CELEX: 62008CJ0254
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 2006/12/EG
Artikel 15 a
Kostnaderna för bortskaffande av avfall fördelas inte i förhållande till hur mycket avfall som faktiskt produceras
Förenlighet med principen förorenaren betalar

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 15 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/12/EG av den 5 april 2006 om avfall (
EUT L 114, s. 9
), och, i synnerhet, den så kallade principen förorenaren betalar.
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan hotellföretagen Futura Immobiliare srl Hotel Futura, Meeting Hotel, Hotel Blanc, Hotel Clyton och Business srl (nedan kallade Futura Immobiliare m.fl.) och å andra sidan Comune di Casoria, angående fastställande av avgifter för bortskaffande av fast kommunalt avfall (nedan kallad avfallsavgift) som dessa företag ska betala för åren 2006 och 2007.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
I skälen 1, 6 och 14 i direktiv 2006/12 föreskrivs följande:
”(1)
Rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975, om avfall [
EGT L 194, s. 39
; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238] har ändrats flera gånger på väsentliga punkter... För att skapa klarhet och överskådlighet bör det direktivet kodifieras.
…
(6)
För att uppnå en hög miljöskyddsnivå bör medlemsstaterna inte bara på ett ansvarsfullt sätt verka för att avfallet bortskaffas eller återvinns utan också vidta åtgärder för att begränsa avfallsmängderna, särskilt genom att främja ren teknik och sådana produkter som kan återvinnas och återanvändas. Därvid bör beaktas existerande och möjliga framtida marknader för produkter som återvunnits ur avfall.
…
(14)
Den del av kostnaderna som inte täcks av intäkter vid återvinningen av avfallet bör bestridas i enlighet med principen "förorenaren betalar".”
I artikel 1.1 c i direktiv 2006/12 föreskrivs följande:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
…
c)
innehavare
: avfallsproducenten eller den fysiska eller juridiska person som innehar avfallet.”
I artikel 8 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att se till att varje innehavare av avfall
a)
antingen överlåter det till en privat eller offentlig insamlare eller till ett företag som tillämpar de förfaranden som avses i bilaga II A eller II B, eller
b)
själv återvinner eller bortskaffar avfallet enligt bestämmelserna i detta direktiv.”
Artikel 15 i samma direktiv har följande lydelse:
”I enlighet med principen "förorenaren betalar" skall kostnaden för bortskaffande av avfall belasta
a)
den innehavare som låter en insamlare eller ett företag som avses i artikel 9 hantera avfallet, och/eller
b)
de tidigare innehavarna eller producenten av den produkt från vilken avfallet härrör.”
Artikel 20 i direktiv 2006/12 har följande lydelse:
”Direktiv 75/442/EEG skall upphöra att gälla, utan att det påverkar medlemsstaternas skyldigheter vad gäller de tidsfrister för införlivande med nationell lagstiftning som anges i bilaga III del B. Hänvisningar till det upphävda direktivet skall anses som hänvisningar till det här direktivet och skall läsas i enlighet med jämförelsetabellen i bilaga IV.”
I bilaga III del B till direktiv 2006/12 anges den 17 juli 1977 som tidsfrist för att införliva direktiv 75/442.
Den nationella rätten
Avfallsavgiften infördes i bilaga III till lagstiftningsdekret nr 507 av den 15 november 1993 om översyn och harmonisering av de kommunala skatter på reklam och offentlig affischering, avgifter för nyttjande av offentliga lokaler och områden i kommuner och provinser, samt avgifter för bortskaffande av fast kommunalt avfall enligt artikel 4 i lag nr 421 av den 23 oktober 1992, avseende omorganiseringen av den lokala och regionala ekonomin (ordinarie tillägg till GURI nr 108 av den 9 december 1993) (nedan kallat dekret nr 507/1993).
I artikel 58.1 i dekret nr 507/1993 föreskrivs följande:
”Kommunerna ska, vad beträffar tjänsten för bortskaffande av fast kommunalt avfall, som de har ensamrätt till inom tätorterna, delar av kommunerna, i bostadsområden och eventuellt i glesbebyggda områden inom kommunerna, införa en årlig [avfalls]avgift som ska regleras på lämpligt sätt och tillämpas mot bakgrund av en förteckning över avgiftsnivåerna, varvid de föreskrifter och kriterier som föreskrivs i följande bestämmelser ska beaktas.”
I artikel 62.1 och 62.4 i dekret nr 507/1993, som har rubriken ”Villkor för påförande av [avfalls]avgift samt undantag”, föreskrivs följande:
”1.   Denna [avfalls]avgift ska erläggas av de personer som nyttjar eller innehar lokaler och öppna ytor, oavsett vad de används till, med undantag för öppna ytor som angränsar till eller tillhör bostadsområden som inte är grönområden, och som ligger i områden inom kommunens gränser där denna tjänst införts och genomförts, eller åtminstone regelbundet tillhandahålls ….
…
4.   I bestämmelserna kan föreskrivas, vad avser samtliga fastigheter som används för bostadsändamål, i vilka det utövas en ekonomisk och yrkesmässig verksamhet, att [avfalls]avgiften ska erläggas på grundval av de belopp som föreskrivs för den specifika verksamheten i fråga, och att den ska stå i proportion till den yta som är att hänföra till denna verksamhet.”
I artikel 65 i dekret nr 507/1993, som har rubriken ”Proportionalitet och avgiftsbelopp”, föreskrivs att avfallsavgiften kan stå i proportion till eller beräknas mot bakgrund av den normala genomsnittliga mängden och typ av fast kommunalt avfall per ytenhet som är avgiftsbelagd, och som kan produceras i de lokaler och områden som är avsedda för ändamålet, samt med kostnaden för bortskaffandet. Det ankommer dessutom, enligt punkten 2 i denna artikel, på kommunerna att fastställa avgiftsbeloppen för varje likartad kategori eller underkategori, mot bakgrund av den kostnadstäckningsgrad som fastställts inom lagens ramar, genom att multiplicera kostnaden för bortskaffande av avfall per avgiftspliktig ytenhet som undersökts, och som beräknas uppkomma för nästkommande år, med en eller flera kvantitativa och kvalitativa produktionskoefficienter för avfall.
I artikel 68 i dekret nr 507/1993, som har rubriken ”Föreskrifter”, föreskrivs följande:
”1.   För att [avfalls]avgiften ska kunna påföras är kommunerna skyldiga att anta lämpliga bestämmelser, i vilka ska föreskrivas följande:
a)
Lokaler och områden ska indelas i kategorier och i eventuella underkategorier. Lokaler och områden i samma kategori ska ha samma produktionskapacitet för avfall, och de ska påföras samma avgift,
….
2.   Vid en jämförande fastställelse av avgifterna ska indelningen i kategorier och i eventuella underkategorier ske med hänsyn tagen till, i den mån det är möjligt, grupper för verksamhet och användning enligt följande:
…
c)
lokaler och områden som används för bostadsändamål av familjer, sammanslutningar och personer som vistas gemensamt, hotellanläggningar,
… ”
Artikel 69.1 och 69.2 i dekret nr 507/1993 har följande lydelse:
”1.   Kommunerna ska senast den 31 oktober, på grundval av den progressiva indelning och de progressiva kriterier som föreskrivs i bestämmelserna, besluta om avgiftsbelopp per ytenhet av de lokaler och områden som ingår i de olika kategorierna eller underkategorierna som ska tillämpas för nästkommande år. Om ett beslut inte fattats inom den föreskrivna fristen ska de avgifter som godkänts för innevarande år anses gälla för nästkommande år.
2.   I beslutet ska, för att det ska kunna prövas huruvida beslutet är lagenligt, skälen anges till att det föreligger ett samband mellan de avgifter, sammanfattningar och beräkningar som är att hänföra till kostnaderna för de tjänster som uppdelas efter deras ekonomiska klassificering, samt de uppgifter och omständigheter som har lett till att den obligatoriska minimikostnaden som ska täckas har höjts … ”
I lagstiftningsdekret nr 22 av den 5 februari 1997 om införlivande av direktiv 91/156/EEG om avfall, direktiv 91/689/EEG om farligt avfall och av direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall (ordinarie tillägg till GURI nr 33 av den 15 februari 1997) (nedan kallat lagstiftningsdekret nr 22/1997), föreskrivs att avfallsavgiften ska avskaffas och att ett avgiftssystem ska införas.
Enligt uppgifter från den nationella domstolen utgörs denna avgift av ett fast belopp som är avsett att täcka de huvudsakliga kostnaderna för avfallshanteringstjänsten, vilket fastställs på grundval av ytan på de fastigheter som nyttjas eller innehas. Avgiften utgörs även av ett belopp som varierar beroende på den faktiska mängden avfall som överlåtits till insamling.
Lagstiftningsdekret nr 22/1997 upphävdes genom artikel 264 i lagstiftningsdekret nr 152 av den 3 april 2006 om bestämmelser på miljöområdet (ordinarie tillägg till GURI nr 96 av den 14 april 2006). Det system som infördes genom sistnämnda dekret grundar sig till stor del på det system som föreskrevs i lagstiftningsdekret nr 22/1997.
Enligt uppgifter från den nationella domstolen har det avgiftssystem som föreskrivs i lagstiftningsdekret nr 152 av den 3 april 2006 emellertid ännu inte till fullo genomförts. Den avfallsavgift som föreskrevs i dekret nr 507/1993 tillämpades således i Comune di Casoria även för åren 2006 och 2007.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Futura Immobiliare m.fl. är hotellföretag med verksamhet i Comune de Casoria. Hotellföretagen ska i denna egenskap erlägga avfallsavgift. Hotellägarna påfördes emellertid högre avgifter än enskilda som nyttjade lokaler för bostadsändamål.
Futura Immobiliare srl Hotel Futura ansåg att denna skillnad i behandling var olaglig. Hotellföretaget väckte därmed talan om ogiltigförklaring dels av ett beslut av den 25 maj 2006 som fattats av Commissione straordinaria avseende fastställelse av en avfallsavgift för år 2006, dels av ett beslut som fattats av Giunta municipale (kommunfullmäktige) i Casoria av den 15 mars 2005, samt av andra rättsakter som antagits i samband med dessa beslut.
Futura Immobiliare m.fl. väckte även talan om ogiltigförklaring av två andra beslut som fattats av Commissione straordinaria den 4 april 2007 avseende antagande av bestämmelser för påförande av avfallsavgiften, respektive införandet av en tabell för kostnader och avgiftsnivåer för densamma för budgetåret 2007, samt av andra rättsakter som antagits i samband med dessa beslut.
Tribunale amministrativo regionale della Campania, där dessa mål hade anhängiggjorts, beslutade att förena målen.
Inom ramen för den talan som väcktes mot rättsakterna och besluten gjorde Futura Immobiliare m.fl. bland annat gällande att den avfallsavgift som fastställts med avseende på hotellverksamhet inte står i proportion till den avgift som fastställts för bostäder, och att denna avgift i själva verket fastställts mot bakgrund av deras förmåga att generera inkomster snarare än deras kapacitet att producera avfall. Enligt dessa hotellägare tar denna avgift varken hänsyn till i vilken omfattning rummen nyttjas eller till huruvida hotellen erbjuder restaurangtjänster, som kan producera mer avfall Det tas inte heller hänsyn till huruvida det är fråga om säsongsbunden hotellverksamhet, eller om det är fråga om yta som är avsedd för servering och således inte används för boende.
Även om avgifterna med avseende på hotellverksamhet jämställs med avgifterna för privat boende med hänsyn till deras respektive avfallsproduktion, föreskrivs emellertid i de omtvistade rättsakterna och besluten en avgift som var åtta till nio gånger högre för hotellkomplex. Dessutom anges inte den metod som använts eller uppgifter avseende den normala genomsnittliga avfallsproduktionen med avseende på mängd och vilket slags avfall det är fråga om per ytenhet beroende på lokalernas avsedda användning.
Eftersom Tribunale amministrativo regionale della Campania ansåg att de tillämpliga bestämmelserna i den nationella rätten inte synes vara förenliga med gemenskapsrätten, beslutade den att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga till EG-domstolen:
”Är de nationella bestämmelserna i artikel 58 och följande artiklar i lagstiftningsdekret [nr 507/1993], samt i övergångsbestämmelserna varigenom deras giltighetstid har förlängts …, genom vilka ett system av fiskal karaktär, som inrättats i syfte att täcka kostnaderna för tjänsten för bortskaffande av avfall, bibehålls, och införandet av ett avgiftssystem senareläggs, enligt vilket de som producerar och överlåter avfall ska stå för kostnaden av tjänsten, förenliga med nämnda artikel 15 i direktiv [2006/12] och med principen förorenaren betalar?”
Upptagande till sakprövning av begäran om förhandsavgörande
Yttranden som har inkommit till domstolen
Comune di Casoria har i huvudsak gjort gällande att begäran om förhandsavgörande ska avvisas, eftersom den avser direktiv 2006/12 vars införlivandefrist ännu inte hade löpt ut. Det har vidare gjorts gällande att denna gemenskapsrättsakt är ett direktiv och således inte direkt tillämplig i den italienska rättsordningen.
Den italienska regeringen anser att begäran ska avvisas eftersom domstolen, för att kunna besvara densamma, måste uttala sig om de nationella bestämmelsernas förenlighet med gemenskapsrätten. Denna regering anser dessutom att den nationella domstolen inte tillräckligt redogjort för sakförhållandena och de rättsliga förhållandena på så vis att domstolen kan besvara frågan på ett ändamålsenligt sätt.
Domstolens bedömning
Vad beträffar den italienska regeringens argument ska det erinras om att domstolen, inom ramen för en begäran om förhandsavgörande, visserligen inte är behörig att avgöra om en nationell åtgärd är förenlig med gemenskapsrätten. Den är dock behörig att tillhandahålla den nationella domstolen alla sådana uppgifter om gemenskapsrättens tolkning som gör det möjligt för sistnämnda domstol att i det aktuella målet pröva denna fråga (dom av den 22 maj 2008 i mål
C-439/06, citiworks, REG 2008, s. I-3913
, punkt 21 och där angiven rättspraxis).
Det följer förvisso av fast rättspraxis att det krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen (dom av den 10 mars 2009 i mål C-345/06, Heinrich, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
I förevarande mål anser emellertid domstolen att den fått tillräckliga upplysningar av den nationella domstolen, såväl avseende sakförhållandena som de rättsliga förhållandena som föreligger i målet.
Vad vidare beträffar Comune di Casorias argumentation, framgår i skäl 1 i direktiv 2006/12 att det direktivet innebär en kodifiering av direktiv 75/442, vars införlivandefrist löpte ut den 17 juli 1977, för att skapa klarhet och överskådlighet.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 22 i sitt förslag till avgörande framgår det tydligt av artikel 20 i direktiv 2006/12, jämförd med bilaga III del B till detsamma, att den omständigheten att direktiv 75/442 upphävdes när direktiv 2006/12 trädde i kraft inte påverkar medlemsstaternas skyldigheter vad gäller tidsfristerna för införlivande av det upphävda direktivet med nationell lagstiftning.
Eftersom lydelsen av artikel 15 i direktiv 2006/12 i huvudsak är identisk med lydelsen av artikel 11 i direktiv 75/442, har följaktligen inte ikraftträdandet av direktiv 2006/12 fått till följd att medlemsstaterna tilldelats en ny frist inom vilken denna artikel 15 ska införlivas.
Domstolen är dessutom, i motsats till vad Comune di Casoria framhållit, behörig att enligt artikel 234 EG döma i frågor om förhandsavgörande avseende tolkningen av rättsakter som antagits av Europeiska gemenskapens institutioner, oavsett om de är direkt tillämpliga eller inte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 maj 1976 i mål
111/75, Mazzalai, REG 1976, s. 657
, punkt 7, och av den 10 juli 1997 i mål
C-261/95, Palmisani, REG 1997, s. I-4025
, punkt 21).
Den fråga som Tribunale amministrativo regionale della Campania ställt ska således besvaras mot denna bakgrund.
Prövning av tolkningsfrågan
Den nationella domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 15 a i direktiv 2006/12 ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för nationella bestämmelser i vilka föreskrivs en avgift för finansiering av en tjänst för hantering och bortskaffande av kommunalt avfall, vilken beräknas på grundval av en uppskattning av den mängd avfall som de personer som använder denna tjänst producerar, och inte på grundval av den mängd avfall som dessa faktiskt producerat och överlåtit till insamling.
Denna domstol vill särskilt få klarhet i huruvida denna bestämmelse ska tolkas på så sätt att den kostnad som uppkommer för ”innehavaren” av avfallet, som överlåtit detsamma till insamling så att det kan bortskaffas, ska stå i proportion till den mängd avfall som faktiskt överlåtits.
Yttranden som har inkommit till domstolen
Comune di Casoria och den italienska regeringen anser att medlemsstaterna förfogar över ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning vid genomförandet av principen förorenaren betalar. Detta gäller i än större utsträckning när det är fråga om införlivande av en bestämmelse i ett direktiv, i förevarande fall av artikel 15 i direktiv 2006/12. Denna regering har hemställt att domstolen ska tillerkänna medlemsstaterna samma utrymme för skönsmässig bedömning som gemenskapens institutioner har tillerkänts vid tolkningen av artikel 130r i EG-fördraget (nu artikel 174 EG i ändrad lydelse) i dom av den 14 juli 1998 i mål
C-284/95, Safety Hi-Tech (REG 1998, s. I-4301)
.
I vart fall anser regeringen att det italienska systemet, som bygger på en avgift, helt och hållet är förenligt med principen förorenaren betalar, eftersom de som kan påverka produktionen av avfall ska stå för kostnaden för hantering och bortskaffande av detsamma. De parametrar som använts för att beräkna avgiften, såsom produktionskapacitet för olika kategorier av användare eller vilken typ av avfall som producerats, är dessutom relevanta.
Europeiska gemenskapernas kommission har påtalat att i direktiv 2006/12 förskrivs inte på vilket sätt medlemsstaterna ska anordna sina system för fördelning av kostnaderna för insamling och bortskaffande av kommunalt avfall. De är således fria att bestämma form och tillvägagångssätt med avseende på det mål som ska uppnås avseende hur kostnaderna ska fördelas mellan dem som har producerat avfallet.
Kommissionen anser, med stöd av kommissionens och rådets meddelande om påförande av kostnader och offentliga myndigheters behörighet på miljöområdet – Principer och tillämpningsföreskrifter, som är en bilaga till rådets rekommendation 75/436/Euratom, EKSG, EEG av den 3 mars 1975 om påförande av kostnader och offentliga myndigheters behörighet på miljöområdet (
EGT L 194, s. 1
), att i medlemsstaternas nationella rätt ska bland annat föreskrivas ett samband mellan den mängd avfall som produceras och det belopp som ska betalas för tjänsten för bortskaffande av avfallet.
I synnerhet kan ett system i den nationella rätten föreskrivas varigenom vissa kategorier av användare, avfallsproducenter, fastställs. Dessa kan därmed påföras en avgift beräknad på grundval av en uppskattning av den mängd avfall som dessa kategorier producerar. I artikel 15 i direktiv 2006/12 krävs således inte att avgiften beräknas på grundval av den mängd avfall som varje användare av denna tjänst faktiskt producerar. Enligt kommissionen bör emellertid inte vissa kategorier av avfallsproducenter undantas från den ekonomiska skyldigheten enligt den nationella rätten.
Domstolens svar
Enligt artikel 8 i direktiv 2006/12 ska varje ”innehavare av avfall” antingen överlåta avfallet till en privat eller offentlig insamlare eller till ett företag som tillämpar de förfaranden som avses i bilaga II A eller II B till detta direktiv, eller själv återvinna eller bortskaffa avfallet enligt bestämmelserna i detsamma.
Följaktligen föreskrivs i artikel 15 a i direktiv 2006/12, vad beträffar en sådan situation som den i målet i den nationella domstolen där innehavarna av avfall överlåter avfallet till en insamlare, att, i enlighet med principen förorenaren betalar, kostnaden för bortskaffande av avfall ska belasta dessa innehavare.
Denna ekonomiska skyldighet åvilar innehavarna eftersom de har bidragit till att skapa avfallet (se dom av den 24 juni 2008 i mål
C-188/07, Commune de Mesquer, REG 2008, s. I-4501
, punkt 77).
Vad beträffar finansieringen av tjänsten för hantering och bortskaffande av kommunalt avfall är medlemsstaterna – i den mån det är fråga om en tjänst som tillhandahålls kollektivt till samtliga ”innehavare” – enligt artikel 15 a i direktiv 2006/12 skyldiga att förvissa sig om att i princip alla de som använder sig av denna tjänst, i deras egenskap av ”innehavare” i den mening som avses i artikel 1 i detta direktiv, gemensamt står för den totala kostnaden för bortskaffandet av avfallet.
Även om medlemsstaterna, som direktiv 2006/12 är riktat till, enligt artikel 249 EG är bundna med avseende på det resultat som ska uppnås avseende ekonomiskt ansvar för kostnaden för bortskaffande av avfall, är de likväl fria att bestämma den form och det tillvägagångssätt som ska användas för att uppnå detta resultat (se domen i det ovannämnda målet Commune de Mesquer, punkt 80).
Såsom kommissionen med rätta har framhållit finns det inte på gemenskapsrättens nuvarande stadium några bestämmelser som antagits med stöd av artikel 175 EG, genom vilka medlemsstaterna förpliktas att använda sig av en exakt metod för finansieringen av kostnaden för bortskaffande av kommunalt avfall. Det är således upp till den berörda medlemsstaten att se till att denna finansiering säkerställs utan åtskillnad genom en skatt, en avgift eller på något annat sätt.
Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 40 i sitt förslag till avgörande är det ofta svårt, och till och med kostsamt, att fastställa den exakta mängd kommunalt avfall som varje ”innehavare” överlåtit till insamling.
Mot denna bakgrund kan kriterier – som dels bestäms efter ”innehavarnas” produktionskapacitet som beräknas på grundval av ytan på den fastighet som de nyttjar samt användningen av densamma, dels efter den typ av avfall som produceras – tillämpas så att kostnaderna för bortskaffandet av avfallet kan beräknas och så att kostnaderna kan fördelas mellan de olika ”innehavarna”. Dessa två parametrar kan nämligen ha en omedelbar inverkan på beloppet av kostnaderna.
Nationella bestämmelser – i vilka föreskrivs en avgift för finansiering av hantering och bortskaffande av kommunalt avfall som beräknas på grundval av en uppskattning av den mängd avfall som produceras, och inte på grundval av den mängd avfall som faktiskt producerats och överlåtits till insamling – kan därmed inte anses stå i strid med artikel 15 a i direktiv 2006/12 på gemenskapsrättens nuvarande stadium.
Vidare utgör inte principen förorenaren betalar hinder för att medlemsstaterna, på grundval av de kategorier av användare som fastställts med avseende på deras respektive kapacitet att producera kommunalt avfall, anpassar i vilken mån vardera av dessa kategorier ska bidra med att betala den totala kostnad som krävs för att finansiera systemet för hantering och bortskaffande av kommunalt avfall.
Vad beträffar beräkningen av avfallsavgiften framgår det i målet vid den nationella domstolen att hotellanläggningarna utgör en kategori av ”innehavare”. Enligt Futura Immobiliare m.fl. behandlas de mindre fördelaktigt än enskilda.
Vid beräkningen av en avgift för bortskaffande av avfall kan det för att uppnå målet att tjänsten ska finansieras vara lämpligt att göra en skattemässig differentiering – i likhet med den differentiering som föreskrivs i de aktuella nationella bestämmelserna mellan hotellföretagen och de enskilda – mellan olika kategorier av användare av tjänsten för insamling och bortskaffande av kommunalt avfall. Denna differentiering ska göras på grundval av objektiva kriterier som har ett direkt samband med vad denna tjänst kostar, såsom deras kapacitet att producera avfall eller vilken typ av avfall som produceras.
Även om denna skattemässiga differentiering inte får gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta finansieringsmål, förfogar emellertid de nationella behöriga myndigheterna på gemenskapsrättens nuvarande stadium över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning på detta område när beräkningsmetoden för en sådan avgift fastställs.
Det ankommer således på den nationella domstolen att, mot bakgrund av sakförhållandena och de rättsliga förhållandena som lagts fram vid rätten, undersöka huruvida den aktuella avfallsavgiften inte medför att vissa ”innehavare”, i förevarande fall hotellanläggningar, åläggs att betala kostnader som är uppenbart oproportionerliga i förhållande till den mängd eller den typ av avfall som de kan producera.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den fråga som ställts besvaras på följande sätt. Artikel 15 a i direktiv 2006/12 ska tolkas på så sätt att den, på gemenskapsrättens nuvarande stadium, inte utgör hinder för nationella bestämmelser i vilka föreskrivs en avgift för finansiering av en tjänst för hantering och bortskaffande av kommunalt avfall, vilken beräknas på grundval av en uppskattning av den mängd avfall som de personer som använder denna tjänst producerar, och inte på grundval av den mängd avfall som dessa faktiskt producerat och överlåtit till insamling. Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att, mot bakgrund av sakförhållandena och de rättsliga förhållandena som lagts fram vid rätten, undersöka huruvida den aktuella avfallsavgiften inte medför att vissa ”innehavare”, i förevarande fall hotellanläggningar, åläggs att betala kostnader som är uppenbart oproportionerliga i förhållande till den mängd eller den typ av avfall som de kan producera.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Artikel 15 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/12/EG av den 5 april 2006 om avfall ska tolkas på så sätt att den, på gemenskapsrättens nuvarande stadium, inte utgör hinder för nationella bestämmelser i vilka föreskrivs en avgift för finansiering av en tjänst för hantering och bortskaffande av kommunalt avfall, vilken beräknas på grundval av en uppskattning av den mängd avfall som de personer som använder denna tjänst producerar, och inte på grundval av den mängd avfall som dessa faktiskt producerat och överlåtit till insamling.

Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att, mot bakgrund av sakförhållandena och de rättsliga förhållandena som lagts fram vid rätten, undersöka huruvida den aktuella avgiften för bortskaffande av fast kommunalt avfall inte medför att vissa ”innehavare”, i förevarande fall hotellanläggningar, åläggs att betala kostnader som är uppenbart oproportionerliga i förhållande till den mängd eller den typ av avfall som de kan producera.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.