CELEX: 62006CJ0328
Kaubamärgid
Direktiiv 89/104/EMÜ
Artikli 4 lõike 2 punkt d
Pariisi konventsiooni artikli 6 bis tähenduses liikmesriigis "üldtuntud" kaubamärgid
Kaubamärgi tuntus
Geograafiline ulatus

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 1989, L 40, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92; edaspidi „direktiiv”) artikli 4 tõlgendamist.
Taotlus esitati registreeritud kaubamärgi FINCAS TARRAGONA, mis hõlmab erinevaid tegevusalasid kinnisvarasektoris, omaniku A. Nieto Nuño ja Tarragonas (Hispaanias) tegutseva kinnisvaraagendi L. Monlleó Franquet’ vahelise kohtuvaidluse raames, mis tulenes sellest, et viimati nimetatu kasutas oma kutsealases tegevuses varasemat registreerimata kaubamärki FINCAS TARRAGONA hispaania keeles või FINQUES TARRAGONA katalaani keeles.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusaktid
Direktiivi artikkel 4 pealkirjaga: „Kaubamärgi registreerimisest keeldumise või selle kehtetukstunnistamise täiendavad põhjused, mis on seotud varasemate õigustega vastuollu sattumisega” sätestab:
„1.   Kaubamärki ei registreerita ja kui see on registreeritud, võib ta kehtetuks tunnistada, kui:
a)
see on identne varasema kaubamärgiga ning kaubad või teenused, mille jaoks kaubamärki taotletakse või mille jaoks see on registreeritud, on identsed kaupade või teenustega, mille jaoks on kaitstud varasem kaubamärk;
b)
identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et üldsus võib need omavahel segi ajada või tekitada seoseid varasema kaubamärgiga.
2.   Lõike 1 kohaldamisel tähendab „varasem kaubamärk” järgmist:
[…]
d)
kaubamärgid, mis on kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäeval või vajaduse korral kaubamärgi registreerimise prioriteetsust käsitleva nõude esitamise kuupäeval [kaubamärgi registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeval] liikmesriigis üldtuntud selle sõna Pariisi konventsiooni artiklis 6
bis
sätestatud tähenduses.
[…]
4.   Lisaks sellele võib iga liikmesriik sätestada, et kaubamärki ei registreerita või kui see on registreeritud, siis võib ta kehtetuks tunnistada, kui ja kuivõrd:
[…]
b)
õigused registreerimata kaubamärgile või muule kaubandustegevuses kasutatavale tähisele omandati enne hilisema kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäeva või hilisema kaubamärgi registreerimise taotluse prioriteetsust käsitleva nõude esitamise kuupäeva [hilisema kaubamärgi registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeva] ja kõnealune registreerimata kaubamärk või muu tähis annab selle omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine;
[…]”. [täpsustatud tõlge]
Direktiivi artikli 6 pealkirjaga: „Kaubamärgi mõju piirangud” lõige 2 näeb ette:
„Kaubamärk ei anna selle omanikule õigust keelata kolmandatel isikutel kasutada kaubandustegevuse käigus varasemat õigust, mis kehtib ainult konkreetses paikkonnas, kui seda õigust tunnustatakse kõnealuse liikmesriigi õigusaktidega ja selle territooriumi piires, kus seda tunnustatakse.”
Pariisi konventsioon
Tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni, mis allkirjastati 20. märtsil 1883 Pariisis, vaadati viimati läbi Stockholmis ja muudeti (
Recueil des traités des Nations unies
, kd 828, nr 11851, lk 305; edaspidi „Pariisi konventsioon”) ning mis on siduv kõigi Euroopa Ühenduse liikmesriikide jaoks, artikkel 6
bis
sätestab:
„Kaubamärgid: üldtuntud kaubamärgid
(1)   [Tööstusomandi kaitse l]iidu liikmesriigid kohustuvad
ex officio
, kui antud riigi seadused seda lubavad, või asjast huvitatud isiku taotlusel tagasi lükkama või kehtetuks tunnistama ja keelama kaubamärgi tarvitamise, kui märk kujutab endast teise märgi taasesitust, jäljendit või tõlget, mis võib põhjustada tema äravahetamist, kuivõrd registreerimis- või kasutusriigi pädev organ tunnistab, et märk on selles riigis üldtuntud kui käesoleva konventsiooni eesõigusi kasutava isiku märk ja seda tarvitatakse samasuguste või sarnaste toodete jaoks. Käesolev säte laieneb ka juhtudele, kus märgi oluline osa kujutab endast niisuguse üldtuntud märgi taasesitust või jäljendit, mis võib põhjustada äravahetamist teise märgiga.
(2)   Niisuguse märgi tühistamise avalduse esitamistähtaeg on vähemalt viis aastat, arvates märgi registreerimise päevast; liidu liikmesriikidele antakse õigus määrata tähtaega, mille jooksul võidakse nõuda märgi kasutamise keelamist.
(3)   Avalduse esitamise tähtaega selliste märkide tühistamise või kasutamise keelamise kohta, mida on registreeritud või kasutatud ebaausal viisil, kindlaks ei määrata.”
Siseriiklikud õigusaktid
Hispaania 7. detsembri 2001. aasta kaubamärgiseaduse nr 17/2001 (Ley de Marcas Española 17/2001) artikkel 6 näeb ette:
„1.   Tähist ei saa registreerida kaubamärgina, kui:
a)
see on identne varasema kaubamärgiga, mida kasutatakse identsete kaupade või teenuste jaoks;
b)
identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et üldsus ajab need omavahel segi; segiajamise tõenäosus hõlmab varasema kaubamärgiga seostamise tõenäosust.
2.   Lõike 1 kohaldamisel tähendab „varasem kaubamärk” järgmist:
[…]
d)
registreerimata kaubamärgid, mis on kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeval või kaubamärgi registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeval Hispaanias üldtuntud Pariisi konventsiooni artikli 6
bis
tähenduses.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
A. Nieto Nuño omab kaubamärki FINCAS TARRAGONA, mis on registreeritud Hispaanias 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (läbi vaadatud ja muudetud kujul) klassi 36 kuuluvate omandi ja kaasomandi haldamise, kinnisvara üürimise, kinnisvara müügi, õigusalase nõustamise ja kinnisvara arendamisega seotud tegevuste jaoks.
L. Monlleó Franquet, kes on kinnisvaraagent Tarragonas, kasutab oma kutsealase tegevuse tähistamiseks avalikult ja kestvalt nime FINCAS TARRAGONA hispaania keeles või FINQUES TARRAGONA katalaani keeles.
A. Nieto Nuño esitas kaubamärgialaste Hispaania õigusaktide alusel Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelonale hagi L. Monlleó Franquet’ vastu, paludes, et kohus tuvastaks registreeritud kaubamärgi FINCAS TARRAGONA rikkumise põhikohtuasja kostja poolt.
L. Monlleó Franquet väitis enda kaitseks, et nimi, mille all ta oma tegevust teostab, on varasem üldtuntud registreerimata kaubamärk, mida ta kasutab vähemalt alates 1978. aastast. Ta esitas vastuhagi, millega taotles põhikohtuasja hageja kaubamärgi registrist kustutamist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasja kostja kasutab oma registreerimata kaubamärki üksnes Tarragona linnas ja selle ümbruses, nii et avalikkuse, klientide, tarbijate ja konkurentide asjaomane osa ei lange kokku kogu Hispaania asjaomase avalikkuse ega ka selle märkimisväärse osaga.
Neil asjaoludel otsustas Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi] artiklis 4 kasutatud mõiste „kaubamärgi „üldtuntus” liikmesriigis” tähendab üksnes ja eranditult tuntuse ja leviku taset Euroopa Liidu liikmesriigis või selle riigi territooriumi märkimisväärses osas või võib kaubamärgi üldtuntust seostada territooriumiga, mis ei ühti riigi territooriumiga, vaid pigem autonoomse piirkonna, maakonna, provintsi või linna territooriumiga, sõltuvalt kaubast või teenusest, mida kaubamärk kaitseb, ja isikutest, kellele kaubamärk tegelikult suunatud on, teisisõnu sõltuvalt turust, kus kaubamärki kasutatakse?”
Eelotsuse küsimus
Esitatud küsimus käsitleb varasema kaubamärgi üldtuntuse geograafilist ulatust, mitte aga üldtuntuse enda hindamise kriteeriume, mille puhul tuginetakse kaubamärgi tuntuse tasemele avalikkuse seas.
Seoses üldtuntuse geograafilise ulatusega peab märkima, et direktiivi artikli 4 lõike 2 punkti d alusel tuleb Pariisi konventsiooni artikli 6
bis
tähenduses „üldtuntud kaubamärkide” olemasolu hinnata „liikmesriigis”.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse eesmärk on, et täpsustataks sõna „liikmesriigis” ulatust.
Põhikohtuvaidluse asjaolude alusel küsib ta sisuliselt, kas direktiivi artikli 4 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et varasem kaubamärk peab olema üldtuntud liikmesriigi, kus see registreeriti, kogu territooriumil või selle märkimisväärses osas, või kas selle sättega tagatud kaitse hõlmab ka olukorda, mil varasema kaubamärgi üldtuntus piirdub ühe linna ja selle ümbruskonnaga.
Kuna ühenduse sättes, mida tuleb tõlgendada, puudub sellekohane täpsustus, ei saa mõistagi nõuda, et üldtuntus ulatuks liikmesriigi „kogu” territooriumile, ning piisab, kui üldtuntus esineb selle märkimisväärses osas (vt analoogia alusel seoses lähedase mõistega „kaubamärgi „maine””, mille puhul direktiivi artikli 5 lõige 2 viitab samuti hindamisele „liikmesriigis”, 14. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-375/97: General Motors, EKL 1999, lk I-5421
, punkt 28).
Sellegipoolest ei oleks sõna „liikmesriigis” tavatähendusega kooskõlas see, kui kõnealust sõna kasutataks seoses üldtuntusega, mis piirdub ühe linna ja selle ümbruskonnaga, mis koos ei moodusta liikmesriigi märkimisväärset osa.
Igal juhul tuleb märkida, et varasema registreerimata kaubamärgi suhtes võib vajadusel kohaldada eelkõige:
—
direktiivi artikli 4 lõike 4 punkti b, mis võimaldab liikmesriigil sätestada, et kaubamärki ei registreerita või kui see on registreeritud, siis võib ta kehtetuks tunnistada, kui ja kuivõrd õigused registreerimata kaubamärgile omandati varem ja kõnealune registreerimata kaubamärk annab selle omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine;
—
direktiivi artikli 6 lõiget 2, mis võimaldab liikmesriigil lubada kasutada varasemat, ainult konkreetses paikkonnas kehtivat õigust selle territooriumi piires, kus seda tunnustatakse.
Ilma et see mõjutaks kahe viimati nimetatud sätte kohaldamisala, tuleb esitatud küsimusele seega vastata, et direktiivi artikli 4 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et varasem kaubamärk peab olema üldtuntud selle liikmesriigi kogu territooriumil või selle märkimisväärses osas, kus see registreeriti.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 4 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et varasem kaubamärk peab olema üldtuntud selle liikmesriigikogu territooriumil või selle märkimisväärses osas, kus see registreeriti.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.