, han kan opholde sig i kongeriget«.
11 I henhold til den relevante nationale retspraksis er en vandrende arbejdstager, som er statsborger i en af Den Europæiske Unions medlemsstater, og som har bopæl i Det Forenede Kongerige, ikke alene på dette grundlag »bosat« dér i ovennævnte bestemmelses forstand.
12 Ifølge section 2(1) i EEA Order er en EØS-statsborger en statsborger i en stat, der er kontraherende part i aftalen af 2. maj 1992 om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EFT 1994 L 1, s. 3), bortset fra Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland.
13 Section 4(1) i EEA Order bestemte, at en »kvalificeret person« havde ret til at have bopæl i Det Forenede Kongerige, så længe vedkommende havde denne status, og denne ret omfattede i henhold til section 4(2),, i EEA Order også den pågældendes familiemedlemmer, herunder ægtefællen. Ifølge section 6 i EEA Order var bl.a. EØS-medlemsstaters statsborgere, som havde beskæftigelse i Det Forenede Kongerige som arbejdstagere, »kvalificerede personer«.
14 Section 7(1) i Immigration Act 1988 bestemmer:
»Der kræves ikke i henhold til den overordnede lovgivning [Immigration Act 1971] tilladelse til indrejse eller ophold i Det Forenede Kongerige i tilfælde, hvor den pågældende har ret hertil på grundlag af rettigheder, der kan gøres gældende i henhold til fællesskabsretten eller bestemmelser, der er truffet i medfør af section 2(2) i European Communities Act 1972 [loven af 1972 om De Europæiske Fællesskaber].«
15 I medfør af section 3(4) i Immigration Act 1971 bortfaldt en indrejse- eller opholdstilladelse normalt, når indehaveren heraf forlod »the common travel area« (dvs. Det Forenede Kongerige, Irland, Kanaløerne og øen Man).
16 Afsnit 18 i Immigration Rules bestemmer imidlertid:
»En person, der anmoder om tilladelse til at indrejse i Det Forenede Kongerige i egenskab af at være en tidligere beboer, der vender tilbage til landet, kan tage ophold i landet med henblik på etablering dér, såfremt Immigration Officer er overbevist om, at ansøgeren opfylder følgende betingelser:
i) han var i besiddelse af en tidsubegrænset indrejse- eller opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige, da han sidste gang forlod landet
ii) han har ikke forladt Det Forenede Kongerige i en periode på mere end to år
iii) han har ikke fået offentlige midler til at dække udgifterne til hans udrejse fra Det Forenede Kongerige
iv) han ansøger nu om en tilladelse med henblik på etablering.«
De faktiske omstændigheder og tvisten i hovedsagen
17 Arben Kaba, der er jugoslavisk statsborger, ankom den 5. august 1991 til Det Forenede Kongerige. Hans ansøgning om indrejsetilladelse til Det Forenede Kongerige i en måned som turist blev afslået, men han forlod ikke landet. I februar 1992 blev der indgivet asylansøgning på hans vegne.
18 Den 4. maj 1994 indgik han ægteskab med Virginie Michonneau, som er fransk statsborger, og som han mødte i 1993, mens hun arbejdede i Det Forenede Kongerige. Parret har levet sammen, siden de blev gift. Efter midlertidigt at være rejst tilbage til Frankrig vendte Virginie Michonneau i januar 1994 tilbage til Det Forenede Kongerige som arbejdssøgende og fik arbejde i april 1994. I november 1994 fik hun en opholdstilladelse for fem år, der var gyldig til den 2. november 1999. Arben Kaba fik opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige for den samme periode i sin egenskab af ægtefælle til en EF-statsborger, der i Det Forenede Kongerige udøver de rettigheder, hun har i henhold til EF-traktaten.
19 Den 23. januar 1996 indgav Arben Kaba ansøgning om tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige.
20 Hans ansøgning blev afslået ved afgørelse af 9. september 1996 fra Secretary of State for the Home Department. Ved skrivelse af 3. oktober 1996 anførte Secretary of State, at Arben Kaba ikke opfyldte de betingelser, der er fastsat i afsnit 255 i Immigration Rules, eftersom hans ægtefælle kun havde opholdt sig i Det Forenede Kongerige i overensstemmelse med EEA Order i et år og ti måneder.
21 Den 15. september 1996 indbragte Arben Kaba denne afgørelse for Immigration Adjudicator, idet han gjorde gældende, at de bestemmelser i Immigration Rules, der fandt anvendelse over for »herværende og fastboende« personer i Det Forenede Kongerige, var mere gunstige end dem, der gjaldt for hans ægtefælle og ham.
22 Det er under disse omstændigheder, at Immigration Adjudicator ved kendelse af 25. september 1998 (herefter »den første forelæggelseskendelse«) besluttede at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Er retten til at ansøge om tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige og retten til at få ansøgningen behandlet en social fordel i den i artikel 7, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1612/68 forudsatte betydning?
2) Foreligger der ulovlig forskelsbehandling i strid med artikel 7, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1612/68 i forbindelse med kravet til ægtefæller til EF-borgere om, at de skal have boet i Det Forenede Kongerige i fire år, inden ansøgningen om tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige kan fremsættes og behandles (jf. afsnit 255 i United Kingdom Immigration Rules, House of Commons Paper 395), sammenlignet med det krav om 12 måneders ophold, før en sådan ansøgning kan fremsættes, som gælder for ægtefæller til britiske statsborgere og ægtefæller til herværende og fastboende personer i Det Forenede Kongerige (afsnit 287 i United Kingdom Immigration Rules, House of Commons Paper 395)?«
23 Retsmødet for Domstolen fandt sted den 15. juni 1999 og generaladvokaten fremsatte forslag til afgørelse den 30. september 1999 (herefter »det første forslag«). En engelsk version heraf blev sendt til Arben Kaba den 27. januar 2000.
24 Ved telefax af 3. februar 2000 gav Arben Kaba over for Domstolen udtryk for tvivl med hensyn til nøjagtigheden af visse punkter vedrørende de faktiske omstændigheder i sagen, som det første forslag syntes at tage udgangspunkt i. Da disse unøjagtigheder efter hans opfattelse udgjorde særlige omstændigheder, der kunne begrunde, at den mundtlige forhandling blev genåbnet, meddelte han, at han snart ville indgive supplerende bemærkninger.
25 Ved telefax af 16. marts 2000 indgav Kaba supplerende skriftlige bemærkninger, hvis konklusion havde følgende ordlyd:
»Ovenstående bemærkninger støttes af de dokumenter, der allerede er fremlagt for Domstolen. Skulle Domstolen imidlertid finde det nødvendigt at genåbne den mundtlige forhandling med henblik på at sikre en korrekt forståelse af de afgørende aspekter og at berigtige generaladvokatens fejlagtige slutninger, er Arben Kabas repræsentanter helt indstillet herpå.«
26 Ved skrivelse af 31. marts 2000 bekræftede Domstolens Justitskontor modtagelsen af disse supplerende skriftlige bemærkninger og præciserede over for Arben Kaba, at Domstolens procesreglement ikke indeholdt bestemmelser om, at der kan indgives indlæg efter afslutningen af den mundtlige forhandling. Under disse omstændigheder blev bemærkningerne sendt tilbage og blev ikke optaget i Domstolens sagsakter.
27 I dom af 11. april 2000, Kaba (sag C-356/98, Sml. I, s. 2623), som berigtiget ved kendelse af 4. maj 2001 (ikke trykt i Samling af Afgørelser), fastslog Domstolen følgende:
»Bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter ægtefæller til vandrende arbejdstagere, som er statsborgere i andre medlemsstater, skal have haft bopæl på denne medlemsstats område i mere end fire år, før de kan ansøge om tidsubegrænset opholdstilladelse dér og få ansøgningen behandlet, mens ægtefæller til derværende og fastboende personer, som ikke er underlagt nogen begrænsninger med hensyn til det tidsrum, de kan opholde sig dér, kun skal have haft bopæl i 12 måneder på dette område, indebærer ikke en forskelsbehandling, som er i strid med artikel 7, stk. 2, i [...] forordning [...] nr. 1612/68 [...].«
28 Efter afsigelsen af denne dom gjorde Arben Kaba over for Immigration Adjudicator gældende, at det første forslag hvilede på en misforståelse af de faktiske omstændigheder, således som disse var beskrevet i den første forelæggelseskendelse, samt på en misforståelse af den relevante nationale lovgivning.
29 Arben Kaba finder for det første, at Domstolen med urette har anset en tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige for væsentlig mere sikker eller mere stabil end en status som EF-statsborger i denne medlemsstat. Denne antagelse kan ifølge Immigration Adjudicator have været påvirket af generaladvokatens forslag til afgørelse, der har fortolket Det Forenede Kongeriges regerings bemærkninger på en sådan måde, at de kan begrunde den forskellige behandling, der er blevet konstateret mellem en person som Arben Kaba og ægtefællen til en person, der er »herværende og fastboende« i Det Forenede Kongerige. Ifølge Arben Kaba angik regeringens bemærkninger i virkeligheden spørgsmålet om, hvorvidt situationerne var sammenlignelige. Spørgsmålet om begrundelse blev ikke rejst under retsforhandlingerne for Domstolen.
30 Arben Kaba har for det andet anført, at generaladvokaten har foretaget en fornyet analyse af de omstændigheder, der lå til grund for hovedsagen. Immigration Adjudicator har tilsluttet sig dette argument, for så vidt som det eneste problematiske aspekt i den første forelæggelseskendelse var forskellen mellem de bopælsperioder, der krævedes af de to omhandlede kategorier af personer.
31 Immigration Adjudicator har anført, at der til en tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige ikke kan knyttes udtrykkelige betingelser om gyldighedsperiodens længde, hvilket også er tilfældet for en EF-arbejdstagers opholdsret. Immigration Adjudicator har endvidere anført, at når en person med en tidsubegrænset opholdstilladelse forlader Det Forenede Kongerige, bortfalder opholdstilladelsen i henhold til section 3(4) i Immigration Act 1971, og den pågældende skal have udstedt en ny tilladelse til indrejse, der skal opfylde de betingelser, der er fastsat i afsnit 18 i Immigration Rules. Immigration Adjudicator har ligeledes gjort gældende, at både personer med en tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige og EF-arbejdstagere kan udvises af medlemsstaten, såfremt det er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed.
32 Arben Kaba har desuden henvist til Nationality Directorate of the Home Office's faste praksis, hvorefter medlemsstaternes statsborgere behandles, som om de var fastboende i Det Forenede Kongerige, hvilket udgør et yderligere indicium, der peger i retning af, at EF-statsborgeres ægtefæller befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for ægtefæller til britiske statsborgere og ægtefæller til personer, der er fastboende i Det Forenede Kongerige. Immigration Adjudicator har ikke kommenteret dette anbringende nærmere, da han ikke råder over en fuldstændig redegørelse herfor.
33 Immigration Adjudicator har for det tredje konstateret, at generaladvokaten i punkt 3 i sit første forslag har anført, at EEA Order ikke berører Det Forenede Kongeriges statsborgere eller deres familiemedlemmer. Denne udtalelse er imidlertid ikke korrekt, for så vidt som EEA Order i overensstemmelse med Domstolens dom af 7. juli 1992, Singh (sag C-370/90, Sml. I, s. 4265), finder anvendelse på alle britiske statsborgere og på deres familie, som vender tilbage til Det Forenede Kongerige efter at have udøvet deres rettigheder efter traktaten i en anden medlemsstat.
34 På denne baggrund rejser Immigration Adjudicator tvivl om, hvorvidt forløbet af sagen for Domstolen er i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«). Immigration Adjudicator har i denne forbindelse anført, at sagen for Domstolen er en integrerende del af sagen for Adjudicator, og at Adjudicator derfor er ansvarlig for enhver tilsidesættelse af artikel 6. Adjudicator har herved henvist til kendelse af 4. februar 2000 (sag C-17/98, Emesa Sugar, Sml. I, s. 665).
35 Immigration Adjudicator har ligeledes givet udtryk for en vis tvivl for så vidt angår det svar, som Domstolen gav på de præjudicielle spørgsmål i Kaba-dommen.
36 Det er på denne baggrund, at Immigration Adjudicator for anden gang har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) a) På hvilken måde kan den forelæggende ret og parterne i sagen (for den forelæggende ret og Domstolen) sikre sig, at hele sagsforløbet er i overensstemmelse med de forpligtelser, der er fastsat i EMRK's artikel 6, og således sikre sig, at der ikke ifaldes ansvar for tilsidesættelse af EMRK's artikel 6, hverken i henhold til de nationale bestemmelser om menneskerettigheder eller for Menneskerettighedsdomstolen?
b) Var sagsforløbet i den foreliggende sag i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i EMRK's artikel 6? Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, ønskes det oplyst, hvorledes det påvirker gyldigheden af den første dom.
2) Immigration Adjudicator har fundet, at appellanten og ægtefællen til en i Det Forenede Kongerige værende og fastboende person var (eller kunne være) udsat for forskelsbehandling, for så vidt som
a) appellanten, der er rejst ind i Det Forenede Kongerige som ægtefælle til en EF-statsborger, der udøver sin ret til fri bevægelighed, skulle have opholdt sig i Det Forenede Kongerige i fire år, før han kunne ansøge om en tidsubegrænset opholdstilladelse, mens
b) ægtefællen til en i Det Forenede Kongerige værende og fastboende person (en britisk statsborger eller en person, som var meddelt en tidsubegrænset opholdstilladelse) ville være kvalificeret til en tidsubegrænset opholdstilladelse efter et år.
Da der ikke er fremlagt beviser (eller fremført argumenter) vedrørende begrundelsen for den forskellige behandling af sagsøgeren og en ægtefælle til en i Det Forenede Kongerige værende og fastboende person for den forelæggende ret, hverken i det retsmøde, der blev afholdt forud for indgivelsen af den præjudicielle anmodning af 25. september 1998, i appelindstævntes skriftlige og mundtlige indlæg for Domstolen eller i det retsmøde, der blev afholdt forud for indgivelsen af den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, uanset at Adjudicator havde anmodet om, at parterne tog indgående stilling til dette spørgsmål, ønsker Immigration Adjudicator oplyst, om
i) Domstolens dom af 11. april 2000 i denne sag (sag C-356/98), uanset hvorledes det ovenfor nævnte spørgsmål 1 vil blive besvaret, skal fortolkes således, at der under de pågældende omstændigheder var tale om forskelsbehandling, der er i strid med artikel 39 EF og/eller artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68, og om
ii) der efter en ny vurdering af de faktiske omstændigheder er tale om forskelsbehandling, der er i strid med artikel 39 EF og/eller artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68.«
De præjudicielle spørgsmål
37 Med henblik på at give et nyttigt svar til den forelæggende ret er det hensigtsmæssigt at begynde med en gennemgang af det andet præjudicielle spørgsmål.
Andet spørgsmål
38 Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om det svar, Domstolen har givet på de præjudicielle spørgsmål i Kaba-dommen, ville have været anderledes, såfremt Domstolen havde taget hensyn til dels, at retstillingen efter national ret for ægtefællen til en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat end Det Forenede Kongerige, og retstillingen for ægtefællen til en person, der er »herværende og fastboende« i Det Forenede Kongerige, på alle punkter er sammenlignelig bortset fra længden af det forudgående ophold, der kræves med henblik på at opnå tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige, dels at Det Forenede Kongeriges kompetente myndigheder ikke har angivet nogen begrundelse for en sådan forskelsbehandling.
39 Indledningsvis bemærkes, at den retskraft, der knytter sig til en dom afsagt i en præjudiciel sag, ikke er til hinder for, at den nationale domstol, som dommen retter sig til, kan finde det nødvendigt på ny at indbringe en sag for Domstolen, inden der træffes afgørelse i hovedsagen. Der er adgang til at indbringe en sådan sag, såfremt den nationale domstol har vanskeligheder med hensyn til forståelsen eller anvendelsen af dommen, såfremt den nationale ret forelægger Domstolen et nyt retsspørgsmål, eller såfremt retten fremfører nye synspunkter, på grundlag af hvilke Domstolen kan tænkes at ville ændre sin besvarelse af et tidligere spørgsmål (kendelse af 5.3.1986, sag 69/85, Wünsche, Sml. s. 947, præmis 15).
40 Det fremgår desuden af fast retspraksis, at det udelukkende tilkommer den nationale ret at fastlægge indholdet af de spørgsmål, den forelægger Domstolen, og parterne kan ikke ændre spørgsmålenes indhold (dom af 15.6.1972, sag 5/72, Grassi, Sml. 1972, s. 107, org.ref.: Rec. s. 443, præmis 4, og af 21.3.1996, sag C-297/94, Bryère m.fl., Sml. I, s. 1551, præmis 19).
41 Det følger heraf, at Domstolen i princippet skal begrænse sin prøvelse til de forhold, som den forelæggende ret har besluttet, at der skal tages hensyn til. For så vidt angår anvendelsen af den relevante nationale lovgivning må Domstolen således henholde sig til det, som retten anser for at være gældende ret, og Domstolen er ikke bundet af hypoteser, der fremføres af en af parterne i hovedsagen, og som den nationale ret blot gengiver uden nogen form for stillingtagen.
42 For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt ægtefællen til en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat end Det Forenede Kongerige, befinder sig i en situation, der på alle punkter er sammenlignelig med den, der gælder for ægtefællen til en person, der »er herværende og fastboende« i Det Forenede Kongerige, med henblik på at opnå tidsubegrænset opholdstilladelse i landet, har den forelæggende ret anført, at de to situationer efter rettens opfattelse kun adskiller sig fra hinanden i kraft af de forskellige opholdsperioder, der kræves af de to kategorier af personer.
43 Det bemærkes imidlertid, at spørgsmålet om, hvorvidt artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 er til hinder for anvendelsen af nationale forskrifter med den begrundelse, at disse forskrifter medfører forskelsbehandling, er et spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten.
44 Spørgsmålet om, hvorvidt disse to grupper af personer befinder sig i en sammenlignelig situation, og om de af denne årsag bør kunne opnå en social fordel på samme betingelser, er ligeledes et spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten.
45 Det følger heraf, at en national rets konstatering af, at to kategorier af personer befinder sig i en sammenlignelig situation efter national ret, ikke er til hinder for, at Domstolen i givet fald fastslår, at disse to kategorier udviser forskelligheder i forhold til fællesskabsretten.
46 I det foreliggende tilfælde har Domstolen i præmis 30 i Kaba-dommen fastslået, at på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin er opholdsretten for en medlemsstats statsborgere på en anden medlemsstats område ikke ubetinget. Domstolen støttede sig i den forbindelse dels på de bestemmelser om personers frie bevægelighed, der er indeholdt i afsnit III i traktatens tredje del, og bestemmelserne i afledt ret til gennemførelse af disse, dels på bestemmelserne i traktatens anden del, nærmere bestemt EF-traktatens artikel 8 A (efter ændring nu artikel 18 EF), som tillægger unionsborgerne ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, men samtidig udtrykkeligt henviser til de begrænsninger og de betingelser, der er fastsat i traktaten og i gennemførelsesbestemmelserne hertil.
47 Hvad nærmere bestemt angår situationen for en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, bemærkes, at hans opholdsret ikke er ubetinget, for så vidt som den er betinget af, at han fortsat har status som arbejdstager eller i givet fald som arbejdssøgende (jf. herved dom af 26.2.1991, sag C-292/89, Antonissen, Sml. I, s. 745), medmindre han støtter ret på andre fællesskabsretlige bestemmelser.
48 Det fremgår derimod af de oplysninger, der er afgivet til Domstolen om den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, at en person, der er »herværende og bosat« i Det Forenede Kongerige, ikke er underlagt nogen begrænsning for så vidt angår den periode, i hvilken den pågældende kan opholde sig i denne medlemsstat, og at den pågældende under sit ophold ikke skal opfylde nogen betingelse, der kan sammenlignes med dem, der fastsat i de fællesskabsretlige bestemmelser, der er nævnt i denne doms præmis 46.
49 Det følger heraf, at den opholdsret, der ved disse sidstnævnte bestemmelser er tillagt statsborgere fra andre medlemsstater, ikke på alle punkter er sammenlignelig med den, der tilkommer personer, der er »herværende og fastboende« i Det Forenede Kongerige i medfør af denne medlemsstats lovgivning.
50 Da retten til ophold for disse to kategorier af personer ikke på alle punkter er sammenlignelig, er ægtefællernes situation heller ikke sammenlignelig, navnlig hvad angår spørgsmålet om varigheden af den opholdsperiode, der skal være tilbagelagt, før de kan tildeles en tidsubegrænset opholdsret i Det Forenede Kongerige.
51 Den forelæggende ret har imidlertid fremdraget forskellige momenter med henblik på at påvise, at de omhandlede situationer er sammenlignelige.
52 Den har anført for det første, at hverken en tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige eller en opholdsret for en vandrende EF-arbejdstager er forsynet med en udtrykkelig betingelse om længden af deres gyldighedsperiode, for det andet, at en tidsubegrænset opholdstilladelse bortfalder, når indehaveren heraf forlader Det Forenede Kongerige, for det tredje, at både personer med en tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige og vandrende arbejdstagere fra andre medlemsstater kan udvises, såfremt det er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed og for det fjerde, at EEA Order ikke blot finder anvendelse på statsborgere i andre medlemsstater end Det Forenede Kongerige, men også på alle britiske statsborgere og på deres familiemedlemmer, som vender tilbage til Det Forenede Kongerige efter at have udøvet deres traktatfæstede rettigheder i en anden medlemsstat.
53 Det må konstateres, at ingen af disse momenter kan afkræfte den fortolkning, hvorefter situationen for de pågældende ikke er sammenlignelig på alle punkter, idet en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat end Det Forenede Kongerige, fortsat skal opfylde visse betingelser for at bevare sin opholdsret, hvilket ikke er tilfældet for en person, der er »herværende og fastboende« i Det Forenede Kongerige.
54 I denne henseende er hverken den omstændighed, at disse betingelser ikke giver sig udtryk i en udtrykkelig begrænsning af den tidsmæssige udstrækning af opholdet, eller den omstændighed, at den tidsubegrænsede opholdstilladelse også i visse tilfælde kan miste sin gyldighed, relevant. Den omstændighed, at EEA Order tillige kan anvendes på britiske statsborgere, er også denne uden betydning i denne sammenhæng.
55 Det fremgår desuden af de foregående bemærkninger, at den argumentation, som Domstolen anvendte i Kaba-dommen, er støttet på den omstændighed, at de omhandlede situationer ikke er sammenlignelige, og ikke på spørgsmålet om, hvorvidt den forskel, der er i behandlingen af en ægtefælle til en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat end Det Forenede Kongerige, og af en person, der er »herværende og fastboende« i Det Forenede Kongerige, er berettiget, idet de situationer, der er reguleret af henholdsvis afsnit 255 og 287 i Immigration Rules, ikke er sammenlignelige.
56 Det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at det svar, som Domstolen gav på de præjudicielle spørgsmål i Kaba-dommen, ikke ville have været anderledes, såfremt Domstolen havde taget hensyn til, at retstillingen efter national ret for ægtefællen til en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat end Det Forenede Kongerige, og retstillingen for ægtefællen til en person, der er »herværende og fastboende« i Det Forenede Kongerige, ifølge den forelæggende ret på alle punkter er sammenlignelig bortset fra længden af det forudgående ophold, der kræves med henblik på at opnå tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige. Da disse situationer ikke er sammenlignelige efter fællesskabsretten, er spørgsmålet om, hvorvidt en sådan forskelsbehandling er berettiget, uden betydning i denne henseende.
Første spørgsmål
57 Med gennemgangen af det andet spørgsmål har Domstolen fjernet grundlaget for den tvivl, der har givet anledning til, at den nationale ret har forelagt nye præjudicielle spørgsmål.
58 Under disse omstændigheder er det ufornødent at besvare det første spørgsmål.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
59 De udgifter, der er afholdt af Det Forenede Kongeriges regering og den nederlandske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Immigration Adjudicator ved kendelse af 19. december 2000, for ret:
Det svar, som Domstolen gav på de præjudicielle spørgsmål i dom af 11. april 2000, Kaba (sag C-356/98), ville ikke have været anderledes, såfremt Domstolen havde taget hensyn til, at retstillingen efter national ret for ægtefællen til en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat end Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, og retstillingen for ægtefællen til en person, der er »herværende og fastboende« i Det Forenede Kongerige, ifølge den forelæggende ret på alle punkter er sammenlignelig bortset fra længden af det forudgående ophold, der kræves med henblik på at opnå tidsubegrænset opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige. Da disse situationer ikke er sammenlignelige efter fællesskabsretten, er spørgsmålet om, hvorvidt en sådan forskelsbehandling er berettiget, uden betydning i denne henseende.