CELEX: 62008CJ0203
EB 49 straipsnis
Laisvės teikti paslaugas apribojimai
Azartiniai lošimai
Azartinių lošimų vykdymas internetu
Teisės aktas, pagal kurį licencija išduodama tik vienam subjektui
Licencijos pratęsimas be konkurencijos
Vienodo požiūrio principas ir skaidrumo pareiga
Taikymas azartinių lošimų srityje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49 straipsnio aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp bendrovės
Sporting Exchange Ltd
, kuri veikia
Betfair
vardu, įsteigtos Jungtinėje Karalystėje (toliau –
Betfair
), ir
Minister van Justitie
(teisingumo ministras; toliau – ministras) dėl to, kad, pirma, pastarasis atmetė bendrovės prašymus dėl licencijos organizuoti
azartinius lošimus Nyderlanduose, ir, antra, dėl ieškinių, kuriuos ji pateikė dėl kitiems dviem subjektams suteiktų licencijų.

Nacionalinė teisė
Azartinių lošimų įstatymo (
Wet op de kansspelen
; toliau –
Wok
) 1 straipsnyje numatyta:
„Nepažeidžiant šio įstatymo Va antraštinės dalies nuostatų, draudžiama:
a)      teikti galimybę varžytis dėl laimėjimo arba išmokos, kai laimėtojas nustatomas atsitiktinai ir kai dalyviai iš esmės negali
tam daryti lemiamos įtakos, jei tam nebuvo išduota licencija pagal šį įstatymą;
b)      skatinti naudotis galimybe a punkto prasme, kuri teikiama be licencijos pagal šį įstatymą, arba sutartine galimybe Europoje
už Karalystės sienų arba informavimo ar platinimo tikslais kaupti atitinkamus dokumentus; <…>“

Wok
16 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Teisingumo ministras ir socialinio aprūpinimo, sveikatos ir kultūros ministras, atsižvelgdami į visuomeninių organizacijų
interesus, ypač sporto ir kūno kultūros, kultūros, gyventojų socialinio aprūpinimo ir sveikatos srityse, gali išduoti vienam
visiškai teisniam juridiniam asmeniui licenciją organizuoti sporto lažybas jų nustatytam terminui.“

Wok
23 straipsnyje numatyta:
„1.      Licenciją organizuoti totalizatorių galima išduoti tik pagal šios antraštinės dalies nuostatas.
2.      „Totalizatorius“ – bet koks lažinimasis dėl ristūnų ir šuolininkų žirgų lenktynių baigties, su sąlyga, kad visos lažybų įmokos,
išskyrus pagal įstatymą arba juo remiantis leidžiamus atskaitymus, padalijamos tarp tų, kurie lažinosi dėl laimėtojo arba
vieno iš prizinių vietų laimėtojų.“
Pagal
Wok
24 straipsnį 1 dalį žemės ūkio ir žuvininkystės ministras ir teisingumo ministras gali išduoti vienam visiškai teisniam juridiniam
asmeniui licenciją organizuoti totalizatorių jų nustatytam terminui.

Wok
25 straipsnyje numatyta:
„1.      24 straipsnyje nurodyti ministrai nustato tam tikras totalizatoriaus organizavimo sąlygas.
2.      Šios sąlygos, be kita ko, susijusios su:
a)      ristūnų ir šuolininkų žirgų lenktynių skaičiumi;
b)      maksimalia vieno asmens įmoka;
c)      procentine dalimi, kuri nustatoma prieš padalijimą lažybų laimėtojams, ir su šios procentinės dalies paskirstymu;
d)      taikymo kontrole, atliekama anksčiau už vykdomą valdžios institucijų;
e)      potencialia pareiga įspėti ir galėti įspėti apie nelincencijuotas lažybas arba lažybų tarpininkavimą vietose, kuriose vyksta
žirgų ristūnų arba šuolininkų lenktynės.
3.      Sąlygos gali būti keičiamos ir papildomos.“
Pagal
Wok
26 straipsnį:
„Pagal 24 straipsnį išduotą licenciją šiame straipsnyje nurodyti ministrai gali atšaukti iki jos galiojimo pabaigos, jeigu
pažeidžiamos 25 straipsnyje nustatytos sąlygos.“

Wok
27 straipsniu draudžiama siūlyti arba teikti visuomenei tarpininkavimo paslaugą, kai lažybų įmokas renka totalizatoriaus
operatorius.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Nyderlandų teisės aktas dėl azartinių lošimų pagrįstas išimtinių licencijų sistema, pagal kurią, pirma, draudžiama organizuoti
arba reklamuoti azartinius lošimus, jei šiuo tikslu neišduota administracinių valdžios institucijų licencija, ir, antra, nacionalinės
valdžios institucijos gali išduoti tik vieną licenciją kiekvienam licencijuotam azartiniam lošimui.
Be to, iš pagrindinės bylos medžiagos, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas perdavė Teisingumo Teismui,
matyti, kad Nyderlanduose nėra galimybės interaktyviai organizuoti azartinius lošimus internete.

Stichting de Nationale Sporttotalisator
(toliau –
De Lotto
), kuris yra pelno nesiekiantis, pagal privatinę teisę įsteigtas fondas, nuo 1961 m. turi licenciją organizuoti sporto lažybas,
loto ir skaičių žaidimus. Licencija organizuoti totalizatorių dėl žirgų lenktynių rezultatų buvo suteikta ribotos atsakomybės
bendrovei
Scientific Games Racing BV
(toliau – SGR), kuri yra bendrovės
Scientific Games Corporation Inc
., įsteigtos JAV, filialas.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad pagal nuostatus
De Lotto
tikslas – rinkti lėšas organizuojant azartinius lošimus ir paskirstyti jas valdžios institucijoms, veikiančioms bendrojo intereso,
ypač sporto, kūno kultūros, visuomenės socialinio aprūpinimo, visuomenės sveikatos ir kultūros srityje.
De Lotto
vadovauja penkių komisarų kolegija, kurios pirmininką skiria ministras. Kitus narius skiria
Stichting Aanwending Loterijgelden Nederland
(Pajamų iš loto naudojimo fondas),
Vereniging Nederlands Olympisch
(Nyderlandų olimpinis komitetas) bei
Nederlandse Sportfederatie
(Nyderlandų sporto federacija).

Betfair
vykdo veiklą azartinių lošimų sektoriuje ir savo paslaugas siūlo tik internetu arba telefonu. Remdamasi Britanijos ir Maltos
licencijomis, ji iš Jungtinės Karalystės paslaugų gavėjams sporto renginiuose ir žirgų lenktynėse sukuria lažybų platformą,
kuri žinoma kaip „betting exchange“.
Betfair
neturi nuolatinės buveinės arba pardavimo punkto Nyderlanduose.
Norėdama aktyviai teikti paslaugas Nyderlandų rinkoje,
Betfair
paprašė ministro atsakyti į klausimą, ar tokiai veiklai reikia leidimo. Ji taip pat jo paprašė licencijos organizuoti sporto
lažybas ir totalizatorių dėl žirgų lenktynių rezultatų internete arba ne. 2004 m. balandžio 29 d. sprendimu ministras atmetė
šiuos prašymus.
Dėl šio sprendimo pateiktą skundą ministras atmetė 2004 m. rugpjūčio 9 d. sprendimu. Ministras laikėsi nuomonės, kad
Wok
nustatyta uždara leidimų sistema, kurioje nenumatyta galimybė išduoti leidimus siekiant suteikti galimybę dalyvauti azartiniuose
žaidimuose internetu.
Betfair
, pagal šį įstatymą negalėjusiai gauti leidimo veiklai, kurią ji vykdė internetu, buvo uždrausta siūlyti savo paslaugas gavėjams
Nyderlanduose.

Betfair
taip pat pateikė du skundus dėl 2004 m. gruodžio 10 d. ir 2005 m. birželio 21 d. ministro sprendimų, susijusių su atitinkamai
De Lotto
ir SGR išduotų licencijų pratęsimo.
Atitinkamai 2005 m. kovo 17 d. ir lapkričio 4 d. ministro sprendimais šie skundai buvo atmesti.
2006 m. gruodžio 8 d. sprendimu
Rechtbank ’s-Gravenhage
(Hagos apylinkės teismas)
Betfair
ieškinius, pareikštus dėl minėtų sprendimų atmesti, pripažino nepagrįstais. Todėl ji pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo
Raad van State
.
Apeliaciniame skunde
Betfair
iš esmės teigė, kad Nyderlandų valdžios institucijos privalėjo, pirma, pripažinti leidimą, kuriuo ji naudojasi Jungtinėje
Karalystėje, ir, antra, remdamosi 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimu
Komisija prieš Italiją
(C‑260/04, Rink. p. I‑7083), laikytis skaidrumo principo suteikiant leidimą siūlyti azartinius lošimus.
Atsižvelgdama į tai, kad siekiant išspręsti nagrinėjamą bylą reikia išaiškinti Sąjungos teisę,
Raad van State
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar EB 49 straipsnį reikia aiškinti taip, kad taikant šią nuostatą kompetentinga valstybės narės valdžios institucija, remdamasi
šioje valstybėje narėje galiojančia uždara licencijų teikti paslaugas azartinių lošimų srityje sistema, negali uždrausti paslaugų
teikėjui, kuriam kitoje valstybėje narėje jau buvo išduota licencija teikti šias paslaugas internetu, teikti šias paslaugas
internetu ir pirma nurodytoje valstybėje narėje?
2.      Ar išaiškinimas, kurį Teisingumo Teismas pateikė dėl EB 49 straipsnio ir ypač dėl lygybės principo ir iš jo išplaukiančio
skaidrumo principo bylose dėl koncesijų, turi būti taikomas licencijų teikti paslaugas azartinių lošimų srityje išdavimo procedūrai
įstatymo reglamentuojamoje vienos licencijos sistemoje?
3.      a)     Ar teisiškai nustatytoje vienos licencijos sistemoje licencijos galiojimo pratęsimas dabartiniam jos turėtojui, nesuteikiant
galimiems interesantams galimybės konkuruoti dėl šios licencijos, gali būti tinkama ir proporcinga privalomųjų bendrojo intereso
pagrindų, kuriuos Teisingumo Teismas nurodė kaip pateisinančius laisvės teikti paslaugas azartinių lošimų srityje apribojimą,
įgyvendinimo priemonė? Jei atsakymas būtų teigiamas: kokiomis sąlygomis?
b)     Ar atsakymui į 3a klausimą turi reikšmės tai, kad į 2 klausimą būtų atsakoma teigiamai arba neigiamai?

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo pirmuoju klausimu iš esmės klausia, ar EB 49 straipsnį reikia
aiškinti taip, kad juo draudžiama tokia valstybės narės teisės nuostata, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią
organizuojant ir reklamuojant azartinius lošimus taikoma išimtinė vieno subjekto sistema ir draudžiama bet kuriam kitam subjektui,
įskaitant įsisteigusį kitoje valstybėje narėje, siūlyti internetu šiai sistemai priskiriamas paslaugas pirmosios valstybės
narės teritorijoje.
Pagal EB 49 straipsnį reikalaujama panaikinti bet kokius laisvės teikti paslaugas apribojimus – net vienodai taikomus ir nacionaliniams,
ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams – jeigu jie gali užkirsti kelią, trukdyti ar padaryti mažiau patrauklią kitoje
valstybėje narėje, kur jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, įsteigto paslaugų teikėjo veiklą. Laisve teikti paslaugas
naudojasi ir paslaugų teikėjas, ir jų gavėjas (2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
, C‑42/07, Rink. p. I‑0000, 51 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Nustatyta, kad tokia valstybės narės teisės nuostata, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra EB 49 straipsnyje garantuotos
laisvės teikti paslaugas apribojimas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
52 punktą ir šios dienos Sprendimo
Ladbrokes Betting & Gaming Ltd. ir Ladbrokes International Ltd.
, C‑258/08, Rink. p. I‑0000, 16 punktą).
Tačiau reikia išnagrinėti, ar toks apribojimas gali būti leidžiamas remiantis EB 45 ir 46 straipsniuose, taikomuose šiai sričiai
pagal EB 55 straipsnį, aiškiai numatytomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis arba pateisinamas privalomojo bendrojo intereso
pagrindais pagal Teisingumo Teismo praktiką (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
55 punktą).
Pagal EB 46 straipsnio 1 dalį leidžiami apribojimai, kurie yra pateisinami viešosios tvarkos, visuomenės saugumo arba visuomenės
sveikatos apsaugos sumetimais. Teisingumo Teismo praktikoje apibrėžti tam tikri privalomieji bendrojo intereso pagrindai,
taip pat galintys pateisinti minėtus apribojimus, kaip antai vartotojų apsaugos, su lošimu susijusių sukčiavimo ir piliečių
skatinimo pernelyg išlaidauti prevencijos bei bendros socialinės tvarkos pažeidimų prevencijos tikslai (minėto Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
, 56 punktas).
Šiame kontekste moralės, religijos ar kultūros ypatumai bei asmeniui ir visuomenei morališkai ir finansiškai žalingos pasekmės,
susijusios su lošimais ir lažybomis, gali pateisinti nacionalinių valdžios institucijų diskreciją, kuria remdamosi šios galėtų
nustatyti vartotojų ir socialinės tvarkos apsaugos reikalavimus (2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo
Gambelli ir kt.
, C‑243/01, Rink. p. I‑13031, 63 punktas bei 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo
Placanica ir kt.
, C‑338/04, C‑359/04 ir C‑360/04, Rink. p. I‑1891, 47 punktas).
Valstybės narės gali nekliudomos nustatyti savo politikos azartinių lošimų srityje tikslus pagal savo vertybių sistemą ir,
jei reikia, tiksliai apibrėžti siektiną apsaugos lygį. Tačiau apribojimai, kuriuos jos nustato, vis dėlto turi atitikti Teisingumo
Teismo praktikoje nustatytus proporcingumo reikalavimus (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Placanica ir kt.
48 punktą bei
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
59 punktą).
Pagal Teisingumo Teismo praktiką nacionaliniai teismai turi patikrinti, ar valstybių narių teisės aktai tikrai atitinka juos
galinčius pateisinti tikslus ir ar juose nustatyti apribojimai neatrodo esantys neproporcingi šių tikslų atžvilgiu (minėtų
sprendimų
Gambelli ir kt
. 75 punktas bei
Placanica ir kt.
58 punktas).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ypač remdamasis minėtais sprendimais
Gambelli ir kt.
bei
Placanica ir kt.
, konstatavo, kad tikslai, kuriais siekiama garantuoti vartotojų apsaugą ir kovoti su nusikalstamumu bei priklausomybe nuo
lošimo ir kuriais pagrįsta
Wok
numatyta išimtinio licencijavimo sistema, gali būti laikomi privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais pagal Teisingumo
Teismo praktiką.
Nacionalinis teismas taip pat mano, kad šioje sistemoje nustatyti apribojimai nėra nei neproporcingi, nei diskriminuojantys.
Konkrečiai dėl proporcingumo jis pabrėžia, kad tai, jog licencija suteikiama tik vienam subjektui, ne tik supaprastina jo
kontrolę, nes su licencija susijusios priežiūros taisyklės gali būti veiksmingesnės, bet ir kliudo augti konkurencijai tarp
kelių licencijų turėtojų, kuri padidintų priklausomybę nuo lošimo. Šis teismas priduria, kad draudimais bet kuriam kitam asmeniui
nei licencijos turėtojui siūlyti azartinius lošimus nedarant skirtumo taikomas Nyderlanduose įsteigtoms ir kitose valstybėse
narėse buveines turinčioms įmonėms.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonė kyla dėl to, kad pagrindinėje byloje
Betfair
teigia, jog tam, kad galėtų teikti sporto lažybų paslaugas internetu Nyderlanduose reziduojantiems lažybininkams, ji neturi
būti Nyderlandų valdžios institucijų išduotos licencijos turėtoja. Iš tiesų ši valstybė narė privalėtų pripažinti šiai bendrovei
kitų valstybių narių suteiktas licencijas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad internetu siūlomų azartinių lošimų sektorius nėra suderintas Europos Sąjungos lygmeniu.
Taigi valstybė narė gali manyti, jog vien aplinkybė, kad ūkio subjektas, kaip antai
Bwin
, teisėtai internetu siūlo šio sektoriaus paslaugas kitoje valstybėje narėje, kurioje yra įsteigtas ir kuriam šioje valstybėje
narėje iš esmės jau taikomi teisėti reikalavimai, o jo veiklą kontroliuoja šios valstybės kompetentingos valdžios institucijos,
negali būti laikoma pakankama nacionalinių vartotojų apsaugos nuo sukčiavimų ir nusikaltimų pavojaus garantija, turint omenyje
sunkumus, su kuriais šiomis aplinkybėmis gali susidurti įsisteigimo valstybės narės valdžios institucijos, vertindamos ūkio
subjektų profesines savybes ir sąžiningumą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
69 punktą).
Beje, dėl to, kad vartotojas ir ūkio subjektas tiesiogiai nebendrauja, azartiniams lošimams internetu būdingas kitokio pobūdžio
ir didesnis pavojus, palyginti su tokiais lošimais tradicinėse rinkose, turint omenyje galimą ūkio subjektų sukčiavimą, nukreiptą
prieš vartotojus (minėto Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
70 punktas).
Tai, kad subjektas, kuris siūlo azartinius lošimus internetu, nevykdo aktyvios pardavimo politikos atitinkamoje valstybėje
narėje, be kita ko, dėl to, kad jis negali reklamuotis šioje valstybėje, negali būti laikoma prieštaravimu dviejuose pirmesniuose
punktuose pateiktiems svarstymams. Jie pagrįsti tik paprastos galimybės dalyvauti azartiniuose lošimuose internetu pasekmėmis,
o ne potencialiai skirtingais šio subjekto aktyvaus ir pasyvaus paslaugų siūlymo rezultatais.
Iš to matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas apribojimas atsižvelgiant į ypatumus, susijusius su azartinių lošimų siūlymu
internetu, gali būti laikomas pateisinamu kovos su sukčiavimu ir nusikalstamumu tikslu (minėto Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
72 punktas).
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog EB 49 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiama tokia valstybės narės
teisės nuostata, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią organizuojant ir reklamuojant azartinius lošimus taikoma
išimtinė vieno subjekto sistema ir draudžiama bet kuriam kitam subjektui, įskaitant įsisteigusį kitoje valstybėje narėje,
siūlyti internetu šiai sistemai priskiriamas paslaugas pirmosios valstybės narės teritorijoje.

Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu,
klausia, pirma, ar Teisingumo Teismo praktika dėl EB 49 straipsnio aiškinimo ir vienodo požiūrio principo bei iš jo išplaukianti
skaidrumo pareiga paslaugų koncesijos srityje taikoma vykdant licencijos išdavimo vienam subjektui procedūrą azartinių lošimų
srityje. Antra, jis klausia, ar ši licencija, dėl kurios nesuteikiama galimybė konkuruoti, gali būti tinkama ir proporcinga
priemonė įgyvendinant privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais pagrįstus tikslus.
Pagal dabar galiojančią Sąjungos teisę paslaugų koncesijos sutartys nereglamentuojamos nė viena direktyva, kuria Sąjungos
teisės aktų leidėjas reglamentavo viešųjų pirkimų sritį. Tačiau tokias sutartis sudarančios viešosios valdžios institucijos
privalo apskritai laikytis pagrindinių EB sutarties normų, visų pirma EB 43 bei 49 straipsnių ir ypač vienodo požiūrio ir
nediskriminavimo dėl pilietybės principų bei iš jų kylančios skaidrumos pareigos (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 7 d.
Sprendimo
Telaustria ir Telefonadress
, C‑324/98, Rink. p. I‑10745, 60–62 punktus; 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Eurawasser
, C‑206/08, Rink. p. I‑0000, 44 punktą bei 2010 balandžio 13 d. Sprendimo
Wall
, C‑91/08, Rink. p. I‑0000, 33 punktą).
Ši skaidrumo pareiga taikoma tais atvejais, kai atitinkama paslaugų koncesija gali dominti įmonę, esančią kitoje valstybėje
narėje nei ta, kurioje suteikiama koncesija (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo
Coname
, C-231/03, Rink. p. I-7287, 17 punktą ir minėto Sprendimo
Wall
34 punktą).
Ši skaidrumo pareiga nebūtinai įpareigoja skelbti konkursą, tačiau ja remdamasi koncesiją suteikianti valdžios institucija
privalo užtikrinti kiekvienam galimam koncesininkui pakankamą viešumo laipsnį, leidžiantį atverti viešųjų paslaugų koncesijas
konkurencijai bei kontroliuoti koncesijos suteikimo procedūros nešališkumą (šiuo klausimu žr. 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Coditel Brabant
, C‑324/07, Rink. p. I‑8457, 25 punktą ir minėto Sprendimo
Wall
36 punktą).
Ir iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ir iš nacionalinio teismo antrojo klausimo formuluotės matyti,
kad šis teismas Nyderlandų viešosios valdžios institucijų kišimąsi tam tikriems ūkio subjektams suteikiant teisę Nyderlanduose
teikti paslaugas azartinių lošimų srityje laiko vienos licencijos išdavimu.
Kaip nurodyta šio sprendimo 10 punkte,
Wok
pagrįstas išimtinių licencijų sistema, pagal kurią, pirma, draudžiama organizuoti arba reklamuoti azartinius lošimus, jei
šiuo tikslu neišduota administracinių valdžios institucijų licencija, ir, antra, nacionalinės valdžios institucijos gali išduoti
tik vieną leidimą kiekvienam licencijuotam azartiniam lošimui.
Viena licencija yra viešosios valdžios institucijų kišimasis, kurio tikslas – reglamentuoti ekonominę veiklą, šiuo atveju
– azartinių lošimų organizavimą.
Sprendime išduoti licenciją išdėstytos šių valdžios institucijų taikomos sąlygos, pavyzdžiui, susijusios su maksimaliu per
metus leidžiamų lažybų skaičiumi, jų sumomis, grynųjų pajamų paskirstymu bendrojo intereso valdžios institucijoms ir susijusio
subjekto pajamomis, nes jis gali pasilikti tik sumą patirtoms išlaidoms padengti, negaudamas jokio pelno. Be to, šis subjektas
turi teisę kasmet sudaryti ne didesnį kaip 2,5 % pajamų, gautų ankstesniais kalendoriniais metais, rezervą, skirtą užtikrinti
savo veiklos tęstinumą.
Vien tai, kad vienos licencijos išdavimas neprilygsta paslaugų koncesijos sutarčiai, negali pateisinti to, jog išduodant tokį
administracinį leidimą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nesilaikoma iš EB 49 straipsnio išplaukiančių reikalavimų,
pavyzdžiui, vienodo požiūrio principo ir skaidrumo pareigos.
Iš tiesų, kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 154 ir 155 punktuose, skaidrumo pareiga yra valstybės narės teisėje
nustatyta privaloma išankstinė sąlyga suteikti subjektui išimtinę teisę vykdyti ekonominę veiklą, kad ir koks būtų šio subjekto
atrankos būdas. Tokia pareiga turi būti taikoma sistemai, pagal kurią valstybės narės valdžios institucijos, vykdydamos valdžios
įgaliojimus, išduoda licenciją vienam subjektui, nes tokios licencijos išdavimo pasekmės kitose valstybėse narėse įsteigtoms
įmonėms, potencialiai susidomėjusioms šia veikla, yra tokios pačios kaip koncesijos sutarties atveju.
Kaip matyti iš atsakymo į pirmąjį klausimą, valstybės narės, nustatydamos siekiamos apsaugos lygį azartinių lošimų srityje,
turi pakankamą diskreciją vertinti, ir todėl joms leidžiama pasirinkti – kaip pagrindinėje byloje – leidimo vienam subjektui
sistemą.
Tačiau tokia sistema negali pateisinti nacionalinių valdžios institucijų diskrecijos, dėl kurios Sąjungos teisės nuostatos,
susijusios su pagrindine laisve, pavyzdžiui, su laisve teikti paslaugas, prarastų savo veiksmingumą.
Iš tiesų iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog tam, kad išankstinio administracinio leidimo suteikimo tvarka būtų
pateisinama, net jeigu ja nukrypstama nuo pagrindinės teisės, turi būti pagrįsta objektyviais, nediskriminuojančiais ir iš
anksto žinomais kriterijais, užtikrinančiais, kad taip bus pakankamai apribota nacionalinės valdžios institucijų diskrecija,
kad ja nebūtų piktnaudžiaujama (2008 m. liepos 17 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑389/05, Rink. p. I‑5397, 94 punktas ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Hartlauer
, C‑169/07, p. I‑1721, 64 punktas). Be to, kiekvienas asmuo, kuriam pritaikyta tokia nukrypti leidžiančia nuostata pagrįstos
ribojančios priemonės, turi turėti teisę į teisminę gynybą (šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 20 d. Sprendimo
Analir ir kt.
, C‑205/99, Rink. p. I‑1271, 38 punktą).
Užtikrinant vienodo požiūrio principo ir iš jo išplaukiančios skaidrumo pareigos laikymąsi būtinai reikia tinkamai viešai
paskelbti objektyvius kriterijus, kuriais būtų galima apriboti kompetentingų valdžios institucijų diskreciją.
Nyderlandų vyriausybė, kalbėdama apie pagal
Wok
išduotų išimtinių licencijų pratęsimo procedūrą, rašytinėse pastabose pabrėžė, kad licencijos visuomet išduodamos laikinai,
dažniausiai penkerių metų laikotarpiui. Taip siekiama tęstinumo, nes nustatant referencines datas galima spręsti, ar pateisinamas
licencijos sąlygų nustatymas.
Aišku, kad 2004 m. gruodžio 10 d. ir 2005 m. birželio 21 d. sprendimais ministras pratęsė licencijas, išduotas atitinkamai
De Lotto
penkeriems metams ir SGR trejiems metams, netaikydamas bet kokios konkurencinės procedūros.
Šiuo atžvilgiu nereikia daryti skirtumo tarp ribojančių vienos licencijos pasekmių, kurios kyla ją išduodant, kai nesilaikoma
šio sprendimo 50 punkte minėtų reikalavimų arba pratęsiant tokią licenciją tomis pačiomis sąlygomis.
Tokia licencijų pratęsimo procedūra, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurią atliekant neįvykdomos minėtos sąlygos, iš
principo trukdo tam, kad kiti subjektai galėtų išreikšti savo interesą vykdyti atitinkamą veiklą, ir dėl to šiems kliudoma
naudotis iš Sąjungos teisės kylančiomis teisėmis, pavyzdžiui, EB 49 straipsnyje įtvirtinta laisve teikti paslaugas.
Nyderlandų vyriausybė pabrėžia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, jog vienam subjektui
išduodamos licencijos sistemoje nustatyti apribojimai pateisinami privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais ir jie yra
tinkami ir proporcingi.
Vis dėlto reikia nurodyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimas, kuriuo remiasi Nyderlandų
vyriausybė, iš esmės susijęs su
Wok
numatyta išimtinės licencijos sistema, o ne ypač su licencijos, išduotos subjektui, kuris naudojasi išimtine teise organizuoti
ir reklamuoti azartinius lošimus, pratęsimo procedūra.
Generalinis advokatas savo išvados 161 punkte nurodė, kad konkurencijos atvėrimo azartinių lošimų srityje pasekmes, kurių
žalingas pobūdis gali pateisinti ūkio subjektų veiklos apribojimą, reikia atskirti nuo konkurencijos atvėrimo sudarant sutartis
atitinkamoje rinkoje pasekmių. Konkurencijos sukūrimo rinkoje, t. y. tarp kelių subjektų, kuriems leidžiama organizuoti tą
patį azartinį lošimą, žalingas pobūdis kyla dėl to, kad šie subjektai varžysis išradingumu, jog jų pasiūlymas būtų kuo patrauklesnis,
ir taip didintų su lošimu susijusias vartotojų išlaidas bei priklausomybės riziką. Atvirkščiai, tokių pasekmių nereikia bijoti
licencijos išdavimo etape.
Bet kuriuo atveju EB 49 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės laisvės apribojimai, ypač susiję su vienam subjektui skirtos licencijos
išdavimo ir pratęsimo procedūromis, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali būti laikomi pateisinamais, jei susijusi
valstybė narė nusprendžia išduoti arba pratęsti licenciją vienam viešajam subjektui, kurio tiesioginę valdymo priežiūrą vykdo
valstybė, arba privačiam subjektui, kurio veiklą gali griežtai kontroliuoti valdžios institucijos (šiuo klausimu žr. 1999 m.
rugsėjo 21 d. Sprendimo
Läärä ir kt
., C‑124/97, Rink. p. I‑6067, 40 ir 42 punktus bei minėto Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
66 ir 67 punktus).
Tokiomis situacijomis išimtinių teisių vykdyti azartinius lošimus suteikimas arba pratęsimas tokiam subjektui, netaikant konkurencinės
procedūros, neatrodo neproporcingas
Wok
siekiamų tikslų atžvilgiu.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar licencijų organizuoti azartinius lošimus turėtojai
Nyderlanduose atitinka šio sprendimo 59 punkte išdėstytas sąlygas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį klausimus turi būti atsakoma, jog EB 49 straipsnį reikia aiškinti
taip, kad vienodo požiūrio principas ir iš jo kylanti skaidrumo pareiga turi būti taikomi licencijos išdavimo ir pratęsimo
vienam subjektui azartinių lošimų srityje procedūrose, jeigu jis nėra viešasis subjektas, kurio tiesioginę valdymo priežiūrą
vykdo valstybė, arba privatus subjektas, kurio veiklą gali griežtai kontroliuoti valdžios institucijos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
EB 49 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiama tokia valstybės narės teisės nuostata, kokia nagrinėjama pagrindinėje
byloje, pagal kurią organizuojant ir reklamuojant azartinius lošimus taikoma išimtinė vieno subjekto sistema ir draudžiama
bet kuriam kitam subjektui, įskaitant įsisteigusį kitoje valstybėje narėje, siūlyti internetu šiai sistemai priskiriamas paslaugas
pirmosios valstybės narės teritorijoje.
2.
EB 49 straipsnį reikia aiškinti taip, kad vienodo požiūrio principas ir iš jo kylanti skaidrumo pareiga turi būti taikomi
licencijos išdavimo ir pratęsimo vienam subjektui azartinių lošimų srityje procedūrose, jeigu jis nėra viešasis subjektas,
kurio tiesioginę valdymo priežiūrą vykdo valstybė, arba privatus subjektas, kurio veiklą gali griežtai kontroliuoti valdžios
institucijos.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.