CELEX: 62008CJ0384
EB 43 ir EB 48 straipsniai
Regioniniai teisės aktai, kuriuose numatomas minimalus privalomas atstumas tarp degalų tiekimo keliuose įrenginių
Teisingumo Teismo kompetencija ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas
Įsisteigimo laisvė
Apribojimas

Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 43, 48, 49 ir 56 straipsnių bei „(EB) sutartyje įtvirtintų konkurencijos
rinkos ekonomikoje ir teisinio nediskriminavimo principų“ išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp
Attanasio Group Srl
(toliau −
Attanasio
) ir
Comune di Carbognano
(Karbonjano savivaldybė) dėl leidimo statyti degalų tiekimo keliuose įrenginį suteikimo trečiajam asmeniui −
Felgas Petroli Srl
(toliau −
Felgas Petroli
).

Nacionalinis teisinis pagrindas
Degalų tiekimo sistema Italijoje buvo reformuota 1998 m. vasario 11 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 32 dėl degalų tiekimo sistemos
racionalizavimo remiantis 1997 m. kovo 15 d. Įstatymo Nr. 59 4 straipsnio 4 dalies c punktu (GURI, Nr. 53, 1998 m. kovo 5 d.,
p. 4), su vėlesniais pakeitimais ir papildymais (toliau − Įstatyminis dekretas Nr. 32/1998).
Remiantis šio įstatyminio dekreto 2 straipsniu degalų tiekimo įrenginių statybai ir eksploatacijai reikalingas administracinis
leidimas. Jį išduoda savivaldybė, kurios teritorijoje vykdoma ši veikla, jei konstatuojama, kad įrenginiai atitinka žemės
naudojimo plano nuostatas, mokesčių teisės aktus, higienos normas, aplinkos apsaugos ir kelių eismo saugumo teisės aktus,
nuostatas dėl istorinių ir meno kūrinių apsaugos bei Italijos regionų orientavimo programas.
2001 m. kovo 5 d. Įstatymo Nr. 57 dėl rinkos atvėrimo ir reguliavimo nuostatų (GURI, Nr. 66, 2001 kovo 20 d., p. 4, toliau
− Įstatymas Nr. 57/2001) 19 straipsnyje numatyta pareiga priimti nacionalinį planą, kuriuo būtų užtikrinta paslaugų kokybė
ir efektyvumas, pardavimo kainų įšaldymas ir degalų tiekimo sistemos racionalizavimas ir kuriame būtų nustatytos degalų tiekimo
sistemos modernizavimo gairės (toliau − nacionalinis planas). Remiantis šiuo planu, priimtu 2001 m. spalio 31 d. Ministro
dekretu dėl nacionalinio plano, nustatančio degalų tiekimo sistemos modernizavimo gaires (GURI, Nr. 279, 2001 m. lapkričio
30 d., p. 37, toliau − 2001 m. spalio 31 d. Ministro dekretas), regionai, įgyvendindami jiems nustatytus planavimo įgaliojimus,
rengia regioninius planus, kuriuose jie, be kita ko, nustato naujų pardavimo vietų atidarymo kriterijus. Pagal Europos Bendrijų
Komisijos rašytines pastabas minimalus privalomas atstumas tarp įrenginių pagrindinės bylos aplinkybių metu buvo vienas iš
šių kriterijų.
Šiuo klausimu
Regione Lazio
(Lacijaus regionas) priėmė Regioninį įstatymą Nr. 8/2001 (
Bollettino Ufficiale della Regione Lazio
, 2001 m. balandžio 10 d.). Pagal šio įstatymo 13 straipsnį savivaldybės, įgyvendindamos kompetenciją, kuri joms suteikta
nustatant kriterijus, reikalavimus ir specifikacijas dėl teritorijų, kuriose gali būti statomi degalų tiekimo įrenginiai,
ir nuostatas, kurios bus jiems taikomos, privalo atsižvelgti į įvairius kriterijus, tarp kurių pagrindinės bylos aplinkybių
metu buvo minimalaus atstumo tarp atskirų įrenginių laikymasis. Konkrečiai kalbant apie įrenginius, esančius šalia provincijos
kelių, šis 13 straipsnis numato minimalų 3 km. atstumą.
Netrukus po to, kai buvo priimtas sprendimas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir prieš jį gaunant Teisingumo
Teisme, Italijos įstatymų leidėjas priėmė 2008 m. rugpjūčio 6 d. Įstatymą Nr. 133, kuriuo 2008 m. birželio 25 d. Įstatyminis
dekretas Nr. 112 dėl skubių ekonominio vystymosi, supaprastinimo, konkurencingumo, viešųjų finansų stabilizavimo ir finansinio
balanso priemonių buvo pakeistas įstatymu (GURI, Nr. 195, 2008 m. rugpjūčio 21 d., toliau − Įstatymas Nr. 133/2008). Šio įstatymo
83a straipsnio 17 dalyje numatyta:
„Siekiant užtikrinti visišką Bendrijos konkurencijos apsaugą reglamentuojančių teisės aktų nuostatų laikymąsi ir gerą vieningos
rinkos funkcionavimą, degalų tiekimo įrenginių pastatymas ir eksploatacija negali būti siejami nei su esamų įrenginių uždarymu,
nei su komercinio pobūdžio pareigomis dėl skaičiaus apribojimo, minimalaus atstumo tarp įrenginių ir tarp įrenginių bei įmonių
ar labai mažų prekybos vietų, arba reikalavimais, kuriuose numatomi apribojimai ar galimi įpareigojimai tame pačiame įrenginyje
vykdyti kitą veiklą ar siūlyti kitus produktus.“
Šio 83a straipsnio 18 dalyje skelbiama, kad „17 dalies nuostatos yra bendrieji konkurencijos apsaugos ir būtino paslaugų teikimo
lygio principai Konstitucijos 117 straipsnio prasme“.
Pagal 2003 m. birželio 5 d. Įstatymo Nr. 131 dėl Italijos Respublikos teisės suderinimo su 2001 m. spalio 18 d. Konstituciniu
įstatymo Nr. 3 nuostatomis (GURI, Nr. 132, 2003 m. birželio 10 d., p. 5) 1 straipsnio 2 dalies paskutinę pastraipą:
„Šio įstatymo įsigaliojimą dieną taikytinos regioninių teisės aktų nuostatos, susijusios su valstybės įgaliojimais šioje srityje
savarankiškai leisti teisės aktus, taikomos, kol įsigalios nacionalinės nuostatos šiose srityse <...>“.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Viterbe (Italija) įsteigta
Attanasio
pateikė Kaprarolos savivaldybei (
Comune di Caprarola
) prašymą išduoti leidimą statyti degalų, tepalų ir skystųjų propano dujų (SPD) tiekimo įrenginį provincijos kelyje „Massarella“.
Vykstant administracinei procedūrai paaiškėjo, kad Karbonjano savivaldybė jau išdavė leidimą
Felgas Petroli
statyti degalų tiekimo įrenginį netoli vietovės, dėl kurios prašymą pateikė
Attanasio
.
Todėl pagal Regioninio įstatymo Nr. 8/2001 13 straipsnį Kaprarolos savivaldybė negalėjo patenkinti
Attanasio
prašymo, nes Karbonjano savivaldybė išdavė statybos leidimą
Felgas Petroli
.
Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tuomet
Attanasio
pateikė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl leidimo išdavimo
Felgas Petroli
ir prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sustabdant šio leidimo galiojimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad taikytini teisės aktai, t. y. Regioninio įstatymo Nr. 8/2001
13 straipsnis bei Įstatyminis dekretas Nr. 32/1998, Įstatymas Nr. 57/2001 ir 2001 m. spalio 31 d. Ministro dekretas, „gali
pažeisti Sutarties nuostatas, reglamentuojančias konkurencijos, įsisteigimo laisvės ir laisvo paslaugų teikimo principus“.
Šio teismo teigimu, jei būtų nustatytas nacionalinių ir regioninių nuostatų, kurios draudžia
Attanasio
statyti įrenginį, nesuderinamumas su Bendrijos teise, jos neturėtų būti taikomos. Tokiu atveju ieškinys pagrindinėje byloje
turėtų būti pripažintas nepriimtinu dėl
Attanasio
suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimo.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale amministrativo regionale del Lazio
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar Bendrijos teisę, būtent (EB 43, 48, 49 ir 56 straipsnius) ir <...> Sutartyje įtvirtintus Bendrijos konkurencijos rinkos
ekonomikoje ir teisinio nediskriminavimo principus, atitinka Italijos regiono ir nacionalinės teisės normos, kuriose numatytas
privalomas minimalus atstumas tarp degalų tiekimo keliuose įrenginių, visų pirma – Regioninio įstatymo (Nr. 8/2001) 13 straipsnis,
kuris šio teismo nagrinėjamoje byloje taikytinas ir reikšmingas, norint priimti galutinį sprendimą, bei susijusios nacionalinių
įstatymų normos (Įstatyminis dekretas Nr. 32/1998 <...>, Įstatymas Nr. 57/2001 ir 2001 m. spalio 31 d. Ministro dekretas),
kur numatyta ar bet kuriuo atveju nedraudžiama įgyvendinant Italijos valstybės įstatyminę kompetenciją minėtame 13 straipsnyje
nustatyti reikalavimą laikytis minimalaus atstumo tarp degalų tiekimo keliuose įrenginių?“

Dėl prejudicinio klausimo

Pirminės pastabos
Atsižvelgiant į pateikto klausimo formuluotę, iš pradžių reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismas
nėra kompetentingas nei aiškinti nacionalinių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatų, nei spręsti dėl tokių nuostatų atitikties
Sąjungos teisei (žr., be kita ko, 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Teckal
, C‑107/98, Rink. p. I‑8121, 33 punktą; 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo
Barsotti ir kt.
, C‑19/01, C‑50/01 ir C‑84/01, Rink. p. I‑2005, 30 punktą ir 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo
Enirisorse
, C‑237/04, Rink. p. I‑2843, 24 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad jis gali nacionaliniam teismui pateikti nuorodų dėl Sąjungos teisės
išaiškinimo, kurios šiam gali būti naudingos sprendžiant jo nagrinėjamą bylą (žr., be kita ko, 1987 m. liepos 2 d. Sprendimo
Lefèvre
, 188/86, Rink. p. 2963, 6 punktą; 1993 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Hünermund ir kt.
, C‑292/92, Rink. p. I‑6787, 8 punktą ir minėto Sprendimo
Enirisorset
24 punktą).
Tuo atveju, kai klausimai suformuluoti netinkamai arba viršijant Teisingumo Teismui SESV 267 straipsniu priskirtas funkcijas,
Teisingumo Teismas, remdamasis visomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytomis aplinkybėmis ir
ypač sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą motyvais, turi nustatyti Sąjungos teisės aplinkybes, kurias
reikia išaiškinti atsižvelgiant į ginčo objektą (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1978 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Redmond
, 83/78, Rink. p. 2347, 26 punktą; 1997 m. birželio 17 d. Sprendimo
Codiesel
, C‑105/96, Rink. p. I‑3465, 13 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo
António Jorge
, C‑536/03, Rink. p. I‑4463, 16 punktą).
Taigi šioje byloje Teisingumo Teismas turėtų pateikti tik Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimą, kuris būtų naudingas prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui vertinant nacionalinių nuostatų suderinamumą su minėta teise (pagal analogiją
žr., be kita ko, 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo
Centro Europa 7
, C‑380/05, Rink. p. I‑349, 51 punktą). Atsižvelgdamas į tai, Teisingumo Teismas prireikus turi performuluoti jam pateiktą
klausimą (pagal analogiją žr., be kita ko, 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo
FCE Bank
, C‑210/04, Rink. p. I‑2803, 21 punktą).
Šiuo požiūriu, kadangi klausimas pateiktas dėl to, ką prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kvalifikuoja
kaip „Bendrijos konkurencijos rinkos ekonomikoje ir nediskriminavimo principai“, išaiškinimo, taikant šio sprendimo 18 punkte
minėtą teismo praktiką šį klausimą reikia vertinti, pirma, kaip pateiktą dėl Sutarties VI skyriaus 1 skirsnio trečiojoje dalyje
esančių konkurencijos taisyklių, kurios apima EB 81–89 straipsnius, ir, antra, dėl EB 12 straipsnio, draudžiančio šios sutarties
taikymo srityje, nepažeidžiant jos specialiųjų nuostatų, bet kokį diskriminavimą dėl pilietybės, išaiškinimo.
Šiomis aplinkybėmis pateiktą klausimą reikia suprasti kaip klausimą, ar Sąjungos teisė, būtent EB 12, 43, 48, 49, 56 ir 81–89 straipsniai
turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia tokias vidaus teisės nuostatas, kokios yra pagrindinėje byloje, kurios numato privalomą
minimalų atstumą tarp degalų tiekimo keliuose įrenginių.

Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Iš pradžių reikia pažymėti, kad iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos išplaukia, kad, kaip tai iš esmės nurodė ir
pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinės bylos aplinkybės susijusios su viena valstybe. Todėl
reikia iš pradžių patikrinti, ar Teisingumo Teismas yra kompetentingas šioje byloje nuspręsti dėl prejudiciniame klausime
nurodytų Sutarties nuostatų, t. y. EB 43, 48, 49 ir 56 straipsnių (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Centro Europa 7
64 punktą).
Tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie, remiantis jų formuluote, taikytini neišskiriant
Italijos piliečių ir kitų valstybių narių piliečių, pagal bendrą taisyklę gali būti priskiriami nuostatoms, susijusioms su
Sutartyje garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis, tik jeigu jos taikytinos situacijoms, susijusioms su valstybių narių tarpusavio
prekyba (žr. 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Guimont
, C‑448/98, Rink. p. I‑10663, 21 punktą; 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Anomar ir kt.
, C‑6/01, Rink. p. I‑8621, 39 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei minėto Sprendimo
Centro Europa 7
65 punktą).
Vis dėlto šiuo atveju negalima visiškai atmesti, kad kitose valstybėse narėse, ne Italijoje, įsteigtos įmonės buvo ar yra
suinteresuotos prekiauti degalais šioje valstybėje narėje.
Be to, iš principo tik nacionaliniai teismai privalo įvertinti, atsižvelgdami į konkrečios bylos aplinkybes, prejudicinio
klausimo būtinumą, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir jų Teisingumo Teismui pateiktų klausimų svarbą (minėto Sprendimo
Guimont
22 punktas). Nacionalinio teismo pateiktą prašymą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, kad prašymas išaiškinti
Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku (2000 m. birželio 6 d. Sprendimo
Angonese
, C‑281/98, Rink. p. I‑4139, 18 punktas ir minėto Sprendimo
Anomar ir kt.
40 punktas).
Rašytinėse pastabose Italijos vyriausybė tvirtino, kad priėmus Įstatymo Nr. 133/2008 83a straipsnio 17 dalį Regioninio įstatymo
Nr. 8/2001 13 straipsnis daugiau nebetaikomas, nes jis nesuderinamas su minėto 83a straipsnio 17 dalimi, kuri yra aukštesnės
galios teisės nuostata Italijos vidaus teisės sistemoje. Šios vyriausybės teigimu, iš to darytina išvada, kad administracinėje
procedūroje dėl
Attanasio
prašymo šis 13 straipsnis neturi būti taikomas.
Šiomis aplinkybėmis gali pasirodyti, kad, panašiai kaip ir darant šio sprendimo 14 punkte aprašytą sprendime pateikti prašymą
priimti prejudicinį sprendimą iškeltą prielaidą, jog šis 13 straipsnis nesuderinamas su Sąjungos teise,
Attanasio
neturi suinteresuotumo pareikšti ieškinio pagrindinėje byloje.
Būtent todėl 2009 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismas, taikydamas savo Procedūros reglamento 104 straipsnio 5 dalį, paklausė
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, ar, atsižvelgiant į aplinkybes, nurodytas sprendime pateikti prašymą
priimti prejudicinį sprendimą, dėl galimo
Attanasio
nesuinteresuotumo pareikšti ieškinį pagrindinėje byloje reikšmingi Italijos teisės sistemos pakeitimai Įstatymo Nr. 133/2008
83a straipsnio 17 ir 18 dalimis kartu su 2003 m. birželio 5 d. Įstatymo Nr. 131 1 straipsnio 2 dalies paskutine pastraipa
turėjo įtakos suinteresuotumui, kad šioje byloje būtų priimtas prejudicinis sprendimas. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad
su prašymais priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui pavesta užduotis – prisidėti prie teisingumo valstybėse narėse
vykdymo, ir ji nėra skirta formuluoti konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų (šiuo klausimu žr., be kita
ko, 1983 m. vasario 3 d. Sprendimo
Robards
, 149/82, Rink. p. 171, 19 punktą; 1995 m. vasario 9 d. Sprendimo
Leclerc-Siplec
, C‑412/93, Rink. p. I‑179, 12 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
Zuid-Chemie
, C‑189/08, Rink. p. I‑0000, 36 punktą).
2009 m. gruodžio 3 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. sausio 22 d., prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas patvirtino, kad iš principo minėti pakeitimai lėmė, kad, be kita ko, Regioninio įstatymo Nr. 8/2001
13 straipsnis daugiau nebegali būti taikomas. Tačiau šis teismas paliko prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nes buvo numatyta,
kad Įstatymas Nr. 133/2008 kelia teisines pasekmes tik nuo įsigaliojimo dienos. Be to,
Attanasio
, pasinaudodama paprasta galimybe pateikti naują prašymą išduoti leidimą remiantis pakeistais Italijos teisės aktais, galėjo
susidurti su dar nenustatytomis kliūtimis, kurios apsunkintų pagrindinėje byloje nurodytos materialinės teisės apsaugą.
Šiomis aplinkybėmis nėra akivaizdu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas
nėra būtinas jo nagrinėjamam ginčui išspręsti.
Iš to darytina išvada, kad pateiktas klausimas yra priimtinas, kiek jis apima EB 43, 48, 49 ir 56 straipsnius, kurie, numatydami
specifines nediskriminavimo taisykles atitinkamai su įsisteigimo laisve, laisvu paslaugų teikimu ir laisvu kapitalo judėjimu
susijusiose srityse, yra specifinė bendrojo bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės draudimo principo, įtvirtinto EB 12 straipsnyje,
išraiška šiose srityse.
Savo ruožtu, kiek pateiktu klausimu, kaip jis performuluotas šio sprendimo 21 punkte, prašoma išaiškinti EB 81–89 straipsnius,
reikia priminti, kad siekiant pateikti tokį Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, būtina,
kad jis apibrėžtų pateikiamų klausimų faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas arba bent paaiškintų šį klausimą
pagrindžiančias faktines prielaidas (žr. minėto Sprendimo
Centro Europa 7
57 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šie reikalavimai ypač taikytini konkurencijos srityje, kuriai būdingos sudėtingos
teisinės ir faktinės situacijos (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1993 m. sausio 26 d. Sprendimo
Telemarsicabruzzo ir kt.
, C‑320/90–C‑322/90, Rink. p. I‑393, 7 punktą; 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
, C‑238/05, Rink. p. I‑11125, 23 punktą bei 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
United Pan-Europe Communications Belgium ir kt.
, C‑250/06, Rink. p. I‑11135, 20 punktą).
Tačiau šiuo atveju sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui nenurodomos faktinės ir teisinės
aplinkybės, kurios jam leistų nustatyti sąlygas, kurioms esant tokios valstybės priemonės, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje
byloje, galėtų būti susijusios su Sutarties konkurencijos nuostatomis. Konkrečiai kalbant, šiame sprendime nėra jokios nuorodos
dėl konkurencijos taisyklių, kurias prašoma išaiškinti, ir nepateikiamas joks paaiškinimas dėl ryšio, kuris nustatytas tarp
šių taisyklių ir pagrindinės bylos arba jos dalyko.
Šiomis aplinkybėmis, kiek pateiktas klausimas gali būti aiškinamas kaip klausimas, kuriuo siekiama EB 81–89 straipsnių išaiškinimo,
jis turi būti pripažintas nepriimtinu.
Todėl pateiktą klausimą, kaip jis performuluotas šio sprendimo 21 punkte, reikia nagrinėti tik EB 12, 43, 48, 49 ir 56 straipsnių
atžvilgiu.

Dėl esmės
Degalų tiekimo keliuose įrenginių statyba priskirtina „įsisteigimo“ sąvokai Sutarties prasme. Ši sąvoka yra labai plati ir
reiškia galimybę Sąjungos piliečiui nuolat ir nepertraukiamai dalyvauti kitos valstybės narės, ne jo kilmės valstybės, ekonominiame
gyvenime ir iš to gauti naudos (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1974 m. birželio 21 d. Sprendimo
Reyners
, 2/74, Rink. p. 631, 21 punktą; 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo
Gebhard
, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 25 punktą ir 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo
ELISA
, C‑451/05, Rink. p. I‑8251, 63 punktą).
Reikia priminti, kad EB 12 straipsnis savarankiškai taikomas tik tose Sąjungos teisės reglamentuojamose srityse, kurioms Sutartyje
nenumatyta specialių nediskriminavimo taisyklių. Nediskriminavimo principas įsisteigimo teisės srityje buvo įgyvendintas EB 43 straipsniu
(šiuo klausimu žr., be kita ko, 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo
Skanavi ir Chryssanthakopoulos
, C‑193/94, Rink. p. I‑929, 20 ir 21 punktus; 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo
Baars
, C‑251/98, Rink. p. I‑2787, 23 ir 24 punktus bei 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo
Lammers & Van Cleeff
, C‑105/07, Rink. p. I‑173, 14 punktą).
Todėl šiuo atveju nereikia aiškinti EB 12 straipsnio.
Be to, pagal EB 50 straipsnio pirmąją pastraipą Sutarties nuostatos, susijusios su laisvu paslaugu teikimu, taikomos, tik
jei netaikomos nuostatos, susijusios su įsisteigimo teise. Todėl EB 49 straipsnis taip pat nėra reikšmingas šiuo atveju. Juridiniai
asmenys EB 48 straipsnio prasme, statantys degalų tiekimo keliuose įrenginius, privalo turėti galimybę patekti į priimančiosios
valstybės narės teritoriją, siekiant nuolat ir nepertraukiamai dalyvauti šios valstybės ekonominiame gyvenime, be kita ko,
steigiant atstovybes, filialus arba dukterines bendroves (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Gebhard
22–26 punktus bei 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑171/02, Rink. p. I‑5645, 24 ir 25 punktus).
Be to, jei pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos turėtų poveikį laisvam kapitalo judėjimui, iš teismo praktikos išplauktų,
kad toks poveikis būtų neišvengiama galimo įsisteigimo laisvės apribojimo pasekmė ir bet kuriuo atveju nepateisintų atskiro
šių nuostatų nagrinėjimo EB 56 straipsnio atžvilgiu (pagal analogiją žr. 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
, C‑196/04, Rink. p. I‑7995, 33 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Oy AA
, C‑231/05, Rink. p. I‑6373, 24 punktą ir 2008 m. birželio 26 d. Sprendimo
Burda
, C‑284/06, Rink. p. I‑4571, 74 punktą).
Remiantis tuo, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą, kaip jis performuluotas šio sprendimo 21 punkte, reikia atsakyti atsižvelgiant
vien į su įsisteigimo laisve susijusias Sutarties nuostatas.
Įsisteigimo laisvė, kurią EB 43 straipsnis pripažįsta Sąjungos piliečiams ir kuri apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių
asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės
teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, remiantis EB 48 straipsniu, apima bendrovių, įsteigtų vadovaujantis valstybės
narės teisės aktais ir Europos Sąjungoje turinčių savo pagrindines buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo
vietą, teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterinę bendrovę, filialą ar atstovybę (žr., be kita
ko, 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Saint-Gobain ZN
, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 35 punktą; minėto Sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
41 punktą bei 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, C‑524/04, Rink. p. I‑2107, 36 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 43 straipsnis neleidžia imtis tokių nacionalinių priemonių, kurios, nors ir taikomos
neatsižvelgiant į pilietybę, gali sudaryti Sąjungos piliečiams kliūčių pasinaudoti Sutarties garantuojama įsisteigimo laisve
arba naudojimąsi ja padaryti mažiau patrauklų (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo
Kraus
, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą; minėto Sprendimo
Gebhard
37 punktą; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo
CaixaBank France
, C‑442/02, Rink. p. I‑8961, 11 punktą ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Hartlauer
, C‑169/07, Rink. p. I‑0000, 33 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad toks ribojantis poveikis visų pirma gali atsirasti, jei dėl nacionalinių teisės
aktų bendrovė būtų atgrasinta nuo pavaldžių vienetų, pvz., nuolatinio padalinio, įsteigimo kitose valstybėse narėse ir nuo
savo veiklos per šiuos vienetus vykdymo (šiuo klausimu žr. 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Marks & Spencer
, C‑446/03, Rink. p. I‑10837, 32 ir 33 punktus; 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
Keller Holding
, C‑471/04, Rink. p. I‑2107, 35 punktą bei 2008 m. vasario 23 d. Sprendimo
Deutsche Shell
, C‑293/06, p. I‑1129, 29 punktą).
Apribojimas EB 43 straipsnio prasme atsiranda dėl nuostatų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, kurios naujų degalų
tiekimo keliuose įrenginių atidarymą sieja su minimalaus atstumo nuo kitų panašių įrenginių laikymusi. Iš tiesų tokios nuostatos,
kurios taikomos tik naujiems įrenginiams, o ne iki jų įsigaliojimo egzistuojantiems įrenginiams, numato prieigos prie degalų
tiekimo veiklos sąlygas, ir taip sudarydamos palankesnes sąlygas subjektams, kurie jau yra Italijos teritorijoje, gali atgrasinti
subjektus iš kitų valstybių narių nuo patekimo į Italijos rinką arba net sutrukdyti jam (taip pat pagal analogiją žr. minėto
Sprendimo
CaixaBank France
11–14 punktus ir 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑518/06, Rink. p. I‑0000, 62–64 ir 70–71 punktus).
Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, kokiu atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamas apribojimas gali būti leistinas pagal
vieną iš EB 46 straipsnyje skelbiamų priežasčių arba, remiantis Teisingumo Teismo praktika, pateisinamas privalomaisiais bendrojo
intereso pagrindais.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kaip reikšmingus pagrindinėje byloje nagrinėjamų nuostatų atžvilgiu,
nustatė kelių eismo saugumo, sveikatos ir aplinkos apsaugos bei vartotojams teikiamų paslaugų racionalizavimo tikslus.
Savo rašytinėse pastabose Italijos vyriausybė susilaikė nuo šias nuostatas pateisinančių aplinkybių nurodymo tik tvirtindama,
kaip matyti iš šio sprendimo 26 punkto, kad jos daugiau nebetaikytinos.
EB 46 straipsnio 1 dalis leidžia įsisteigimo laisvės apribojimą, be kita ko, pateisinamą visuomenės sveikatos pagrindais (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
Hartlauer
46 punktą).
Be to, Teisingumo Teismo praktikoje nustatyti keli privalomieji bendrojo intereso pagrindai, kurie gali pateisinti Sutarties
garantuojamų pagrindinių laisvių apribojimą. Tarp tokių Teisingumo Teismo jau pripažintų pagrindų yra kelių eismo saugumo
(žr., be kita ko, 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
van Schaik
, C‑55/93, Rink. p. I‑4837, 19 punktą ir 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Suomiją
, C‑54/05, Rink. p. I‑2473, 40 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką), aplinkos apsaugos (žr., be kita ko, 1988 m. rugsėjo
20 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, 302/86, Rink. p. 4607, 9 punktą bei 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Radlberger Getränkegesellschaft ir S. Spitz
, C‑309/02, Rink. p. I‑11763, 75 punktą) ir vartotojų apsaugos tikslai (žr., be kita ko, 1986 m. gruodžio 4 d.
Komisija prieš Prancūziją
, 220/83, Rink. p. 3663, 20 punktą; minėto sprendimo
CaixaBank France
21 punktą bei 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑393/05, Rink. p. I‑10195, 52 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau reikia priminti, kad, nepaisant privalomuosius bendrojo intereso pagrindus atitinkančio teisėto tikslo Sąjungos teisės
atžvilgiu, Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių apribojimo pateisinimas reikalauja, kad atitinkama priemonė būtų tinkama
užtikrinti tam tikro tikslo įgyvendinimą ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti (šiuo klausimu žr. 2002 m. lapkričio 26 d.
Sprendimo
Oteiza Olazabal
, C‑100/01, Rink. p. I‑10981, 43 punktą; 2008 m. spalio 16 d. Sprendimo
Renneberg
, C‑527/06, p. I‑7735, 81 punktą; 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo
X ir Passenheim-van Schoot
, C‑155/08 ir C‑157/08, Rink. p. I‑0000, 47 punktą ir 2009 m. lapkričio 17 d. Sprendimo
Presidente del Consiglio dei Ministri
, C‑169/08, Rink. p. I‑0000, 42 punktą). Be to, nacionalinės teisės aktai gali užtikrinti nurodyto tikslo įgyvendinimą, tik
jeigu jais iš tikrųjų nuosekliai ir sistemiškai siekiama šio tikslo (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Hartlauer
55 punktą ir minėto Sprendimo
Presidente del Consiglio dei Ministri
42 punktą).
Šiuo atveju, kalbant, pirma, apie kelių eismo saugumo, sveikatos ir aplinkos apsaugos tikslus, nepanašu, kad pagrindinėje
byloje nagrinėjamos nuostatos tenkintų ankstesniame punkte primintus reikalavimus, o tai prireikus privalo patikrinti prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Kaip pažymėjo pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, minėtos nuostatos taikytinos tik naujų įrenginių
statymo atveju. Todėl jos netaikytinos anksčiau pastatytiems įrenginiams, o tai, pavyzdžiui, reikalautų, kad šie įrenginiai
būtų laipsniškai perkelti siekiant nepažeisti su minimaliu atstumu susijusių reikalavimų. Kaip pažymėjo šis teismas, šia aplinkybe
kvestionuojama pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos atitiktis minėtiems tikslams.
Be to, net pripažįstant, kad privalomos minimalaus atstumo tarp degalų tiekimo keliuose įrenginių taisyklės yra tinkamos pasiekti
kelių eismo saugumo ir sveikatos bei aplinkos apsaugos tikslus, iš paties prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo konstatavimo išplaukia, kad šie tikslai galėtų būti labiau įgyvendinti, atsižvelgiant į konkrečią numatyto įrenginio
situaciją, vykdant kontrolę, kurią bet kuriuo atveju privalo atlikti savivaldybės, gavusios prašymą išduoti leidimą atidaryti
naują degalų tiekimo įrenginį. Kaip išplaukia iš šio sprendimo 4 punkto, ši kontrolė, be kita ko, apima šio įrenginio atitiktį
žemės naudojimo plano nuostatoms ir taisyklėms dėl higienos, aplinkos apsaugos ir kelių eismo saugumo. Šiomis aplinkybėmis,
kaip nurodė ir pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nustatant minimalaus atstumo reikalavimą buvo
viršyta tai, kas būtina siekiamiems tikslams įgyvendinti.
Antra, dėl sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nurodyto „vartotojams teikiamų paslaugų racionalizavimo“
tikslo reikia priminti, pirma, kad vien ekonominiai motyvai negali būti laikomi privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, pateisinančiu
Sutartimi užtikrinamos pagrindinės laisvės apribojimą (žr. 2005 m. kovo 17 d. Sprendimo
Kranemann
, C‑109/04, Rink. p. I‑2421, 34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kita vertus, net darant prielaidą, kad šis tikslas galėtų būti laikomas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu tiek, kiek
jis susiję su vartotojų apsauga, o ne vien ekonominiu motyvu, sudėtinga nustatyti, kaip tokios teisės aktų nuostatos, kaip
antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, galėtų tinkamai apsaugoti vartotojus arba būti jiems naudingos. Atvirkščiai, kaip
iš esmės nurodė iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, panašu, kad tokios nuostatos, trukdydamos naujų
ūkio subjektų patekimą į rinką, palengvina jau esančių Italijos teritorijoje ūkio subjektų padėtį, o vartotojai iš to negauna
realios naudos. Bet kuriuo atveju atrodo, kad minėtais teisės aktais viršijama tai, kas yra būtina norint įgyvendinti vartotojų
apsaugos tikslą, o tai prireikus privalo įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad EB 43 straipsnis kartu su EB 48 straipsniu
turi būti aiškinami taip, kad tokios vidaus teisės aktų nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose nustatyti
privalomi minimalūs atstumai tarp degalų tiekimo keliuose įrenginių, sudaro Sutartyje įtvirtintos įsisteigimo laisvės apribojimą.
Tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nepanašu, kad šis apribojimas gali būti pateisinamas kelių
eismo saugumo, sveikatos ir aplinkos apsaugos bei vartotojams teikiamų paslaugų racionalizavimo tikslais, o tai privalo patikrinti
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
EB 43 straipsnis kartu su EB 48 straipsniu turi būti aiškinami taip, kad tokios vidaus teisės aktų nuostatos, kaip antai nagrinėjamos
pagrindinėje byloje, kuriose nustatyti privalomi minimalūs atstumai tarp degalų tiekimo keliuose įrenginių, sudaro EB sutartyje
įtvirtintos įsisteigimo laisvės apribojimą. Tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nepanašu, kad
šis apribojimas gali būti pateisinamas kelių eismo saugumo, sveikatos ir aplinkos apsaugos bei vartotojams teikiamų paslaugų
racionalizavimo tikslais, o tai privalo patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.