CELEX: 62002CJ0053
Direktiivit 75/442/ETY ja 91/156/ETY
Jätteet
Jätehuoltosuunnitelmat
Sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi
Lupa sellaisen jätehuoltosuunnitelman puuttuessa, joka sisältää maantieteellisen kartan, jossa osoitetaan täsmällisesti jätteistä huolehtimispaikoiksi tarkoitetut alueet

Conseil d’État on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 8.2.2002 (C‑53/02) ja 28.5.2003 (C‑217/02) tekemillään päätöksillä,
joista ensimmäinen on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 21.2.2002 ja toinen 13.6.2002, EY 234 artiklan nojalla jätteistä
15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY (EYVL 194, s. 39), sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991
annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, s. 32; jäljempänä direktiivi), tulkintaa koskevia useita ennakkoratkaisukysymyksiä.
Nämä kysymykset on esitetty kahdessa asiassa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä commune de Braine-le-Château (Braine-le-Châteaun
kunta) (C‑53/02) sekä Tillieut, l’asbl association des habitants de Louvain-la-Neuve (voittoa tavoittelematon Louvain-la-Neuven
asukkaiden yhdistys) ja Grégoire (C‑217/02; jäljempänä Tillieut ym.) ja toisaalta Vallonian hallintoalue, ja jotka koskevat
lupaa käyttää jätteistä huolehtimiseen tarkoitettuja paikkoja.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 1 artiklan e alakohdasta yhdessä sen liitteen II A kanssa seuraa, että tässä direktiivissä tarkoitetaan jätteistä
”huolehtimisella” muiden toimien ohella ”jätteiden sijoittamista maan päälle tai alle (esimerkiksi kaatopaikoille)”, niiden
”maaperäkäsittelyä”, ”syväinjektointia” tai ”allastamista”.
Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet edistääkseen:
a)
ensiksi jätteiden tuotannon ja niiden haitallisuuden estämistä tai vähentämistä erityisesti:
–
kehittämällä luonnonvarojen käyttöä varten puhtaita ja säästeliäämpiä teknologioita;
–
kehittämällä teknisesti ja saattamalla markkinoille tuotteita, jotka on suunniteltu siten, ettei niiden valmistustapa, käyttö
ja niistä huolehtiminen aiheuta lainkaan tai aiheuttaa mahdollisimman vähän jätteen määrän ja haitallisuuden lisääntymistä
ja pilaantumisvaaraa;
–
kehittämällä sopivia tekniikoita hyödynnettäväksi tarkoitettuun jätteeseen sisältyvistä vaarallisista aineista huolehtimiseksi;
− − ”
Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteet hyödynnetään ja niistä huolehditaan
vaarantamatta ihmisten terveyttä ja käyttämättä menettelyjä tai menetelmiä, joista voi aiheutua vahinkoa ympäristölle ja erityisesti,
että:
–
ei vaaranneta vesiä, ilmaa, maaperää ja kasveja sekä eläimiä;
–
ei tuoteta melu- tai hajuhaittoja;
–
ei vahingoiteta haitallisesti maaseutua tai erityisalueita.
Jäsenvaltioiden on myös toteutettava tarvittavat toimenpiteet jätteiden hylkäämisen, upottamisen tai valvomattoman huolehtimisen
estämiseksi.”
Direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet, tarvittaessa tai milloin se on suositeltavaa yhteistyössä muiden
jäsenvaltioiden kanssa, perustaakseen yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston, ottaen huomioon parhaan saatavilla
olevan teknologian, josta ei aiheudu liiallisia kustannuksia. Verkoston on oltava sellainen, että yhteisö tulee kokonaisuudessaan
omavaraiseksi jätteenkäsittelyn suhteen ja jäsenvaltiot pääsevät kukin erikseen lähemmäksi tätä tavoitetta ottaen kuitenkin
huomioon maantieteelliset olosuhteet tai tietyn lajisiin jätteisiin erikoistuneiden laitosten tarpeen.
2.

Verkoston avulla on oltava myös mahdollista huolehtia jätteistä jossakin lähimmistä asianmukaisista laitoksista sopivimpien
menetelmien ja teknologioiden avulla siten, että varmistetaan korkeatasoinen ympäristön ja ihmisen terveyden suojelu.”
Direktiivin 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Edellä 3, 4 ja 5 artiklassa mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi on 6 artiklassa tarkoitettua toimivaltaista viranomaista
tai viranomaisia vaadittava laatimaan niin pian kuin mahdollista yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia. Näiden suunnitelmien
on käsitettävä erityisesti seuraavat asiat:
–
hyödynnettävien tai käsiteltävien jätteiden lajit, määrät ja alkuperä;
–
yleiset tekniset vaatimukset;
–
tietynlaisia jätteitä varten mahdollisesti tarvittavat erityisjärjestelyt;
–
sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi.
Suunnitelmat voivat koskea esimerkiksi:
–
luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, joilla on jätteenkäsittelyyn tarvittava pätevyys;
–
jätteiden hyödyntämis- ja huolehtimistoiminnan arvioituja kustannuksia;
–
sopivia keinoja jätteiden keräilyn, lajittelun ja käsittelyn järkeistämisen edistämiseksi.
2.

Jäsenvaltioiden on oltava tarvittaessa yhteistyössä muiden jäsenvaltioiden ja komission kanssa tällaisten suunnitelmien laatimiseksi.
Niiden on ilmoitettava näistä suunnitelmista komissiolle.
3.

Jäsenvaltiot voivat toteuttaa tarvittavat toimenpiteet estääkseen sellaiset jätteiden siirrot, jotka eivät ole jätehuoltosuunnitelmien
mukaisia. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille kaikista tällaisista toimenpiteistä.”
Direktiivin 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Edellä olevan 4, 5 ja 7 artiklan soveltamiseksi on kaikkien laitosten tai yritysten, jotka suorittavat liitteessä II A tarkoitettuja
toimia, saatava siihen lupa 6 artiklassa tarkoitetulta toimivaltaiselta viranomaiselta.
Tällaisessa luvassa on erityisesti mainittava:
–
jätteiden lajit ja määrät;
–
tekniset vaatimukset;
–
toteutettavat turvatoimet;
–
paikka, jossa jätteistä huolehditaan;
–
käsittelymenetelmä.
2.

Luvat voidaan myöntää määräajaksi, ne voidaan uusia, niihin voidaan liittää ehtoja ja velvoitteita tai luvat voidaan evätä
varsinkin, jos aiottu huolehtimismenetelmä ei ole ympäristönsuojelun kannalta hyväksyttävä.”
Direktiivin 91/156 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti jäsenvaltioiden oli yhtäältä saatettava tämän direktiivin
noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 1.4.1993 ja niiden oli toisaalta
ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
Kaatopaikoista 26 päivänä huhtikuuta 1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/31/EY (EYVL L 182, s. 1), joka tuli voimaan 16.7.1999
ja jonka noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset jäsenvaltioiden oli annettava viimeistään
kaksi vuotta tämän jälkimmäisen päivämäärän jälkeen, 8 artiklan b alakohdassa täsmennetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä varmistuakseen, että:
− −
b)
kaatopaikkahanke on direktiivin 75/442/ETY 7 artiklassa tarkoitetun jätehoitosuunnitelman tai siinä tarkoitettujen jätehoitosuunnitelmien
mukainen”.
Kansallinen lainsäädäntö
Décret du 27 juin 1996 relatif aux déchets -nimisen asetuksen (jätteistä annettu asetus), (Moniteur belge 2.8.1996; jäljempänä
asetus) 24 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.

Hallituksen on laadittava décret du 21 avril 1994 relatif à la planification en matière d’environnement dans le cadre du développement
durable -nimisen asetuksen [ympäristönsuunnittelusta kestävän kehityksen puitteissa 21.4.1994 annettu asetus] 11−16 §:n mukaisesti
jätehuoltosuunnitelma. Tämä suunnitelma muodostaa tässä asetuksessa tarkoitetun sektoriohjelman. Se voidaan laatia jätelajeittain
tai toimialoittain.
Suunnitelmaan on sisällytettävä erityisesti seuraavat seikat:
1)

kuvaus jätelajeista, niiden määrästä ja alkuperästä, vuosittain tuotettujen ja siirrettyjen jätteiden käsittelytavoista sekä
toiminnassa olevista laitoksista ja niille varatuista alueista;
2)

luettelo voimassa olevista lainsäädännöllisistä ja yleisistä toimenpiteistä, jotka vaikuttavat jätehuoltoon;
3)

kuvaus alan todennäköisestä kehityksestä ja niistä tavoitteista, jotka jätehuollossa on saavutettava;
4)

jätteiden torjumiseksi, niiden hyödyntämiseksi ja niistä huolehtimiseksi kehitettävät hankkeet ja toimenpiteet, suositeltavat
jätteistä huolehtimistavat ja ‑tekniikat sekä ne luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, joilla on jätteenkäsittelyyn tarvittava
pätevyys.
Suunnitelmaan on liitettävä tiedot siitä, miten se vaikuttaa julkishallinnon budjetteihin ja miten sen odotetaan vaikuttavan
talouteen yleensä lyhyellä, keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä, sekä tiedot niistä seurauksista, joita sillä ennakoidaan
olevan ympäristölle.
2.

Hallituksen on laadittava 25 ja 26 §:ssä säädettyä menettelyä noudattaen teknisiä jätteensijoituskeskuksia koskeva suunnitelma,
joka käsittää jätteentuottajan yksinomaiseen käyttöön tarkoitettuja jätteensijoituskeskuksia lukuun ottamatta teknisten jätteensijoituskeskusten
perustamiseen ja toimintaan käytettävissä olevat alueet.
Tämän momentin mukaisessa suunnitelmassa tarkoitettujen teknisten jätteensijoituskeskusten lisäksi ei voida hyväksyä mitään
muita teknisiä jätteensijoituskeskuksia niitä keskuksia lukuun ottamatta, jotka on tarkoitettu jätteentuottajan yksinomaiseen
käyttöön.”
Vallonian hallintoalueen hallitus vahvisti asetuksen 24 §:n 1 ja 2 momentin säännösten täytäntöönpanemiseksi ensinnäkin 15.1.1998
Horizon 2010 -nimisen Vallonian hallintoalueen jätesuunnitelman (Moniteur belge 21.4.1998, s. 11 806; jäljempänä Horizon 2010
-suunnitelma) ja toiseksi 1.4.1999 teknisiä jätteensijoituskeskuksia koskevan suunnitelman (plan des centres d'enfouissement
technique), (Moniteur belge 13.7.1999, s. 26 747; jäljempänä CET-suunnitelma), joka tuli voimaan 13.7.1999. Nämä molemmat
suunnitelmat toimitettiin komissiolle direktiivin 7 artiklan täytäntöönpanon yhteydessä.
Asetuksen 70 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Niin kauan kuin 24 §:n 2 momentissa säädetty teknisiä jätteensijoituskeskuksia koskeva suunnitelma ei ole tullut voimaan,
voidaan 11 §:ssä tarkoitettujen teknisten jätteensijoituskeskusten perustamista ja käyttöä koskevien lupahakemusten ja Code
wallon de l’aménagement du territoire, de l’urbanisme et du patrimoine -nimisen lain [Vallonian hallintoalueen maankäytön
suunnittelusta, yhdyskuntasuunnittelusta ja kansallisomaisuudesta annettu laki] 41 §:n 1 momentissa tarkoitettujen rakennuslupahakemusten
perusteella, jotka on otettu tutkittaviksi ennen kuin parlamentti on hyväksynyt tämän asetuksen, myöntää lupa teollisuus-,
maatalous- ja louhinta-alueilla, sellaisina kuin nämä alueet on määritelty edellä mainitun lain 172, 176 ja 182 §:ssä.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Asia C-53/02
Vallonian hallintoalueen hallitus myönsi 21.5.1999 tekemällään päätöksellä BIFFA Waste Services SA:lle (jäljempänä BIFFA)
luvan Braine-le-Châteaussa (Belgia) sijaitsevan teknisen jätteensijoituskeskuksen laajentamiseen ja käyttöön. Tämä lupa koski
erityisesti Cour-au-Bois Nordin jätteenkäsittelypaikan laajentamista sen viereiselle Cour-au-Bois Sudin alueelle.
Braine-le-Châteaun kunta (jäljempänä Braine-le-Château), jota Feron ja De Codt tukivat, valitti Conseil d’État’han 21.5.1999
myönnetyn luvan peruuttamiseksi. Se vetoaa valituksensa tueksi muun muassa direktiivin 4, 5, 7 ja 9 artiklan rikkomiseen.
Se katsoo, että direktiivin 7 artiklasta ja asetuksen 24 §:n 2 momentista huolimatta Vallonian hallintoalueen hallitus ei
ollut laatinut minkäänlaista jätehuoltosuunnitelmaa kyseisen luvan myöntämispäivään mennessä. Sen mukaan Horizon 2010 -suunnitelma
ei yhtäältä ole tällainen suunnitelma ja CET‑suunnitelma ei toisaalta ollut voimassa edellä mainittuna päivänä. Braine-le-Château
lisää, että Cour-au-Bois Sudin alue ei kuulu CET-suunnitelman piiriin, mistä seuraa, että kyseinen lupa myönnettiin sellaista
aluetta varten, jota ei ole luetteloitu jätteistä huolehtimispaikkoja koskevassa suunnitelmassa.
Vallonian hallintoalueen hallitus väittää, että Horizon 2010 -suunnitelma käsittää direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun
suunnitelman ja että kyseinen alue kuuluu sen piiriin. Pääasiassa väliintulijana oleva BIFFA väittää, ettei ole mitenkään
näytetty toteen, että direktiivin 7 artiklassa edellytetään välttämättä sellaista kaatopaikkasuunnittelua, jonka Vallonian
hallintoalue on toteuttanut CET-suunnitelmassa.
Braine-le-Château vastaa muun muassa, että Horizon 2010 -suunnitelma on politiikan suuntaviivoja käsittelevä yleinen asiakirja,
joka ei täytä direktiivin 7 artiklan vaatimuksia, ja että tämä suunnitelma sisältää olemassa olevia teknisiä jätteensijoituskeskuksia
koskevan luettelon mutta ei potentiaalisia jätteistä huolehtimispaikkoja, joten Cour-au-Bois Nordin alue mainitaan siinä,
kun taas Cour-au-Bois Sudin aluetta ei mainita. Tämä koskee myös CET-suunnitelmaa: yksinomaan Cour-au-Bois Nordin alue on
hyväksyttyjen keskusten luettelossa, kun taas Cour-au-Bois Sudin aluetta ei mainita tässä suunnitelmassa valikoitujen uusien
paikkojen luettelossa. Braine-le-Châteaun mukaan asetuksen 70 § ei voi mitenkään olla direktiivissä säädetty suunnitelma,
koska tämäntyyppisessä säännöksessä ei määritetä direktiivin 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti ”sopivia
paikkoja”, sillä tällainen määrittäminen edellyttää sitä, että ehdotettua paikkaa tarkastellaan tämän direktiivin muut vaatimukset
eli erityisesti kansanterveyden suojelu ja ympäristönsuojelu huomioon ottaen.
Conseil d’État on päättänyt tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Tarkoittaako jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991
annetulla direktiivillä 91/156/ETY, 7 artiklassa jäsenvaltioille asetettu velvollisuus laatia yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia,
jonka tai joiden on käsitettävä erityisesti ’sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi’, sitä, että jäsenvaltiot,
joille direktiivi on osoitettu, ovat velvollisia merkitsemään maantieteelliseen karttaan täsmällisesti jätteistä huolehtimispaikoiksi
tarkoitetut alueet tai määrittämään riittävän täsmällisesti näiden paikkojen sijaintikriteerit, jotta direktiivin 9 artiklan
mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko paikka tai laitos suunnitelmassa tarkoitetun
jätehuollon piiriin?
2)
Ovatko jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla
direktiivillä 91/156/ETY, 4, 5 ja 7 artikla, mahdollisesti yhdessä saman direktiivin 9 artiklan kanssa, esteenä sille, että
jäsenvaltio, joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai jotka
käsittävät ’sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi’, myöntää yksittäisiä lupia kaatopaikkojen kaltaisten jätteenkäsittelylaitosten
käyttämiseksi?”
Asia C‑217/02
Propreté, Assainissement, Gestion de l’Environnement SA:lle (jäljempänä Page) annettiin ministerin 16.12.1998 tekemällä päätöksellä
lupa jatkaa teknisen jätteensijoituskeskuksen (kaatopaikan) käyttöä Les trois burettes -nimisellä paikalla Mont-Saint-Guibertissä
(Belgia). Tässä päätöksessä vahvistetaan kaatopaikan ”jälkihoitoa” koskevat ehdot ja perustetaan kyseisen keskuksen seurantakomitea
ja tieteellinen komitea.
Tillieut ym. ja l’asbl association l’Épine blanche (l’Épine blanche -niminen voittoa tavoittelematon yhdistys) valittivat
Conseil d’État’han saadakseen ministerin 16.12.1998 tekemän päätöksen kumotuksi. Koska nämä asiat liittyvät toisiinsa, niiden
käsittely yhdistettiin pääasiassa. Kyseinen yhdistys kuitenkin peruutti sittemmin valituksensa.
Tillieut ym. väittävät erityisesti, että kyseisessä päätöksessä myönnetty lupa annettiin yhtäältä direktiivin 7 artiklan 1
kohdan ja 9 artiklan sekä toisaalta asetuksen 24 §:n 2 momentin vastaisesti sellaista aluetta varten, jota ei ole luetteloitu
suunnitelmassa, joka koskee jätteistä huolehtimispaikkoja. Ne väittävät lähinnä, että kyseisessä 7 artiklassa edellytetään
jätteistä huolehtimispaikkojen fyysistä suunnittelua, että direktiivin täytäntöönpanoa varten varattu määräaika on kulunut
umpeen, että Horizon 2010 -suunnitelma ei edusta direktiivissä edellytettyä fyysistä suunnittelua ja että CET-suunnitelma
oli kyseessä olevan päätöksen hyväksymishetkellä vasta valmisteluvaiheessa. Ne lisäävät, että asetuksen 70 § ei täytä direktiivissä
säädettyä suunnitteluvaatimusta, koska direktiivin täytäntöönpano edellyttää ”sopivien paikkojen” määrittämistä ja ehdotetun
paikan tarkastelua direktiivin muut vaatimukset eli kansanterveyden suojelu ja ympäristönsuojelu huomioon ottaen.
Vallonian hallintoalue väittää muun muassa, ettei direktiivin 7 ja 9 artiklalla ole välitöntä oikeusvaikutusta. Se katsoo
lisäksi, että jätehuoltosuunnitelmilla ei ole sitovaa oikeusvaikutusta ja että direktiivissä jätetään jäsenvaltioiden päätettäväksi,
onko suunnitelmassa yksilöitävä valitut alueet vai voidaanko siinä ainoastaan vahvistaa kriteerit sopivien paikkojen määrittelemiseksi.
Vallonian hallintoalue katsoo myös, että Horizon 2010 -suunnitelmassa on useita fyysistä suunnittelua koskevia määräyksiä,
joiden mukainen ministerin 16.12.1998 tekemän päätöksen kohteena oleva alue on. Vallonian hallintoalue viittaa myös CET-hankkeeseen,
joka hyväksyttiin tilapäisesti 30.4.1998 tehdyllä päätöksellä ja jossa otetaan huomioon Mont-Saint-Guibertin kaatopaikka.
Se katsoo lopuksi, että direktiivin 7 artikla on pantu asianmukaisesti täytäntöön asetuksen 70 §:llä, koska siinä osoitetaan
ne alakohtaisten suunnitelmien sisältämät alueet, joille voidaan tilapäisesti sijoittaa teknisiä jätteensijoituskeskuksia.
Pääasiassa väliintulijana oleva Page katsoo, että direktiivin 7 artiklassa ei velvoiteta jätteenkäsittelylaitosten fyysiseen
suunnitteluun. Tässä säännöksessä tarkoitetaan itse asiassa teknistä eikä maantieteellistä suunnittelua. Direktiivissä ei
täsmennetä jätehuoltosuunnitelmien oikeudellista merkitystä, mistä Pagen mukaan seuraa yhtäältä se, ettei näillä suunnitelmilla
välttämättä ole normatiivista vaikutusta, ja toisaalta se, ettei luvan myöntäminen välttämättä edellytä minkäänlaista fyysistä
suunnittelua. Se väittää myös, että asetus täyttää direktiivin 7 artiklassa säädetyn fyysistä suunnittelua koskevan vaatimuksen
ja että tämä sama pätee myös Horizon 2010 -suunnitelmaan. Page korostaa lopuksi sitä, ettei kyseisen 7 artiklan täytäntöönpanolle
ole säädetty määräaikaa ja ettei komissio ole käynnistänyt jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä
Belgian kuningaskuntaa vastaan.
Conseil d’État on päättänyt tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Tarkoittaako jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991
annetulla direktiivillä 91/156/ETY, 7 artiklassa jäsenvaltioille asetettu velvollisuus laatia yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia,
jonka tai joiden on käsitettävä erityisesti ’sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi’, sitä, että jäsenvaltiot,
joille direktiivi on osoitettu, ovat velvollisia merkitsemään maantieteelliseen karttaan täsmällisesti jätteistä huolehtimispaikoiksi
tarkoitetut alueet tai määrittämään riittävän täsmällisesti näiden paikkojen sijaintikriteerit, jotta direktiivin 9 artiklan
mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko paikka tai laitos suunnitelmassa tarkoitetun
jätehuollon piiriin?
2)
Onko jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla
direktiivillä 91/156/ETY, 7 artikla, mahdollisesti yhdessä saman direktiivin 9 artiklan kanssa, esteenä sille, että jäsenvaltio,
joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai jotka käsittävät ’sopivat
paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi’, myöntää yksittäisiä lupia kaatopaikkojen kaltaisten jätteenkäsittelylaitosten
käyttämiseksi?
3)
Tarkoittaako jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991
annetulla direktiivillä 91/156/ETY, 7 artiklan 1 kohta sitä, että suunnitelma tai suunnitelmat, joka käsittää tai jotka käsittävät
’sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi’, oli laadittava viimeistään 1.4.1993, vai tarkoittaako se sitä, että
se tai ne on laadittava kohtuullisessa ajassa, joka voi olla pitempi kuin se määräaika, jonka kuluessa direktiivi on saatettava
osaksi kansallista oikeusjärjestystä?”
Nämä kaksi asiaa yhdistettiin suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 7.1.2003
antamalla määräyksellä.
Ennakkoratkaisukysymykset
Ensimmäinen kysymys (asiat C‑53/02 ja C‑217/02)
Tällä kysymyksellä kansallinen tuomioistuin kysyy lähinnä, onko direktiivin 7 artiklaa tulkittava siten, että suunnitelmaan
tai suunnitelmiin, jonka tai jotka jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on laadittava tämän säännöksen perusteella,
on sisällyttävä maantieteellinen kartta, jossa määritetään täsmällisesti jätteistä huolehtimispaikkojen sijainti, vai velvoitetaanko
nämä viranomaiset kyseisessä säännöksessä yksinomaan määrittämään riittävän täsmälliset sijaintikriteerit, jotta direktiivin
9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää, kuuluuko kyseessä oleva paikka tai laitos
suunnitelmassa tarkoitetun jätehuollon piiriin.
Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti jäsenvaltioiden toimivaltaisia viranomaisia on vaadittava
laatimaan niin pian kuin mahdollista yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia tämän direktiivin 3, 4 ja 5 artiklassa mainittujen
tavoitteiden toteuttamiseksi. Tämän saman kohdan mukaan näiden suunnitelmien on käsitettävä erityisesti hyödynnettävien tai
käsiteltävien jätteiden lajit, määrät ja alkuperä, yleiset tekniset vaatimukset, tietynlaisia jätteitä varten mahdollisesti
tarvittavat erityisjärjestelyt ja sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi.
Vaikka tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee, että jätehuoltosuunnitelmien on käsitettävä ”sopivat paikat tai laitokset jätteistä
huolehtimiseksi”, tämän sanamuodon perusteella ei kuitenkaan voida päätellä − kun näiden paikkojen osoittamista koskevia yksityiskohtaisia
sääntöjä ei ole millään tavoin täsmennetty − että kyseisiin suunnitelmiin on välttämättä sisällyttävä jätteistä huolehtimispaikkojen
täsmällinen sijainti.
Direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetään lisäksi, että sellaisille laitoksille tai yrityksille myönnetty yksittäinen lupa,
jotka suorittavat liitteessä II A tarkoitettuja huolehtimistoimia, käsittää muun muassa ”paikat, joissa jätteistä huolehditaan”.
Tässä säännöksessä ei suljeta pois sitä, että tällaisen paikan täsmällinen sijainti voidaan määrittää vasta yksittäisen luvan
myöntämisvaiheessa.
Jätteistä huolehtimispaikkojen täsmällistä sijaintia ei joka tapauksessa voida kaikissa tapauksissa määrittää yksinomaan jätehuoltosuunnitelmissa,
koska tällaista sijaintia koskeva lopullinen päätös riippuu mahdollisesti maankäytön suunnittelun alalla sovellettavista säännöistä
ja erityisesti tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27 päivänä kesäkuuta 1985 annetun
neuvoston direktiivin 85/337/ETY (EYVL L 175, s. 40), sellaisena kuin se on muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä
97/11/EY (EYVL L 73, s. 5), tai ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi 24 päivänä syyskuuta
1996 annetun neuvoston direktiivin 96/61/EY (EYVL L 257, s. 26) mukaisesti toteutetusta kuulemis- sekä päätöksentekomenettelystä.
Pagen suullisessa käsittelyssä esittämää väitettä, jonka mukaan jätehuoltosuunnitelmissa ei tarvitse olla edes jätteistä huolehtimispaikkojen
sijaintikriteerejä, ei voida hyväksyä poistamatta tämän direktiivin 7 artiklan 1 kohdan ensimmäiseltä alakohdalta kokonaan
sen tehokasta vaikutusta sikäli kuin siinä säädetään, että jätehuoltosuunnitelmat käsittävät muun muassa sopivat ”paikat”
jätteistä huolehtimiseksi, koska tämä käsite merkitsee, että tällaisilla suunnitelmilla on maantieteellinen ulottuvuus.
Sellaisen maantieteellisen kartan puuttuessa, jossa määritetään täsmällisesti niiden paikkojen sijainti, joissa jätteistä
tulevaisuudessa huolehditaan, tällaiset sijaintikriteerit on valittava direktiivin tavoitteet huomioon ottaen, ja ne on muotoiltava
riittävän täsmällisesti, jotta viranomainen, jolle yksittäistä lupaa koskeva hakemus on tämän direktiivin 9 artiklan perusteella
esitetty, voi aikanaan muun muassa viimeisimmät tieteelliset ja tekniset tiedot sekä konkreettisesti valitut tekniset käsittelymenetelmät
huomioon ottaen määrittää yksiselitteisesti näitä tavoitteita parhaiten vastaavan paikan.
Näihin tavoitteisiin kuuluu lähinnä yhteisön jätelainsäädännön ytimen muodostava kansanterveyden suojelu ja ympäristön suojelu
(asia C‑292/99, komissio v. Ranska, tuomio 2.5.2002, Kok. 2002, s. I‑4097, 44 kohta). Kyseisiin tavoitteisiin kuuluu myös
sellaisen yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston perustaminen − paras saatavilla oleva teknologia huomioon ottaen
− josta ei aiheudu liiallisia kustannuksia, ja tällaisen verkoston on lisäksi mahdollistettava jätteistä huolehtiminen jossakin
lähimmistä asianmukaisista laitoksista (direktiivin 5 artiklan 1 ja 2 kohta).
Kuten yhteisöjen tuomioistuimessa on todettu, jätteistä huolehtimispaikkojen sijaintikriteereissä on näin ollen tarvittaessa
viitattava geologisiin ja hydrogeologisiin olosuhteisiin, tällaisten paikkojen etäisyyteen asutuksesta, kieltoon perustaa
laitoksia herkkien alueiden läheisyyteen tai riittävän infrastruktuurin olemassaoloon; jälkimmäiseen kuuluu muun muassa liittymä
liikenneverkkoihin.
Tässä tilanteessa ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 7 artiklaa on tulkittava siten, että suunnitelmaan
tai suunnitelmiin, jonka tai jotka jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on laadittava tämän säännöksen perusteella,
on sisällyttävä joko maantieteellinen kartta, jossa määritetään täsmällisesti jätteistä huolehtimispaikkojen sijainti, tai
riittävän täsmälliset sijaintikriteerit, jotta tämän direktiivin 9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen
voi päättää, kuuluuko kyseessä oleva paikka tai laitos suunnitelmassa tarkoitetun jätehuollon piiriin.
Kolmas kysymys (asia C‑217/02)
Tällä kysymyksellä kansallinen tuomioistuin kysyy, onko direktiivin 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että jäsenvaltiot
voivat laatia jätehuoltosuunnitelmia direktiivin 91/156 täytäntöönpanolle asetetun määräajan, josta säädetään sen 2 artiklan
1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, niitä sitomatta.
Tämän osalta yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Ranska antamansa tuomion 41 kohdassa,
että ilmaisu ”niin pian kuin mahdollista” direktiivin 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa on osoitus siitä, että
sen täytäntöönpanolle direktiivin 91/156 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetty määräaika ei koske velvollisuutta
laatia jätehuoltosuunnitelmia. Jos näin nimittäin olisi, kyseinen ilmaisu olisi merkityksetön. Yhteisöjen tuomioistuin on
päätellyt tästä, että ilmaisua ”niin pian kuin mahdollista” on tulkittava siten, että sillä asetetaan periaatteessa jäsenvaltioiden
toimivaltaisille viranomaisille kohtuullinen määräaika tämän nimenomaisen velvollisuuden täytäntöönpanolle ja että tämä määräaika
ei riipu tämän direktiivin täytäntöönpanolle säädetystä määräajasta.
Kolmanteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioiden
on laadittava jätehuoltosuunnitelmat kohtuullisessa ajassa, joka voi ylittää direktiivin 91/156 täytäntöönpanolle asetetun
määräajan, josta säädetään sen 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa.
Toinen kysymys (asiat C‑53/02 ja C‑217/02)
Tällä kysymyksellä kansallinen tuomioistuin kysyy, estävätkö direktiivin 4, 5 ja 7 artikla yhdessä sen 9 artiklan kanssa sen,
että jäsenvaltio, joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai
jotka käsittävät ’sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi’, myöntää yksittäisiä lupia tällaisten paikkojen ja
laitosten käyttämiseksi.
Direktiivin 9 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ”edellä olevan 4, 5 ja 7 artiklan soveltamiseksi” kaikkien laitosten
tai yritysten, jotka suorittavat direktiivin liitteessä II A tarkoitettuja huolehtimistoimia, on saatava siihen lupa toimivaltaiselta
viranomaiselta.
Tämä ilmaisu merkitsee sitä, että direktiivin 7 artiklassa tarkoitettujen jätehuoltosuunnitelmien toteuttaminen tapahtuu näiden
suunnitelmien mukaisia yksittäisiä lupia myöntämällä. Tästä ei kuitenkaan seuraa, että tällaisten suunnitelmien laatimatta
jättäminen estäisi välttämättä toimivaltaista viranomaista myöntämästä yksittäisiä lupia.
Jätehuoltosuunnitelmien laatimatta jättäminen voi toki johtaa EY 226 artiklan mukaiseen sellaiseen menettelyyn kyseistä jäsenvaltiota
vastaan, jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan direktiivin 7 artiklaan perustuvien velvoitteiden noudattamatta
jättäminen. Yhteisöjen tuomioistuin on sitä paitsi katsonut, että jätehuoltosuunnitelmien laatimisvelvollisuuden laiminlyöntiä
on pidettävä vakavana (em. asia komissio v. Ranska, tuomion 44 kohta).
Se, että direktiivin 7 artiklan täytäntöönpano voi tapahtua saman direktiivin 4, 5 ja 9 artiklassa täytäntöönpanolle säädetyn
määräajan päätyttyä (ks. tämän tuomion 37 ja 38 kohta), kuitenkin osoittaa, että voimassa oleva käyttölupa voidaan myöntää
siitä huolimatta, että jätehuoltosuunnitelmaa ei ole laadittu tätä ennen. Sen edellyttäminen, että yksittäinen lupa voitaisiin
myöntää vasta direktiivin 7 artiklan säännösten mukaisten jätehuoltosuunnitelmien laatimisen jälkeen, johtaisi siihen, että
direktiivin muiden säännösten ja erityisesti sen 4 ja 5 artiklan täytäntöönpano myöhästyisi sääntöjenvastaisesti, mikä haittaisi
tämän direktiivin tavoitteiden saavuttamista.
Tällainen viive ei ole hyväksyttävissä varsinkaan siksi, että se saattaisi johtaa erityisesti tilanteeseen, jossa jätteistä
huolehtiminen vaarantuisi vakavasti laillisesti käytettävissä olevien jätteistä huolehtimispaikkojen riittämättömyyden vuoksi.
On totta, että direktiivin 1999/31 8 artiklan b alakohdassa säädetään, että kaatopaikkaa koskeva lupa voidaan myöntää ainoastaan,
jos kaatopaikkahanke on direktiivin 7 artiklassa tarkoitetun jätehuoltosuunnitelman tai siinä tarkoitettujen jätehuoltosuunnitelmien
mukainen. Direktiiviä 1999/31 ei kuitenkaan sovelleta pääasioissa, koska sekä 21.5.1999 myönnetty lupa että 16.12.1998 tehty
ministerin päätös edelsivät tämän jälkimmäisen direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 4, 5 ja 7 artiklaa yhdessä tämän saman direktiivin
9 artiklan kanssa on tulkittava siten, että ne eivät estä sitä, että jäsenvaltio, joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut
yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai jotka käsittävät sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi,
myöntää yksittäisiä lupia tällaisten paikkojen ja laitosten käyttämiseksi.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan, Alankomaiden, Itävallan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksille
sekä komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely
yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa menettelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää
oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut Conseil d’État’n 8.2. ja 28.5.2002 tekemillään päätöksillä esittämät kysymykset seuraavasti:
1)
Jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991
annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY, 7 artiklaa on tulkittava siten, että jätehuoltosuunnitelmaan tai -suunnitelmiin,
jonka tai jotka jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on laadittava tämän säännöksen perusteella, on sisällyttävä
joko maantieteellinen kartta, jossa määritetään täsmällisesti jätteistä huolehtimispaikkojen sijainti, tai riittävän täsmälliset
sijaintikriteerit, jotta tämän direktiivin 9 artiklan mukaisen luvan myöntämiseen toimivaltainen viranomainen voi päättää,
kuuluuko kyseessä oleva paikka tai laitos suunnitelmassa tarkoitetun jätehuollon piiriin.
2)
Direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/ETY, 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että
jäsenvaltioiden on laadittava jätehuoltosuunnitelmat kohtuullisessa ajassa, joka voi ylittää direktiivin 91/156 täytäntöönpanolle
asetetun määräajan, josta säädetään sen 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa.
3)
Direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156, 4, 5 ja 7 artiklaa yhdessä tämän saman direktiivin
9 artiklan kanssa on tulkittava siten, että ne eivät estä sitä, että jäsenvaltio, joka ei ole säädetyssä määräajassa laatinut
yhtä tai useampaa jätehuoltosuunnitelmaa, joka käsittää tai jotka käsittävät sopivat paikat ja laitokset jätteistä huolehtimiseksi,
myöntää yksittäisiä lupia tällaisten paikkojen ja laitosten käyttämiseksi.
Gulmann
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen
Macken
Julistettiin Luxemburgissa 1 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: ranska.