CELEX: 62001CJ0349
Sociální politika
Články 4 a 11 směrnice 94/45/ES
Evropská rada zaměstnanců
Informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství
Povinnost ústředního vedení poskytnout určité informace zástupcům zaměstnanců

Usnesením ze dne 24. července 2001, došlým Soudnímu dvoru dne 17. září 2001, položil Arbeitsgericht Bielefeld na základě článku
234 ES dvě předběžné otázky týkající se výkladu článků 4 a 11 směrnice Rady 94/45/ES ze dne 22. září 1994 o zřízení evropské
rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na
území Společenství a skupinách podniků působících na území Společenství (Úř. věst. L 254, s. 64, dále jen „směrnice“).
Tyto otázky vyvstaly v rámci sporu mezi Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH (rada zaměstnanců společnosti ADS Anker GmbH,
dále jen „rada zaměstnanců“) a společností ADS Anker GmbH (dále jen „ADS Anker“) ohledně zamítnutí žádosti rady zaměstnanců
o poskytnutí určitých informací za účelem zřízení evropské rady zaměstnanců posledně uvedenou společností.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
Podle jedenáctého bodu odůvodnění směrnice:
„[…] je třeba přijmout vhodná opatření, aby pracovníci zaměstnaní v podnicích nebo ve skupinách podniků působících na území
Společenství byli řádně informováni a bylo s nimi řádně projednáno, pokud jsou rozhodnutí, která se jich týkají, přijímána
v jiném členském státu, než ve kterém pracují“.
Z dvanáctého bodu odůvodnění směrnice vyplývá, že „k zajištění řádného informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci
podniků nebo skupin podniků, které jsou činné ve více členských státech, je třeba zřídit evropskou radu zaměstnanců nebo vytvořit
jiné vhodné nadnárodní postupy informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci“.
Třináctý bod odůvodnění směrnice je formulován takto:
„[…] je proto nezbytné vytvořit výlučně pro účely této směrnice definici pojmu řídící podnik, která neovlivní definice pojmů
skupina podniků a dominantní vliv, které by mohly být přijaty v dokumentech vypracovaných v budoucnu“.
Čtrnáctý bod odůvodnění směrnice stanoví:
„[…] postupy informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci těchto podniků nebo těchto skupin musí zahrnovat všechny
závody nebo popřípadě všechny podniky skupiny umístěné v členských státech nezávisle na tom, zda ústřední vedení podniku nebo,
jedná-li se o skupinu, řídícího podniku je umístěno na území členských států“.
Článek 1 odst. 1 a 2 směrnice stanoví:
„1.

Cílem této směrnice je zdokonalit právo na informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích a skupinách podniků
působících na území Společenství.
2.

Za tímto účelem se v každém podniku a v každé skupině podniků působící na území Společenství, je-li podána žádost postupem
podle čl. 5 odst. 1, zřizuje evropská rada zaměstnanců nebo postup informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci s cílem
informovat tyto zaměstnance a projednávat s nimi za podmínek, způsoby a s účinky stanovenými v této směrnici.“
Článek 2 odst. 1 písm. a) až e) směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
a)
‚podnikem působícím na území Společenství‛ podnik zaměstnávající alespoň 1000 zaměstnanců v členských státech a alespoň ve
dvou různých členských státech alespoň 150 zaměstnanců v každém z nich;
b)
‚skupinou podniků‛ skupina zahrnující řídící podnik a řízené podniky;
c)
‚skupinou podniků působící na území Společenství‛ skupina podniků, která splňuje následující podmínky:
–
zaměstnává alespoň 1000 zaměstnanců v členských státech,
–
zahrnuje alespoň dva podniky členy skupiny v různých členských státech
a
–
alespoň jeden podnik člen skupiny zaměstnává alespoň 150 zaměstnanců v členském státu a jiný podnik člen skupiny zaměstnává
alespoň 150 zaměstnanců v jiném členském státu;
d)
‚zástupci zaměstnanců‛ zástupci zaměstnanců stanovení vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi;
e)
‚ústředním vedením‛ ústřední vedení podniku působícího na území Společenství nebo, v případě skupiny podniků působící na území
Společenství, řídícího podniku“.
Článek 3 odst. 1 a 2 směrnice je formulován takto:
„1.

Pro účely této směrnice se ‚řídícím podnikem‛ rozumí podnik, který může vykonávat dominantní vliv v jiném podniku (‚řízený
podnik‛), například v důsledku vlastnictví, finanční účasti nebo předpisů, které ji upravují.
2.	Schopnost vykonávat dominantní vliv vzniká, aniž je tím dotčena možnost prokázat opak, pokud podnik přímo, nebo nepřímo
ve vztahu k jinému podniku
a)
drží většinu upsaného základního kapitálu podniku
nebo
b)
disponuje většinou hlasovacích práv spojených s podíly vydanými podnikem
nebo
c)
může jmenovat více než polovinu členů správních, řídících nebo dozorčích orgánů podniku.“
Článek 3 odst. 6 směrnice stanoví, že „[r]ozhodujícími pro určení, zda je podnik ‚řídícím podnikem‛, jsou právní předpisy
členského státu, kterému podnik podléhá“.
Článek 4 odst. 1 až 3 směrnice stanoví, že:
„1.

Za vytvoření podmínek a prostředků nezbytných ke zřízení evropské rady zaměstnanců nebo k vytvoření postupu informování a
projednání podle čl. 1 odst. 2 v podniku nebo skupině podniků působící na území Společenství odpovídá ústřední vedení.
2.

Není-li ústřední vedení umístěno v některém členském státu, odpovídá podle odstavce 1 zástupce ústředního vedení v členském
státu, kterého je popřípadě třeba jmenovat.
Není-li takový zástupce jmenován, odpovídá podle odstavce 1 vedení závodu nebo podniku skupiny, který zaměstnává nejvyšší
počet zaměstnanců v některém členském státě.
3.

Pro účely této směrnice se zástupce či zástupci nebo, nejsou-li jmenováni, vedení podle odstavce 2 druhého pododstavce považují
za ústřední vedení.“
Článek 5 odst. 1 a 2 směrnice zní:
„1.

Za účelem dosažení cíle podle čl. 1 odst. 1 zahájí ústřední vedení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo o vytvoření
postupu informování a projednání z vlastního podnětu nebo na písemnou žádost alespoň sta zaměstnanců nebo jejich zástupců
alespoň ze dvou podniků nebo závodů umístěných alespoň ve dvou různých členských státech.
2.

K tomuto účelu se zřizuje zvláštní vyjednávací výbor […]“
Článek 6 odst. 1 směrnice stanoví: „[ú]střední vedení a zvláštní vyjednávací výbor musí jednat v duchu spolupráce, aby dosáhly
dohody o způsobech provádění informování zaměstnanců a projednání s nimi uvedených v čl. 1 odst. 1“.
Článek 11 odst. 1 až 3 směrnice stanoví:
„1.

Každý členský stát dbá na to, aby vedení závodů podniku působícího na území Společenství a vedení podniků, které jsou členy
skupiny podniků působící na území Společenství, jež se nacházejí na jeho území, a zástupci zaměstnanců podniků nebo popřípadě
zaměstnanci dodržovali povinnosti stanovené touto směrnicí nezávisle na tom, zda je ústřední vedení umístěno na jeho území.
2.

Členské státy zajistí, aby podniky na žádost stran dotčených použitím této směrnice poskytovaly údaje o počtu zaměstnanců
uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a c).
3.

Pro případ nedodržování této směrnice přijmou členské státy vhodná opatření; zejména dbají, aby byla k dispozici správní nebo
soudní řízení, která umožní domoci se splnění povinností vyplývajících z této směrnice.“
Článek 14 odst. 1 směrnice stanoví, že členské státy přijmou právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto
směrnicí nejpozději do 22. září 1996 nebo zajistí, aby nejpozději k uvedenému dni sociální partneři zavedli nezbytná opatření
prostřednictvím dohod, členské státy musí přijmout veškerá nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zajistit výsledky uložené
touto směrnicí. Neprodleně o tom uvědomí Komisi.
Vnitrostátní právní úprava
Gesetz über Europäische Betriebsräte (zákon o evropských radách zaměstnanců) ze dne 28. října 1996 (BGBl. 1996 I, s. 1548,
dále jen „EBRG“) směřuje k provedení směrnice v německém právu.
Na základě § 2 odst. 1 EBRG platí tento zákon pro podniky se sídlem v Německu působící na území Společenství a pro skupiny
podniků působící na území Společenství, pokud řídící podnik má sídlo na území Německa.
§ 2 odst. 2 EBRG stanoví:
„Není-li ústřední vedení umístěno v členském státě, ale existuje-li místní delegované vedení pro závody nebo podniky nacházející
se v členských státech, použije se tento zákon, pokud je místní delegované vedení umístěno v tuzemsku. Neexistuje-li žádné
místní delegované vedení, použije se tento zákon, pokud ústřední vedení jmenuje závod nebo podnik v tuzemsku svým zástupcem.
Není-li jmenován žádný zástupce, použije se tento zákon, pokud závod nebo podnik leží v tuzemsku a je v něm ve srovnání s ostatními
závody podniku nebo podniky skupiny nacházejícími se v členských státech zaměstnáno nejvíce zaměstnanců. Výše uvedená místa
jsou považována za ústřední vedení.“
V § 3 odst. 2 EBRG je pojem „skupiny podniků působící na území Společenství“ definován obdobným způsobem jako v čl. 2 odst.
1 písm. c) směrnice.
§ 5 EBRG, který byl přijat za účelem provedení článku 11 směrnice, stanoví:
„1.

Ústřední vedení musí zástupcům zaměstnanců na jejich žádost poskytnout informace o průměrném celkovém počtu zaměstnanců a
jejich rozložení v členských státech, podnicﾭch a závodech, jakož i o struktuře podniku nebo skupiny podniků.
2.

Rada zaměstnanců nebo ústřední rada zaměstnanců může nárok podle odstavce 1 uplatnit vůči místnímu vedení závodu nebo podniku;
to je povinno obstarat si údaje a podklady nezbytné pro poskytnutí informace u ústředního vedení.“
V § 6 EBRG je pojem „řídícího podniku“ definován obdobným způsobem jako v článku 3 směrnice.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Z postupujícího usnesení vyplývá, že ADS Anker, která má sídlo v Německu, patří ke skupině podniků působící na území Společenství
ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice (dále jen „skupina Anker“).
Společnost Anker BV mající sídlo v Nizozemsku vlastní veškeré podíly v ADS Anker a dalších podnicích patřících do skupiny
Anker, jež mají sídlo ve Švédsku, Norsku, Dánsku, Finsku, Spojeném království, Nizozemsku, Rakousku, Francii, Belgii a Maďarsku.
Mateřská společnost Anker BV, Anker Systems GmbH, má sídlo mimo území členských států, a to ve Švýcarsku.
Podle postupujícího usnesení je podnikem skupiny Anker, který má ve smyslu čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce směrnice nejvyšší
počet zaměstnanců v členském státě, podnik RIVA se sídlem ve Spojeném království. Tato společnost zaměstnává přibližně 1 000
zaměstnanců a Anker BV ji nabyla v roce 1999.
Podle postupujícího soudu je ústředním vedením skupiny buď podnik RIVA, jenž může být považován za ústřední vedení ve smyslu
čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce a odst. 3 směrnice, nebo Anker BV, která představuje ústřední vedení řídícího podniku ve
smyslu čl. 2 odst. 1 písm. e) a čl. 3 odst. 1 směrnice.
Ve skupině Anker nebyla zřízena evropská rada zaměstnanců ani nebyl vytvořen postup pro informování zaměstnanců a projednání
se zaměstnanci.
Rada zaměstnanců ADS Anker požadovala na posledně jmenované na základě § 5 odst. 2 EBRG, aby jí sdělila informace uvedené
v odstavci 1 téhož paragrafu a označila orgány zástupců zaměstnanců a jejich zástupce, jež se mají jménem zaměstnanců podniků
nebo jménem zaměstnanců jim podřízených podniků podílet na zřízení evropské rady zaměstnanců.
ADS Anker odpověděla, že nemůže této žádosti vyhovět z důvodu, že jak přímá mateřská společnost Anker BV, tak mateřská společnost
skupiny Anker Systems GmbH jí odmítly poskytnout požadované informace. Krom toho se domnívá, že EBRG nepřiznává právo na informace
vůči jiným podnikům skupiny se sídlem v jiných členských státech.
Po zamítnutí žádosti o poskytnutí informací se rada zaměstnanců obrátila na Arbeitsgericht Bielefeld.
Posledně uvedený soud konstatuje, že zaměstnavatel nemůže pouze sdělit radě zaměstnanců, aby si požadované informace obstarala
vlastní rešerší v obchodním rejstříku nebo obdobným způsobem. Ústřední vedení odpovídá právě za vytvoření podmínek nezbytných
ke zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci.
Postupující soud dále odkazuje na argument ADS Anker, že tato společnost není s to poskytnout požadované informace, protože
společnost Anker BV i mateřská společnost Anker Systems GmbH odmítají poskytnout informace nezbytné k informování zaměstnanců.
Arbeitsgericht Bielefeld konstatuje, že vzhledem k tomu, že EBRG je vnitrostátním zákonem, může se jeho oblast působnosti
vztahovat pouze na území Německa a nemůže ukládat povinnosti podnikům skupiny, které nemají sídlo v Německu, aby poskytovaly
určité informace podnikům se sídlem na území Německa.
Podle postupujícího soudu však argument zaměstnavatele, že není schopen poskytnout informace požadované zaměstnanci, nemůže
uspět, pokud tento zaměstnavatel může na základě předpisů přijatých v jiných členských státech k provedení směrnice přimět
ústřední vedení se sídlem v jiném členském státě, aby předalo podniku členu skupiny se sídlem v Německu nezbytné informace.
Postupující soud nicméně podotýká, že směrnice neobsahuje výslovnou úpravu, jež by se týkala takového horizontálního práva
podniku člena skupiny na informace vůči ústřednímu vedení umístěnému v jiném členském státě.
Vzhledem k tomu, že Arbeitsgericht Bielefeld je toho názoru, že řešení sporu projednávaného před ním závisí na výkladu směrnice,
rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Vyžaduje směrnice 94/45 […], zejména její články 4 a 11, aby podnik se sídlem ve Spojeném království, který je na základě
čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce a odst. 3 směrnice považován za ústřední vedení, nebo podnik se sídlem v Nizozemsku, který
představuje ústřední vedení řídícího podniku ve smyslu čl. 2 odst.1 písm. e) a čl. 3 odst. 1 směrnice, byl povinen poskytnout
informace jinému podniku se sídlem v […] Německu, který patří do téže skupiny podniků, týkající se společností a závodů skupiny,
jejich právní formy, jejich struktury zastupování a průměrného celkového počtu zaměstnanců, jakož i jejich rozložení mezi
různými členskými státy a podniky?
2.
V případě kladné odpovědi Soudního dvora na první otázku, zahrnuje informační povinnost i označení orgánů zástupců zaměstnanců
a jejich zástupců, kteří se mají jménem zaměstnanců podniků nebo jménem zaměstnanců jim podřízených podniků podílet na zřízení
evropské rady zaměstnanců?“
K předběžným otázkám
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
Zaprvé, co se týče otázky, zda podle směrnice existuje povinnost ukládající ústřednímu vedení nebo předpokládanému ústřednímu
vedení poskytnout jinému podniku členu skupiny určité informace za účelem zřízení evropské rady zaměstnanců, rada zaměstnanců,
německá vláda a Komise připomínají, že podle článku 4 směrnice odpovídá ústřední vedení za vytvoření podmínek a prostředků
nezbytných ke zřízení evropské rady zaměstnanců v podnicích a skupinách podniků působících na území Společenství. Podle jejich
názoru je pro užitečný účinek směrnice nezbytné, aby ústřední vedení podniku nebo skupiny podniků bylo povinno informovat
zástupce zaměstnanců tak, aby mohly zjistit, zda má být v podniku nebo skupině podniků zřízena evropská rada zaměstnanců,
popřípadě, zda může být vytvořen zvláštní vyjednávací výbor.
Podle rady zaměstnanců se okolnost, že ústřední vedení musí sdělit uvedené informace na základě § 5 odst. 2 EBRG i tehdy,
pokud se nenachází v oblasti územní působnosti EBRG, ale v jiném členském státě, vyplývá nejen ze směrnice, ale rovněž z cíle,
jehož má být dosaženo vytvořením evropské rady zaměstnanců, totiž přeshraničního informování zaměstnanců a projednání s nimi.
Pokud by mělo být použití § 5 odst. 2 EBRG omezeno na německé území, bylo by opatřování informací zástupci zaměstnanců za
účelem zřízení evropských rad zaměstnanců natolik ztížené, že by cíle směrnice mohlo být dosaženo jen stěží a za cenu velkých
časových a procedurálních ztrát a finančních nákladů.
Co se týče povinností uložených ústřednímu vedení na základě článku 4 směrnice, je Komise toho názoru, že není rozhodné, zda
zaměstnanci skupiny, ať pocházejí z kteréhokoli členského státu, vykonávají své legitimní právo na poskytnutí informací přímo
vůči tomuto ústřednímu vedení nebo prostřednictvím podniku patřícího do skupiny, jak je tomu v případě Německa.
ADS Anker tvrdí, že i když cílem směrnice je umožnit zřízení evropské rady zaměstnanců, nemůže tato vést k tomu, aby byl podnik
nucen podat žalobu proti svému řídícímu podniku.
Pokud rada zaměstnanců řízeného podniku nemůže získat od této společnosti informace nezbytné k podání žádosti podle čl. 5
odst. 1 směrnice, protože tam nejsou k dispozici, bude nutné uplatnit právo na informace vůči řídícímu podniku skupiny podle
ustanovení k provedení směrnice ve vnitrostátním právu.
Zadruhé, pokud jde o povahu informací, které musí ústřední vedení nebo předpokládané ústřední vedení poskytnout na základě
informační povinnosti stanovené ve směrnici, jak rada zaměstnanců, tak německá vláda se domnívají, že tato povinnost musí
být pojata široce s ohledem na smysl a cíl směrnice.
Podle názoru rady zaměstnanců zahrnuje právo na informace takové informace, jež jsou nezbytné pro zjištění, zda v podniku
nebo ve skupině podniků je namístě zřídit evropskou radu zaměstnanců. Zástupci zaměstnanců by rovněž měli mít možnost obdržet
informace, jež jsou pro ně nezbytné, aby mohli podle článku 5 směrnice podat žádost na zřízení evropské rady zaměstnanců a
vytvořit za tímto účelem nezbytný zvláštní vyjednávací výbor. Vzhledem k tomu, že žádost o zřízení evropské rady zaměstnanců
musí být podána zaměstnanci nebo jejich zástupci alespoň ze dvou různých členských států, je pro vytvoření zvláštního vyjednávacího
výboru nezbytná znalost ostatních orgánů zástupců zaměstnanců a jejich členů.
ADS Anker naproti tomu tvrdí, že označení orgánů zastupujících zaměstnance a jejich zástupců není pro zahájení vyjednávacího
procesu o zřízení evropské rady zaměstnanců podle čl. 5 odst. 1 směrnice nezbytné.
Komise, opírající se o rozsudek ze dne 29. března 2001, Bofrost* (C-62/99, Recueil, s. I-2579), tvrdí, že pokud označení orgánů
zástupců zaměstnanců a jejich zástupců, kteří se mají jménem zaměstnanců podniků nebo jménem zaměstnanců jim podřízených podniků
podílet na zřízení evropské rady zaměstnanců, podle názoru soudu, který vede řízení ohledně žádosti o poskytnutí informace,
patří mezi informace, jež jsou nezbytné k zahájení jednání o zřízení takové rady nebo vytvoření postupu nadnárodního informování
zaměstnanců a projednání s nimi, musí podnik této skupiny poskytnout uvedené informace, které má k dispozici nebo je může
opatřit, interním orgánům zastupujícím zaměstnance, které o ně žádají.
Odpověď Soudního dvora
Cílem směrnice je podle jejího jedenáctého bodu odůvodnění, jakož i čl. 1 odst. 2 zaručit řádné informování zaměstnanců a
projednání se zaměstnanci podniků nebo skupin podniků působících na území Společenství, pokud jsou rozhodnutí, která se jich
týkají, přijímána v jiném členském státu, než ve kterém pracují.
Jak vyplývá z obecné systematiky směrnice, má být nadnárodní informování zaměstnanců a projednání s nimi v podstatě zajištěno
systémem vyjednávání mezi ústředním vedením a zástupci zaměstnanců (výše uvedený rozsudek Bofrost*, bod 29, a rozsudek ze
dne 13. ledna 2004, Kühne & Nagel, C-440/00, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 40).
V tomto ohledu je v každém podniku a v každé skupině podniků, které působí na území Společenství, zřízena evropská rada zaměstnanců
nebo vytvořen postup pro informování zaměstnanců a projednání s nimi, pokud byla podána žádost v souladu s postupem podle
čl. 5 odst. 1 směrnice.
Podle posledně uvedeného ustanovení směrnice zahájí ústřední vedení v případě skupiny podniků působící na území Společenství
jednání o zřízení takové evropské rady zaměstnanců z vlastního podnětu nebo na písemnou žádost alespoň sta zaměstnanců nebo
jejich zástupců alespoň ze dvou podniků nebo závodů umístěných alespoň ve dvou členských státech.
Zvláštní vyjednávací výbor, který je orgánem zástupců zaměstnanců zřízeným podle čl. 5 odst. 2 směrnice, a ústřední vedení
musejí podle čl. 6 odst. 1 téže směrnice jednat v duchu spolupráce, aby dosáhly dohody o podmínkách zřízení evropské rady
zaměstnanců.
Soudní dvůr již rozhodl, že proto, aby směrnice mohla mít užitečný účinek, je nezbytné zaručit, aby dotyční zaměstnanci měli
přístup k určitým informacím, které jim umožní určit, zda mají právo požadovat zahájení jednání mezi ústředním vedením a zástupci
zaměstnanců, neboť takové právo na informace představuje nezbytný předpoklad pro určení existence podniku nebo skupiny podniků
působící na území Společenství, které je samo předpokladem pro zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu nadnárodního
informování zaměstnanců nebo projednání s nimi (výše uvedené rozsudky Bofrost, body 32 a 33, a Kühne & Nagel, bod 46).
Pokud jde o zřízení takové rady zaměstnanců, odpovídá ústřední vedení podle čl. 4 odst. 1 směrnice za vytvoření podmínek a
prostředků nezbytných ke zřízení takové rady zaměstnanců. Tato odpovědnost zahrnuje povinnost poskytnout zástupcům zaměstnanců
informace nezbytné pro zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců (viz výše uvedený rozsudek Kühne & Nagel, body
49 a 51).
Ústředním vedením je vedení řídícího podniku, tedy podniku, který může vykonávat dominantní vliv ve všech řízených podnicích
skupiny ve smyslu čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice. Tento podnik má na základě tohoto dominantního vlivu možnost požadovat informace
nezbytné k zahájení uvedených jednání od jiných podniků členů skupiny a nařídit jim, aby tyto informace poskytly, aby je mohlo
předat uvedeným zástupcům zaměstnanců (v tomto smyslu viz rovněž výše uvedený rozsudek Kühne & Nagel, body 52 a 54).
Krom toho, aby bylo dosaženo cíle směrnice, pokud jde o právo zaměstnanců na přístup k uvedeným informacím, tato směrnice
dokonce stanoví, že pokud je ústřední vedení umístěno mimo území členských států, má se za to, že odpovědnost jemu uložená
podle čl. 4 odst. 1 směrnice přechází na základě jejího čl. 4 odst. 2 prvního a druhého pododstavce buď na zástupce ústředního
vedení v členském státě, nebo, není-li takového zástupce, na ústřední vedení závodu nebo podniku skupiny, který zaměstnává
nejvyšší počet zaměstnanců v členském státě, tedy na předpokládané ústřední vedení.
Aby byl zaručen užitečný účinek směrnice, mají ostatní podniky, členové skupiny umístěné v členských státech, povinnost pomoci
předpokládanému ústřednímu vedení ke splnění hlavní povinnosti uvedené v čl. 4 odst. 1 směrnice. Logickým důsledkem práva
uvedeného předpokládaného ústředního vedení na získání nezbytných informací je existence povinnosti vedení ostatních podniků
členů skupiny poskytnout mu uvedené informace, které mají k dispozici nebo které mohou opatřit (výše uvedený rozsudek Kühne
& Nagel, bod 59).
V projednávaném případě vyvstává zásadní otázka, zda ústřední vedení nebo předpokládané ústřední vedení je na základě směrnice
rovněž povinno poskytnout informace nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců řízenému podniku skupiny,
když žádost o poskytnutí dotčených informací podali zástupci zaměstnanců u tohoto řízeného podniku, a zda takový podnik má
právo žádat, aby mu tyto informace byly podle směrnice předány.
Z účelu a systematiky směrnice vyplývá, že povinnosti uložené ústřednímu vedení nebo předpokládanému ústřednímu vedení na
základě čl. 4 odst. 1 směrnice musejí být vykládány v tom smyslu, že zahrnují jak povinnost poskytnout informace nezbytné
k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců přímo zástupcům zaměstnanců, tak povinnost poskytnout tyto informace
zástupcům zaměstnanců prostřednictvím jejich podniku člena skupiny, od něhož uvedení zástupci tyto informace požadovali v první
řadě.
Jakýkoli jiný výklad povinností uložených ústřednímu vedení nebo předpokládanému ústřednímu vedení na základě čl. 4 odst.
1 směrnice by oslabil užitečný účinek směrnice, jak jej Soudní dvůr připomíná ve výše uvedených rozsudcích Bofrost* a Kühne
& Nagel.
Směrnice totiž směřuje k uložení povinností všem podnikům členům skupiny, které usnadní zřízení evropské rady zaměstnanců
(v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Bofrost*, body 31 a 35). Jak již Soudní dvůr konstatoval, cíl směrnice vyžaduje,
aby povinnosti, které stanoví, byly splněny způsobem umožňujícím dotyčným zaměstnancům nebo jejich zástupcům přístup k informacím
nezbytným pro to, aby mohli posoudit, zda mají, či nemají právo požadovat zahájení jednání (výše uvedený rozsudek Bofrost*,
bod 38).
Užší výklad povinnosti stanovené v čl. 4 odst. 1 směrnice v tom smyslu, že by se toto ustanovení použilo výhradně na situace,
kdy zástupci zaměstnanců předloží žádosti na poskytnutí informací přímo ústřednímu vedení nebo předpokládanému ústřednímu
vedení, by bezdůvodně omezilo použití a dosah uvedeného ustanovení, ba i směrnice, a mohl by mít dokonce za následek, že by
odradil zaměstnance od výkonu práv, která jim směrnice přiznává.
Článek 4 odst. 1 směrnice tedy obsahuje jak povinnost poskytnout určité informace nezbytné ke zřízení evropské rady zaměstnanců
přímo zástupcům zaměstnanců, tak povinnost poskytnout jim uvedené informace prostřednictvím podniku člena skupiny, který od
zástupců jeho zaměstnanců obdržel žádost v tomto smyslu.
Členské státy musejí mimoto na základě čl. 14 odst. 1 směrnice přijmout všechny nezbytné předpisy, aby mohly kdykoli zajistit
výsledky uložené touto směrnicí. Podle čl. 11 odst. 3 směrnice přijmou vhodná opatření pro případ nedodržování směrnice, zejména
dbají, aby byla k dispozici správní nebo soudní řízení, která umožní domoci se splnění povinností z ní vyplývajících. Z cíle
směrnice vyplývá, že členské státy jsou povinny přijmout veškerá opatření nezbytná pro plné zajištění provedení povinností
vyplývajících z čl. 4 odst. 1 a čl. 11 uvedené směrnice (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Kühne & Nagel, bod 61).
Pokud jde o povahu informací, které musí ústřední vedení nebo předpokládané ústřední vedení poskytnout na základě této informační
povinnosti, je třeba nejprve připomenout, že čl. 11 odst. 2 směrnice výslovně zmiňuje povinnost členských států zajistit,
aby podniky na žádost stran dotčených použitím směrnice poskytovaly údaje o počtu zaměstnanců uvedené v čl. 2 odst. 1 písm.
a) a c) směrnice.
Dále existuje povinnost vedení jiných podniků členů skupiny umístěných v členském státě poskytnout předpokládanému ústřednímu
vedení informace nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců, které mají k dispozici nebo které mohou
opatřit (výše uvedený rozsudek Kühne & Nagel, body 64 a 69).
Jak konečně vyplývá z bodu 58 tohoto rozsudku, cíl směrnice vyžaduje, aby povinnosti stanovené ve směrnici byly splněny způsobem
umožňujícím dotyčným zaměstnancům nebo jejich zástupcům přístup k informacím nezbytným pro to, aby mohli posoudit, zda mají,
či nemají právo požadovat zahájení jednání, a případně mohli za tímto účelem správně formulovat žádost (výše uvedený rozsudek
Bofrost*, bod 38).
Z toho plyne, že informace týkající se společností a závodů skupiny, jejich právní formy a jejich struktury zastupování, průměrného
celkového počtu zaměstnanců, jakož i jejich rozložení mezi různými členskými státy mohou být požadovány, pokud jsou tyto informace
nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců uvedených v čl. 5 odst. 1 směrnice (v tomto smyslu viz výše
uvedený rozsudek Kühne & Nagel, bod 70). To samé platí, pokud jde o informace týkající se označení orgánů zástupců zaměstnanců
a jejich zástupců, jež se mají jménem zaměstnanců podniků nebo jménem zaměstnanců jim podřízených podniků podílet na zřízení
evropské rady zaměstnanců.
Vnitrostátním soudům přísluší, aby na základě veškerých údajů, které mají k dispozici, ověřily, zda požadované informace jsou
nezbytné k zahájení jednání uvedených v čl. 5 odst. 1 směrnice.
S ohledem na výše uvedené je třeba na předběžné otázky odpovědět tak, že článek 4 odst. 1 a článek 11 směrnice musejí být
vykládány v tom smyslu, že členské státy jsou zavázány k uložení povinnosti podniku usazenému na svém území, který je ústředním
vedením skupiny podniků působící na území Společenství ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. e) a čl. 3 odst. 1 směrnice nebo předpokládaným
ústředním vedením ve smyslu jejího čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce, poskytovat jinému podniku stejné skupiny usazenému v jiném
členském státě informace požadované na tomto jiném podniku zástupci jeho zaměstnanců, pokud tyto informace tento jiný podnik
nevlastní a pokud jsou nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské rady zaměstnanců.
K nákladům řízení
Výdaje vzniklé německé vládě a Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení
má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před postupujícím soudem,
je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát)
o otázkách, které mu byly předloženy Arbeitsgericht Bielefeld usnesením ze dne 24. července 2001, rozhodl takto:
Článek 4 odst. 1 a článek 11 směrnice Rady 94/45/ES ze dne 22. září 1994 o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření
postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství a skupinách podniků
působících na území Společenství musejí být vykládány v tom smyslu, že členské státy jsou zavázány k uložení povinnosti podniku
usazenému na jejich území, který je ústředním vedením skupiny podniků působící na území Společenství ve smyslu čl. 2 odst.
1 písm. e) a čl. 3 odst. 1 směrnice nebo předpokládaným ústředním vedením ve smyslu jejího čl. 4 odst. 2 druhého pododstavce,
poskytovat jinému podniku stejné skupiny usazenému v jiném členském státě informace požadované na tomto jiném podniku zástupci
jeho zaměstnanců, pokud tyto informace tento jiný podnik nevlastní a pokud jsou nezbytné k zahájení jednání o zřízení evropské
rady zaměstnanců.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken
Colneric
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. července 2004.
Vedoucí soudní kanceláře
Předseda šestého senátu
R. Grass
V. Skouris
–
Jednací jazyk: němčina.