CELEX: 62005CJ0279
Kmetijstvo
Skupna ureditev trgov
Sir
Členi od 16 do 18 Uredbe (EGS) št. 3665/87
Diferencialna izvozna nadomestila
Skoraj takojšnji ponovni izvoz iz države uvoza
Dokaz o zlorabi
Povračilo neupravičeno izplačanih zneskov
Člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95
Nadaljevana ali ponavljana nepravilnost

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 16 do 18 Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27.
novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 351, str. 1)
in člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov
Evropskih skupnosti (UL L 312, str. 1).
Predlog je bil vložen v okviru spora med Vonk Dairy Products BV in Productschap Zuivel (poklicno združenje mlečne industrije)
v zvezi z odvzemom in povračilom diferencialnega izvoznega nadomestila, povečanega za 15 %, ki ga je prejela tožeča stranka
v postopku v glavni stvari.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Uredba št. 3665/87
Člen 1 Uredbe št. 3665/87 določa:
„Brez poseganja v odstopanja, predvidena v predpisih Skupnosti za določene proizvode, določa ta uredba skupna podrobna pravila
za uporabo sistema izvoznih nadomestil, v nadaljevanju ‚nadomestila‘, uvedena ali določena v:
[…]
– členu 17 Uredbe (EGS) št. 804/68 (mleko in mlečni izdelki),
[…]“
Členi od 4 do 6 iste uredbe določajo:
„Člen 4
1.      Brez poseganja v člena 5 in 16 se nadomestilo izplača ob predložitvi dokazila, da so proizvodi iz sprejete izvozne deklaracije
v nespremenjenem stanju zapustili carinsko območje Skupnosti v 60 dneh po sprejetju izvozne deklaracije.
[…]
Člen 5
1.      Diferencialno ali nediferencialno nadomestilo se izplača, če je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti, pod pogojem,
da je bil proizvod […] uvožen v tretjo državo in, kadar je to primerno, v določeno tretjo državo v dvanajstih mesecih od datuma
sprejetja izvozne deklaracije:
(a) če obstaja resen dvom glede dejanske destinacije proizvoda […]
[…]
Za primere iz prvega pododstavka se uporabljajo določbe členov 17(3) in 18.
Poleg tega lahko pristojni organi držav članic zahtevajo dodatna dokazila, ki na zanje sprejemljiv način dokazujejo, da je
bil proizvod dejansko v nespremenjenem stanju sproščen v promet v tretji državi uvoza.
[…]
Komisija lahko, če obstaja resen dvom glede dejanske destinacije proizvodov, od držav članic zahteva, da uporabijo določbe
prvega odstavka.
[…]
Člen 6
Če proizvod iz sprejete carinske deklaracije prečka območje Skupnosti, ki ni ozemlje države članice izvoza, preden zapusti
carinsko območje Skupnosti, je dokazilo, da je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti, pravilno potrjen izvirnik kontrolnega
izvoda T5 iz člena 1 Uredbe (EGS) št. 2823/87.
[…]“
Člena 16 in 17 Uredbe 3665/87 določata:
„Člen 16
1.      Če se stopnja nadomestila razlikuje glede na destinacijo, se nadomestila plačajo ob upoštevanju dodatnih pogojev iz členov
17 in 18.
[…]
Člen 17
1.      Proizvode v nespremenjenem stanju je treba uvoziti v tretjo državo ali eno od tretjih držav, za katere velja nadomestilo,
v 12 mesecih od datuma sprejetja izvozne deklaracije;
[…]
3.      Šteje se, da je bil proizvod uvožen, ko so v tretji državi opravljene carinske formalnosti za sprostitev v porabo“.
Člen 18 iste uredbe vsebuje izčrpen seznam vseh dokumentarnih dokazil, ki jih morajo izvozniki predložiti kot dokaz za to,
da so bile za ta proizvod opravljene vse carinske formalnosti za sprostitev v porabo. Med številnimi dokazili, ki se zahtevajo
s to določbo, je tudi kopija prevozne listine.
Člen 18 je bil večkrat spremenjen, te spremembe pa ne vplivajo na izid te zadeve.
Člen 23 Uredbe 3665/87 določa:
„1.      Če je znesek predplačila višji od zneska, ki naj bi se dejansko plačal za zadevni izvozni posel ali enakovreden izvozni posel,
izvoznik povrne razliko med tema zneskoma, povečano za 15 %.
[…]“
Uredba št. 2988/95
Člen 1 Uredbe št. 2988/95 določa:
„1.      Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni
v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.
2.      ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega
subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi
z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi
izdatki.“
Člen 3(1) Uredbe št. 2988/95 določa:
„Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni
rok, ki ne sme biti krajši od treh let.
V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. Pri večletnih
programih zastaralni rok v vsakem primeru teče do zaključka programa.
[…]“

Nacionalna ureditev
Člen 9 zakona o ureditvi uvoza in izvoza blaga (Wet houdende een regeling op het gebied van de invoer en de uitvoer van goederen)
z dne 5. julija 1962 (Stb. 1962, št. 295), kot je bil spremenjen z zakonom z dne 4. junija 1992 (Stb. 1992, št. 422), določa:
„1.      Pristojni minister lahko razveljavi dovoljenje, nadomestilo, subvencijo ali oprostitev, če se podatki, ki so bili predloženi
za njihovo odobritev, izkažejo do te mere nepravilni ali nepopolni, da bi bilo o zahtevi odločeno drugače, če bi bile ob njeni
preučitvi povsem znane pravilne okoliščine.
2.      Subvencijo ali nadomestilo, dodeljeno v okviru izvedbe uredbe, ki jo je sprejela institucija Evropskih skupnosti, je mogoče
razveljaviti, če iz veljavne določbe, ki jo je sprejela taka institucija, izhaja, da upravičenec ni imel pravice do te subvencije
ali nadomestila.“
V skladu s členi 1, 85 in 118 in s prilogo I k uredbi o uvozu in izvozu kmetijskih proizvodov (Regeling in- en uitvoer landbouwgoederen)
z dne 9. marca 1981 (Stcrt. 1981, št. 50), ki so sprejeti na podlagi člena 11 zakona, ki je bil naveden v prejšnji točki te
sodbe, je za odobritev ali razveljavitev nadomestil, ki se uporabljajo za sir, pristojno Productschap Zuivel.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Od leta 1988 do leta 1994 je tožeča stranka v postopku v glavni stvari v Združene države Amerike vsako leto izvozila 300 lotov
italijanskega sira „pecorino“, kar je skupaj 2100 lotov.
Za te izvoze ji je tožena stranka v postopku v glavni stvari na podlagi Uredbe št. 3665/87 odobrila diferencialna nadomestila,
ki so postala dokončna potem, ko so se sprostile položene varščine, ko je tožena stranka v postopku v glavni stvari prejela
dokumente, ki dokazujejo, da so bili navedeni loti dani v prosti promet v Združenih državah.
Znesek navedenih nadomestil za zadevni sir je bil za izvoze v Združene države višji od zneska nadomestil za izvoze v Kanado.
Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da je Algemene Inspectiedienst (splošna inšpekcijska služba, v nadaljevanju:
AID) pri Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (ministrstvo za kmetijstvo, naravo in ribištvo) vodila prvo preiskavo
v zvezi z zadevnimi izvozi sira, ki se obravnava v postopku.
Ta preiskava je razkrila nepravilnosti na strani tožeče stranke v postopku v glavni stvari, zaradi česar je AID predlagala
US Customs (carinski organi Združenih držav) New Yorka, naj uvedejo upravno preiskavo glede navedenih izvozov v obdobju od
1988 do 1994.
Druga preiskava je razkrila, da je družba Orlando Food Corporation, posrednica tožeče stranke v postopku v glavni stvari v
Združenih državah, v navedenem obdobju v Kanado skoraj takoj ponovno izvozila 75 lotov sira (kar je približno 1,47 milijona
kilogramov), ki so bili v večini primerov namenjeni National Cheese & Food Company, podjetju s sedežem v Ontariu. Ta preiskava
je tudi pokazala, da vloga tožeče stranke v postopku v glavni stvari ni bila omejena zgolj na izvažanje zadevnih lotov sira
v Združene države, ampak da je bila seznanjena s prevozi v Kanado in je sodelovala pri prodaji navedenih lotov v tej državi.
V zvezi s tem so bila poleg tega izmenjana pisma med tožečo stranko v postopku v glavni stvari in (podjetjem) National Cheese
& Food Company.
Po tej drugi preiskavi je Officier van Justitie (tožilec) v Roermondu (Nizozemska) proti tožeči stranki v postopku v glavni
stvari in njenim odgovornim uvedel sodno preiskavo zaradi ponarejanja listin, ker naj bi bile zahteve za diferencialna nadomestila
domnevno ponarejene, saj omenjajo Združene države kot namembni kraj za porabo, medtem ko so bili nekateri loti sira poslani
v Kanado, kjer so se tržili. AID je izide prve preiskave vključila v zapisnik z dne 5. marca 1997.
Tožena stranka v postopku v glavni stvari je v dopisu z dne 18. septembra 1997 tožečo stranko v postopku v glavni stvari seznanila
s tem, da je prejela zapisnik, ki je bil naveden v prejšnji točki te sodbe, kopijo tega zapisnika pa priložila k temu dopisu.
Tožena stranka v postopku v glavni stvari je z odločbo z dne 18. aprila 2001 razveljavila svoje odločbe o dodelitvi nadomestil
glede spornih 75 lotov in zahtevala povračilo zneska v višini 2.795.841,72 NLG, kar je enako razliki med diferencialnimi nadomestili,
ki se uporabljajo na eni strani za Združene države in na drugi strani za Kanado, povečani za 15 %.
Tožena stranka v postopku v glavni stvari je ugovor, ki ga je tožeča stranka v postopku v glavni stvari vložila proti tej
odločbi, zavrnila kot neutemeljenega, zaradi česar je slednja vložila tožbo pri predložitvenem sodišču. Tožeča stranka v postopku
v glavni stvari je v podporo tej tožbi navedla, da je izpolnila vse pogoje, ki so določeni v členih 4, 17(3) in 18 Uredbe
št. 3665/87 za odobritev diferencialnih nadomestil za zadevne lote sira, in da naj kasnejši ponovni izvoz nekaterih teh lotov
v Kanado ne bi vplival na odobritev teh nadomestil. V zvezi s tem se sklicuje na sodbo z dne 14. decembra 2000 v zadevi Emsland-Stärke
(C‑110/99, Recueil, str. I‑11569) in meni, da tožena stranka v postopku v glavni stvari ni dokazala, da je pri njej šlo za
zlorabo v smislu te sodbe. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari zato meni, da ji nadomestila, ki so sporna v postopku
v glavni stvari, niso bila neupravičeno izplačana in da so postala dokončna po tem, ko je predložila dokazilo o uvozu in o
sprostitvi v porabo v Združenih državah.
Tožena stranka v postopku v glavni stvari tudi trdi, da nepravilnost, ki se ji očita, ni niti nadaljevana niti ponavljana,
saj večina lotov, ki jih je izvozila v Združene države, ni bila ponovno izvožena, in iz tega sklepa, da zastaralni rok ni
bil prekinjen. Sodna preiskava naj bi se namreč nanašala na ponarejanje listin in ne na razveljavitev nadomestil ali na zahtevo
za povračilo. Poleg tega naj bi navedeno preiskavo opravili drugi organi in ne tožena stranka v postopku v glavni stvari,
zaradi česar je ni mogoče obravnavati kot dejanje prekinitve. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari dodaja, da niti v
zapisniku z dne 5. marca 1997 niti v dopisu tožene stranke v postopku v glavni stvari z dne 18. septembra 1997 ni bilo natančneje
navedeno, na katera dejanja se nanašajo sumi.
Na koncu tožeča stranka v postopku v glavni stvari meni, da tožena stranka v postopku v glavni stvari svoje odločbe o 15-odstotnem
povečanju zneska, ki ga je treba vrniti, ni mogla utemeljiti na Uredbi št. 3665/87, saj je bilo diferencialno nadomestilo
uvedeno zgolj iz političnih razlogov.
Tožena stranka v postopku v glavni stvari meni, da tožba ni utemeljena. Trdi, da je za plačilo diferencialnih nadomestil bistveno,
da proizvodi, ki so z njimi zajeti, dejansko prispejo na namembni trg. Iz tega sklepa, da je povračilo zadevnih diferencialnih
nadomestil, spornih v postopku v glavni stvari, posledica dejstva, da je bila določena količina zadevnega sira ponovno izvožena
v Kanado. Tožena stranka, opirajoč se na sodbo z dne 31. marca 1993 v zadevi Möllmann-Fleisch (C‑27/92, Recueil, str. I‑1701),
meni, da pomenijo uvozni dokumenti v zvezi z odobritvijo diferencialnih nadomestil v smislu Uredbe št. 3665/87 zgolj indic,
ki ga je mogoče ovreči. Zato meni, da so bila navedena nadomestila izplačana neupravičeno.
Tožena stranka v postopku v glavni stvari v zvezi z zastaranjem navaja, da je bila odločba z dne 18. aprila 2001, s katero
je zahtevala povračilo, izdana v roku, ki je predpisan v Uredbi št. 2988/95. Navedeni rok namreč ni začel teči pred zadnjim
izvoznim poslom, ki je bil v skladu z izvozno deklaracijo opravljen 28. septembra 1994. Zastaralni rok naj bi bil dalje prekinjen
julija 1997 zaradi preiskovalnih dejanj, ki so takrat potekala v okviru sodne preiskave, in 18. septembra 1997, ko je bil
tožeči stranki v postopku v glavni stvari poslan zapisnik z dne 5. marca 1997.
V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
ta vprašanja:
„1.      Ali je treba člene od 16 do 18 Uredbe (EGS) št. 3665/87, kot so veljali v upoštevnem času, razlagati tako, da se, če so bila
po prejemu uvoznih dokumentov diferencialna nadomestila dokončno izplačana, izplačilo teh nadomestil šteje za neupravičeno
zgolj v primeru izvoznikove zlorabe pri kasneje razkritem ponovnem izvozu blaga?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, s katerimi merili je mogoče ugotoviti, v katerih okoliščinah ponovni izvoz blaga
povzroči neupravičenost dokončno izplačanih diferencialnih nadomestil?
3.      Katera merila omogočajo presojo, ali gre za nadaljevano ali ponavljano nepravilnost v smislu člena 3(1), drugi pododstavek,
Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95? [Z]lasti, […] ali gre za nadaljevano ali ponavljano nepravilnost, če se ta nanaša na sorazmerno
majhen del vseh poslov, [opravljenih] v določenem obdobju, in se posli, pri katerih je ugotovljena nepravilnost, nanašajo
vedno na različne lote?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je v okviru postopka za odvzem in povračilo diferencialnih
nadomestil, ki so bila dokončno izplačana na podlagi Uredbe št. 3665/87, za ugotovitev neupravičenosti navedenih nadomestil
nujno, da se predloži dokaz o izvoznikovi zlorabi.
Najprej je treba navesti, da je za odobritev diferencialnih nadomestil treba izpolniti vse pogoje, ki so določeni z Uredbo
št. 3665/87 in so navedeni v njenih členih od 4 do 6 in od 16 do 18. Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da je
tožeča stranka v postopku v glavni stvari na formalni ravni izpolnjevala vse pogoje, ki jih določa ta uredba, tako da so ji
bila zadevna nadomestila dokončno izplačana. Iz predložitvene odločbe še posebej izhaja, da tožena stranka v postopku v glavni
stvari ni uporabila možnosti, določene v členih 5(1)(a), četrti odstavek, in 18(2) Uredbe št. 3665/87, da lahko pred dokončnostjo
nadomestil zahteva dodatna dokazila, da so bili zadevni proizvodi dejansko v nespremenjenem stanju sproščeni v promet v tretji
državi uvoza.
Navesti je treba, da v skladu s predložitveno odločbo odločba o izterjavi navedenih nadomestil ne temelji na nepravilnosti
uvoznih dokumentov, ki jih je predložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ampak na okoliščini, da so bili nekateri
loti sira ponovno izvoženi v drugo tretjo državo skoraj takoj po njihovem uvozu v Združene države.
V zvezi s tem je treba spomniti, da uporabe uredb Skupnosti ni mogoče razširiti do te mere, da bi z njimi pokrili zlorabe
gospodarskih subjektov (sodba z dne 11. oktobra 1977 v zadevi Cremer, 125/76, Recueil, str. 1593, točka 21, in zgoraj navedena
sodba Emsland-Stärke, točka 51).
Za ugotovitev neupravičenosti dokončno odobrenih diferencialnih nadomestil v smislu Uredbe št. 3665/87 se torej, če se je
del vseh zadevnih proizvodov skoraj takoj ponovno izvozil v drugo tretjo državo, zahteva dokaz o izvoznikovi zlorabi.
Dokaz o zlorabi obsega, po eni strani, skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da čeprav so bili formalno spoštovani
pogoji, ki jih določa ureditev Skupnosti, cilj te ureditve ni bil dosežen, in po drugi strani, subjektivni element, katerega
namen je pridobiti korist iz skupnostne ureditve tako, da se umetno ustvarijo pogoji za njeno pridobitev (sodba z dne 21.
julija 2005 v zadevi Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, ZOdl., str. I‑7355, točka 39 in navedena sodna praksa). Obstoj
tega subjektivnega elementa je mogoče ugotoviti zlasti z dokazom o tajnem dogovoru med izvoznikom, upravičencem do nadomestil,in
uvoznikom proizvoda v tretji državi, ki ni država uvoza.
Predložitveno sodišče je pristojno za to, da v skladu s pravili dokazovanja nacionalnega prava, če to ne ogroža učinkovitosti
prava Skupnosti, preveri, ali so elementi zlorabe podani v sporu o glavni stvari (zgoraj navedena sodba Emsland-Stärke, točka
54 in navedena sodna praksa, ter zgoraj navedena sodba Eichsfelder Schlachtbetrieb, točka 40).
Nizozemska vlada v zvezi s tem trdi, da je treba dokaz o izvoznikovi zlorabi, v smislu zgoraj navedene sodbe Emsland-Stärke,
predložiti zgolj v primerih, ko so izpolnjeni vsi formalni pogoji za odobritev nadomestil, kar pa naj ne bi bil primer v postopku
v glavni stvari, saj naj ponovno izvoženi loti sira v Kanado ne bi bili sproščeni v porabo na trgu Združenih držav, tako da
ni bil izpolnjen pogoj sprostitve v porabo v tretji državi v smislu člena 17(3) Uredbe št. 3665/87.
Te trditve ni mogoče sprejeti. Iz točke 28 te sodbe namreč na eni strani izhaja, da je tožeča stranka v postopku v glavni
stvari na formalni ravni izpolnjevala vse pogoje, določene z Uredbo št. 3665/87 za odobritev diferencialnih nadomestil, ki
se obravnavajo v postopku v glavni stvari, vključno s tistimi, ki so določeni v členu 17(3) navedene uredbe, tako da so ji
bila ta nadomestila dokončno izplačana, pri čemer pristojne službe zadevne države članice niso presodile kot primerno, da
bi na podlagi člena 5(1)(a), četrti odstavek, te uredbe predhodno zahtevale dodatna dokazila za to, da je bil proizvod dejansko
v nespremenjenem stanju sproščen v promet v tretji državi uvoza. Na drugi strani, tako kot je bilo pojasnjeno v točki 31 te
sodbe, zadevna država članica v postopku v glavni stvari ni upravičena zahtevati povračila dokončno izplačanih nadomestil,
če ni dokazana izvoznikova zloraba.
V istem smislu kot nizozemska vlada tudi grška vlada poudarja, da je zaradi okoliščine, da v primeru, ki se obravnava v postopku
v glavni stvari, ni bil izpolnjen pogoj za sprostitev v porabo na trgu tretje države uvoza, mogoče zahtevati povračilo neupravičeno
izplačanih diferencialnih nadomestil na podlagi določb Uredbe št. 2988/95, pri čemer se ne zahteva, da bi bilo treba dokazati
izvoznikovo zlorabo. Te trditve ni mogoče sprejeti, saj, kot je bilo navedeno v točki 32 te sodbe, se za povračilo neupravičeno
izplačanih diferencialnih nadomestil, v zvezi s posli, spornimi v postopku v glavni stvari, ki segajo v obdobje med letoma
1988 in 1994, zahteva dokaz o izvoznikovi zlorabi. Zato pojma nepravilnosti v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95 v zvezi s
tem ni mogoče upoštevati.
Glede na navedene ugotovitve je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba v okviru postopka za odvzem in
povračilo dokončno izplačanih diferencialnih nadomestil na podlagi Uredbe št. 3665/87 ugotovitev, da so navedena nadomestila
neupravičena, podpreti z dokazom o izvoznikovi zlorabi, ki se predloži v skladu s pravili nacionalnega prava.

Drugo vprašanje
Glede na to, da je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče se želi s tretjim vprašanjem v bistvu seznaniti z merili, na podlagi katerih je mogoče presoditi, ali
gre za nadaljevano ali ponavljano nepravilnost v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95. Navedeno
sodišče se pri tem zlasti sprašuje glede situacije, v kateri se nepravilnost nanaša na sorazmerno majhen del vseh poslov,
ki so bili opravljeni v določenem obdobju, in vedno zadeva različne lote.
Kot je v bistvu poudarila generalna pravobranilka v točki 82 sklepnih predlogov, gre za nadaljevano ali ponavljano nepravilnost
v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kadar jo stori gospodarski subjekt, ki ima gospodarske koristi
iz vseh podobnih poslov, ki kršijo isto določbo prava Skupnosti.
V tej zvezi ni pomembno dejstvo, da se, kot v obravnavanem primeru, nepravilnost nanaša na sorazmerno majhen del vseh poslov,
opravljenih v določenem obdobju, in da se posli, za katere je ugotovljena nepravilnost, vedno nanašajo na različne lote. Navedene
okoliščine namreč ne morejo biti odločilne za ugotovitev obstoja nadaljevane ali ponavljane nepravilnosti, ker bi se sicer
subjekte spodbudilo k temu, da bi se skušali izogniti uporabi člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 s tem, da
bi umetno razdelili svoje posle.
Predložitveno sodišče je pristojno za to, da v skladu s pravili dokazovanja nacionalnega prava, če to ne ogroža učinkovitosti
prava Skupnosti, preveri, ali so v sporu o glavni stvari izpolnjeni elementi nadaljevane ali ponavljane nepravilnosti.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na tretje postavljeno vprašanje odgovoriti, da je nepravilnost nadaljevana ali ponavljana
v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kadar jo stori subjekt iz Skupnosti, ki ima gospodarske koristi
od vseh podobnih poslov, ki kršijo isto določbo prava Skupnosti. V zvezi s tem ni pomembno dejstvo, da se nepravilnost nanaša
na sorazmerno majhen del vseh poslov, opravljenih v določenem obdobju, in da posli, za katere je ugotovljena nepravilnost,
vedno zadevajo različne lote.

Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
V okviru postopka za odvzem in povračilo dokončno izplačanih diferencialnih izvoznih nadomestil na podlagi Uredbe Komisije
(EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o skupnih podrobnih pravil za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode
je treba ugotovitev, da so navedena nadomestila neupravičena, podpreti z dokazom o izvoznikovi zlorabi, ki se predloži v skladu
s pravili nacionalnega prava.
2.
Nepravilnost je nadaljevana ali ponavljana v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95
z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, kadar jo stori subjekt iz Skupnosti, ki ima gospodarske
koristi od vseh podobnih poslov, ki kršijo isto določbo prava Skupnosti. V zvezi s tem ni pomembno dejstvo, da se nepravilnost
nanaša na sorazmerno majhen del vseh poslov, opravljenih v določenem obdobju, in da posli, za katere je ugotovljena nepravilnost,
vedno zadevajo različne lote.
Podpisi
*
Jezik postopka: nizozemščina.