CELEX: 62004TJ0483
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
A GALZIN közösségi szóvédjegy bejelentése
A CALSYN korábbi nemzeti szóvédjegy
Viszonylagos kizáró ok
Összetéveszthetőség
Az áruk és a megjelölések hasonlósága
A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja
A 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése
Az OHIM megállapításai
Elfogadhatóság

A jogvita előzményei
2000. április 12‑én a Teva Pharmaceutical Industries Ltd a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított
tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi védjegybejelentési
kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy a GALZIN szómegjelölés volt.
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, 1957. június 15‑én
kötött, felülvizsgált és módosított, Nizzai Megállapodás szerinti 5. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az alábbi
leírással: „Wilson-kór kezelésére szolgáló gyógyszerészeti készítmények”.
A bejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2001. január 2‑i, 2/2001. számában tették közzé.
2001. március 28‑án az Armour Pharmaceutical Co. felszólalást terjesztett elő a 40/94 rendelet 42. cikke alapján a bejelentett
védjegy lajstromozása ellen, a védjegy árujegyzékében szereplő összes áru tekintetében, az ő korábbi, Franciaországban 1983. február
3‑án lajstromozott, 1 226 303 lajstromszámú, a Nizzai Megállapodás szerinti 5. osztályba tartozó árukra vonatkozó CALSYN szóvédjegyére
hivatkozva, amelynek árujegyzéke a következő: „gyógyszerészeti és gyógyászati, különösen kalciumalapú készítmények”.
A felszólalás alátámasztására hivatkozott indok a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő összetéveszthetőség
volt.
2003. február 28‑i határozatában az OHIM felszólalási osztálya helyt adott a felszólalásnak, és a védjegybejelentést teljes
egészében elutasította.
2003. április 17‑én a fellebbezési tanács előtti eljárásban részt vevő másik fél a 40/94 rendelet 57–62. cikke alapján fellebbezést
nyújtott be az OHIM-hoz a felszólalási osztály határozata ellen.
2004. szeptember 7‑i határozatában (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa helyt adott
a fellebbezésnek, hatályon kívül helyezte a felszólalási osztály határozatát, és úgy rendelkezett, hogy a kérelmező viseli
a költségeket. A fellebbezési tanács a 40/94 rendelet 43. cikke (2) bekezdésének értelmében lényegében azt állapította meg,
hogy a korábbi védjegyet a „kalciumalapú gyógyszerészeti készítmények” tekintetében kell lajstromozottnak tekinteni; továbbá,
hogy a felszólalási osztály határozatának e megállapítását a felek nem vitatták, és azt ő maga (a fellebbezési tanács) is
osztja. Ezenkívül a megtámadott határozat szerint, mégha van is bizonyos fokú hasonlóság az áruk között, illetve a védjegyek
között, ez még nem elegendő ahhoz, hogy a francia vásárlóközönség képzetében is fennálljon az e védjegyekkel jelölten értékesítésre
bocsátott termékek közötti összetéveszthetőség, figyelemmel egyrészt az ütköző megjelölések közötti – különösen hangzásbeli
– eltérésekre, másrészt pedig arra a tényre, hogy a szóban forgó termékek nem ugyanazon betegségek kezelésére szolgálnak.
Végül a fellebbezési tanács megállapította, hogy a termékek jellege miatt a gyógyszerfogyasztókból, illetve az egészségügyben
dolgozó szakemberekből álló célközönség különös figyelmet fordít az ilyen termékeket azonosító megjelölésekre.

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–        hagyja helyben a felszólalási osztály határozatát;
–        kötelezze az OHIM-ot a költségek viselésére.
Az OHIM az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza annak meghatározását, hogy a szóban forgó védjegyek között fennáll‑e az összetévesztés
veszélye. Abban az esetben, ha az Elsőfokú Bíróság azt állapítaná meg, hogy a francia fogyasztók szemszögéből nézve nem áll
fenn az összetévesztés veszélye, az OHIM arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy utasítsa el a keresetet, és a felperest kötelezze
a költségek viselésére. Abban az esetben, ha az Elsőfokú Bíróság azt állapítaná meg, hogy a francia fogyasztók szemszögéből
nézve fennáll az összetévesztés veszélye, az OHIM arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott
határozatot, és kötelezze a fellebbezési tanács előtti másik felet – amennyiben az a jelen eljárásban részt vett – a költségek
viselésére, vagy rendelkezzék úgy, hogy mindegyik fél maga viseli a saját költségeit.

Az OHIM kérelmeinek elfogadhatóságáról
Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 113. cikke értelmében az Elsőfokú Bíróság hivatalból bármikor vizsgálhatja, hogy
a kereset eljárásgátló okok fennállása miatt nem elfogadhatatlan‑e.
Emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint nincs akadálya annak, hogy az OHIM csatlakozzék a felperes valamely
kereseti kérelméhez, vagy hogy a döntést az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza, és emellett az Elsőfokú Bíróság tájékoztatása
érdekében minden általa megfelelőnek ítélt érvet előterjesszen (az Elsőfokú Bíróság T‑107/02. sz., GE Betz kontra OHIM – Atofina
Chemicals [BIOMATE] ügyben 2004. június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1845. o.] 36. pontja és a T‑379/03. sz., Peek & Cloppenburg
kontra OHIM [Cloppenburg] ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 22. pontja). Ugyanakkor
az OHIM a keresetlevélben nem szereplő ponttal kapcsolatban nem terjeszthet elő a fellebbezési tanács határozatának hatályon
kívül helyezésére vagy megváltoztatása irányuló kérelmet, illetve nem terjeszthet elő a keresetlevélben fel nem hozott jogalapot
(lásd e tekintetben a Bíróság C‑106/03. P. sz., Vedial kontra OHIM ügyben 2004. október 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2004.,
I‑9573. o.] 34. pontját és a Cloppenburg-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 22. pontját).
Ezen ítélkezési gyakorlatból következően a jelen esetben a megtámadott határozat jogszerűségét a keresetlevélben hivatkozott
jogalapokra tekintettel célszerű vizsgálni, figyelembe véve az OHIM által előterjesztett érveket is.

Az ügy érdeméről
Keresetének alátámasztására a felperes két – a 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének, illetve 8. cikke (1) bekezdése
b) pontjának megsértésére alapított – jogalapra hivatkozik.

A 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének megsértése alapított, első jogalapról
A felek érvei
A felperes arra hivatkozik, hogy ő a felszólalási eljárás során bizonyította, hogy a korábbi CALSYN védjegyét kalciumalapú
gyógyszerészeti készítmények tekintetében használta, jóllehet a védjegy kiterjed a Nizzai Megállapodás szerinti 5. osztályba
tartozó, általános gyógyszerészeti és gyógyászati készítményekre. Véleménye szerint a fellebbezési tanács azáltal, hogy a
felszólalás szempontjából csak a kalciumalapú gyógyszerészeti készítményeket vette figyelembe, megsértette a 40/94 rendelet
43. cikkének (2) és (3) bekezdését.
Lényegét tekintve a felperes szerint érthető, hogy amikor a korábbi védjegy eltérő jellegű áruk vagy szolgáltatások egész
halmazát jelöli, akkor a méltányosság azt követeli, hogy – annak érdekében, hogy az egy vagy több áruosztály egészét jelölő
védjegyekre ne lehessen visszaélésszerűen hivatkozni – a felszólalás szempontjából csak azt a területet vegyék figyelembe,
amelyen a védjegyet több mint öt éven keresztül használták. Ugyanakkor amikor az a konkrét termék, amelynek tekintetében a
használatot igazolják, a lajstromozásra bejelentett, valamely pontosan meghatározott kategóriába tartozik, a figyelembe vett
termékek körét a konkrét termékre leszűkíteni aránytalan korlátozó hatással járna . A felperes szerint ez az eset áll fenn
a jelen ügyben is, mivel a kalciumalapú gyógyszerészeti készítmények a gyógyszerészeti készítmények közé tartoznak.
A felperes szerint a 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének a fellebbezési tanács által adott, ilyen mértékben megszorító
értelmezése nem áll összhangban a tulajdonjognak a védjegyekre vonatkozó harmonizált jogszabályai által adott meghatározásával,
és a felszólalási eljárás hatályát tekintve diszkriminatív jellegű azokkal a nem használt védjegyekkel szemben, amelyek lajstromozása
óta még nem telt el öt év.
Az OHIM először is ismertette a védjegyek használatának igazolására vonatkozó alapelveket. E tekintetben arra hivatkozott,
hogy amikor a védjegyet egy adott áruosztály fejezetcíme általános címszavainak egésze tekintetében lajstromozták, és azt
az ugyanezen osztályba tartozó valamely konkrét árukra, illetve szolgáltatásokra használták, akkor főszabály szerint úgy tekintendő,
hogy a védjegy használata e konkrét áruk, illetve szolgáltatások tekintetében történt. Az is lehetséges, hogy amennyiben a
konkrét áruk vagy szolgáltatások elegendő közös vonással rendelkeznek, úgy tekintjük a védjegyet, mint amelyet egy külön alkategória
tekintetében használtak, már amennyiben ilyen alkategória megállapítható. Az OHIM mindenesetre hozzáteszi, hogy ilyen jellegű
általánosítást csak a legnagyobb körültekintéssel lehet tenni, szem előtt tartva azt, hogy a korábbi védjegy oltalma csak
akkor indokolt, ha a védjegyet ténylegesen használták.
Jelen esetben az OHIM arra hivatkozik, hogy a korábbi védjegyet „gyógyszerészeti és gyógyászati, különösen kalciumalapú készítmények”
tekintetében lajstromozták, és annak használatát csak a kalciumalapú gyógyszerészeti készítmények tekintetében igazolták,
mivel a felperes a védjegyével ellátott termékek feliratán külön feltüntette a kalciumalapú készítmény megnevezést.
A felperes tehát nem róhatja fel a felszólalási osztálynak és a fellebbezési tanácsnak azt, hogy a felszólalás vizsgálatakor
védjegyét kizárólag a kalciumalapú gyógyszerészeti készítményekre vonatkozóan tekintette lajstromozottnak. Az OHIM véleménye
szerint, ha a korábbi védjegyet úgy tekintenék, mintha azt a gyógyszerészeti készítmények kategóriájának egésze tekintetében
használták volna, miközben azt valójában csak egy meglehetősen speciális termék tekintetében használták, az indokolatlanul
széles oltalmat biztosítana a korábbi védjegy számára, és ellentétes lenne a 40/94 rendelet 43. cikke (2) bekezdésében meghatározott
elvekkel.
Mindenesetre az OHIM azt állítja, hogy a megtámadott határozat nem szenved semmilyen hiányosságban, hiszen a felperes e kérdés
tekintetében nem nyújtott be fellebbezést a felszólalási osztály határozatával szemben, és a fellebbezési tanács előtt sem
emelt kifogást e kérdést illetően.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Ahogyan az a 40/94 rendelet kilencedik preambulumbekezdéséből következik, a jogalkotó úgy ítélte meg, hogy a korábbi védjegy
oltalma csak akkor indokolt, ha a védjegyet ténylegesen használták. Ezzel a preambulumbekezdéssel összhangban a 40/94 rendelet
43. cikkének (2) és (3) bekezdése előírja, hogy a közösségi védjegybejelentő kérheti annak igazolását, hogy a korábbi védjegyet
a felszólalás tárgyát képező védjegybejelentés meghirdetését megelőző öt év során ténylegesen használták azon a területen,
amelyen oltalmat élvez (az Elsőfokú Bíróság T‑39/01. sz., Kabushiki Kaisha Fernandes kontra OHIM – Harrison [HIWATT] ügyben
2002. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑5233. o.] 34. pontja és a T‑356/02. sz., Vitakraft-Werke Wührmann kontra
OHIM – Krafft [VITAKRAFT] ügyben 2004. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3445. o.] 25. pontja).
A közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet
(HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 22. szabályának (2) bekezdése értelmében a használat
igazolásának a korábbi védjegy használatának helyére, időtartamára, jelentőségére és jellegére kell vonatkoznia (a fent hivatkozott
VITAKRAFT-ítélet 27. pontja).
Jelen esetben annyi bizonyos, hogy a korábbi védjegyet a Nizzai Megállapodás szerinti 5. osztályba tartozó „gyógyszerészeti
és gyógyászati, különösen kalciumalapú készítmények” tekintetében lajstromozták. Az sem vitás, hogy a fellebbezési tanács
előtti eljárásban részt vevő másik fél kérelmére a felperes olyan dokumentumokkal igazolta a korábbi védjegy tényleges használatát,
amelyek a védjegynek a gyógyszerészeti készítmények – pontosabban a kalciumalapú gyógyszerészeti készítmények – tekintetében
történt tényleges használatát mutatják.
Ebből a szempontból a 40/94 rendelet 43. cikke (2) bekezdésének utolsó mondatát, valamint ugyanezen rendelet 43. cikkének
(3) bekezdését, amely a 43. cikk (2) bekezdésének rendelkezéseit a korábbi nemzeti védjegyekre alkalmazza, úgy kell értelmezni,
mint amelyek célja annak elkerülése, hogy valamely részleges jelleggel használt védjegy kiterjedt oltalmat élvezzen csupán
azon okból kifolyólag, hogy e védjegyet az áruk és szolgáltatások széles köre tekintetében lajstromozták. Ugyanígy e rendelkezések
alkalmazásakor figyelembe kell venni azon áruk és szolgáltatások kategóriájának terjedelmét, amelyek tekintetében a korábbi
védjegyet lajstromozták, különösen az említett kategóriák leírására e célból alkalmazott kifejezések általános jellegét, illetve
azon árukat és szolgáltatásokat, amelyek tekintetében a védjegy tényleges használata, vélelem révén, megállapításra került
(az Elsőfokú Bíróság T‑126/03. sz., Reckitt Benckiser [España] kontra OHIM – Aladin [ALADIN] ügyben 2005. július 14‑én hozott
ítéletének [EBHT 2005., II‑2861. o.] 44. pontja).
Az előbb említett rendelkezésekből következően, ha valamely védjegyet az áruk vagy szolgáltatások olyan kategóriája tekintetében
lajstromoztak, amely eléggé széles ahhoz, hogy azon belül több, önállónak tekinthető alkategóriát is el lehet különíteni,
akkor a védjegy tényleges használatának igazolása ezen áruk vagy szolgáltatások egy része tekintetében a felszólalási eljárás
szempontjából csak arra az alkategóriára vagy alkategóriákra jelent oltalmat, amelybe vagy amelyekbe azok az áruk és szolgáltatások
tartoznak, amelyek tekintetében a védjegyet ténylegesen használták. Ezzel szemben, ha a védjegyet olyan pontos és körülírt
módon meghatározott áruk vagy szolgáltatások tekintetében lajstromozták, hogy az érintett kategórián belül nem lehet jelentős
felosztást végezni, akkor a védjegy tényleges használatának igazolása a felszólalás szempontjából az említett áruk és szolgáltatások
tekintetében szükségképpen e kategória egészére kiterjed (a fent hivatkozott ALADIN-ítélet 45. pontja).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a korábbi védjegyet „gyógyszerészeti és gyógyászati, különösen kalciumalapú készítmények”
tekintetében lajstromozták. E leírás olyan kategóriát képez, amely eléggé széles ahhoz, hogy azon belül több, önállónak tekinthető
alkategóriát is el lehet különíteni. Lényegében a gyógyszerészeti készítmények fogalmán olyan különféle termékek értendők,
amelyek rendeltetésüket és végső felhasználóikat tekintve – az adott orvosi javallattól (indikációtól) függően, valamint értékesítési
csatornáikat tekintve aszerint, hogy receptkötelesek‑e, vagy recept nélkül is megvásárolhatók – kellőképpen eltérőek ahhoz,
hogy azon belül több alkategória is elkülöníthető legyen. Végeredményben maga a felperes is külön feltüntette a védjegyével
jelölt termékek feliratain a „kalciumalapú készítmények” alkategóriát.
E körülményekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy a korábbi védjegy tényleges használatának igazolása az áruk és szolgáltatások
olyan szélesebb kategóriába tartozó részére vonatkozott, amely több önálló alkategóriát is magában foglalhat.
Ebből következően a fellebbezési tanács helyesen alkalmazta a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdését akkor, amikor
a felszólalás szempontjából csak a „kalciumalapú gyógyszerészeti készítmények”-et vette figyelembe.
E megállapítást a felperes sem vitatta érveiben.
Először a felperes megjegyzi, hogy tulajdonképpen méltányos, hogy amikor a korábbi védjegy eltérő jellegű áruk vagy szolgáltatások
egész halmazát jelöli, akkor annak érdekében, hogy ne lehessen az áruosztály vagy áruosztályok egész halmazát jelölő védjegyekre
visszaélésszerűen hivatkozni, a felszólalás szempontjából azt a területet veszik figyelembe, amelyen a védjegyet több mint
öt éven keresztül használták; mindazonáltal aránytalan lenne, ha kizárólag a konkrét termékeket vennék figyelembe.
E tekintetben az Elsőfokú Bíróság először is úgy véli, hogy a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) bekezdése az árukra és szolgáltatásokra
hivatkozik, nem pedig azokra a kategóriákra vagy áruosztályokra, amelyek tekintetében a védjegyet lajstromozzák. Másodszor:
a „kalciumalapú gyógyszerészeti készítmények” kifejezés, amelyet a felszólalás vizsgálatakor figyelembe vettek, nem kizárólag
egy konkrét termékre vonatkozik, hanem egy önálló és kellőképpen széles alkategóriára, és ezért jelen esetben ez a megállapítás
nem minősül aránytalan korlátozásnak. A fenti 29. és 30. pontból következően ez az álláspont összhangban van az Elsőfokú Bíróság
ítélkezési gyakorlatával is.
Ezt követően a felperes azon érvét illetően, miszerint a 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének ilyen mértékben
megszorító értelmezése diszkriminatív jellegű a felszólalási eljárás hatályát tekintve az olyan lajstromozott védjegyekkel
szemben, amelyeket kevesebb mint öt éve használnak, az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy elegendő arra utalni, hogy hátrányos
megkülönböztetésről nem is beszélhetünk olyankor, ha két szituáció nem vethető össze egymással. Valójában a kevesebb mint
öt éve lajstromozott védjegy tényleges használatának igazolása nem kötelező, pontosan azért, mert ez az ötéves időtartam éppen
arra szolgál, hogy megvalósuljon a védjegy kereskedelmi használata. A 40/94 rendelet 50. cikkének megfelelően a védjegyoltalomnak
a tényleges használat hiánya miatti megszűnése csak annak a megszakítás nélküli ötéves időtartamnak az elteltével állapítható
meg, amelynek során a védjegy az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a Közösségben nem
képezte tényleges használatát tárgyát.
Az előzőekben kifejtettekre tekintettel az első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított, második jogalapról
A felek érvei
A felperes elsősorban a fellebbezési tanács azon megállapítását vitatja, miszerint a szóban forgó áruk közötti hasonlóság
nem elég nagyfokú.
A felperes szerint a jelen ügyben szereplő kétféle terméktípus hasonló gyógyszerészeti készítmény, amelyek azonos típusú gyártóktól
származnak, azonos típusú termékeket jelentenek, és azonos értékesítési csatornákon keresztül kerülnek forgalmazásra. Az egyiknek
a leírása a hatóanyagra utal, a másiké az orvosi javallatra. A fellebbezési tanács előtti eljárásban részt vevő másik fél
feladata lett volna bizonyítani, hogy – ezen eleve meglévő hasonlóság ellenére – a recepthez kötöttség feltétele és a két
termék fogyasztásának feltételei kizárják annak a veszélyét, hogy a fogyasztó egyszerre találkozik a két termékkel. E tekintetben
azonban semmilyen bizonyítékot nem terjesztettek elő. Hasonlóképpen nem szolgáltattak bizonyítékot arra nézve, hogy a növényi
alapanyagú összetétel és a termékek alkalmazási módja kizárja az összetéveszthetőséget.
A felperes hozzáteszi, hogy az összetéveszthetőség kizárásához nem elegendő azt megállapítani, hogy két gyógyszerészeti termék
eltérő betegségek kezelésére szolgál. A fellebbezési tanács előtti eljárásban részt vevő másik fél feladata lett volna annak
bizonyítása, illetve az arról való meggyőződés (ami azonban nem történt meg), hogy a kétféle kezelés nem írható fel egyidejűleg
a betegeknek.
A felperes másodsorban arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács nem határozta meg a figyelembe veendő célközönséget, és
az összetéveszthetőséget nem ennek viszonylatában értékelte. Emlékeztet arra, hogy a gyógyszerek területén a figyelembe veendő
célközönség a lakosság egésze, amely magában foglalja egyrészről az egészségügyben dolgozó szakembereket, például az orvosokat,
gyógyszerészeket és betegápolókat, másrészről azokat a személyeket, akik e gyógyszerészeti termékek potenciálisan fogyasztói
lehetnek, beleértve azokat a csökkent értelmi képességgel, illetve csökkent felfogó- vagy látóképességgel rendelkező személyeket
is, akik e betegségben szenvednek.
Másrészt a felperes azt állítja, hogy az összetévesztés veszélye a vásárlóközönség képzetében nem csupán a vásárlás pillanatában
áll fenn, hanem a vásárlást követően is, amit Amerikában már régóta figyelembe vesznek. Ugyanis a gyógyszert meghatározott
ideig kell szedni, és a beteg, amikor a gyógyszeres szekrényből kiválasztja az adott gyógyszert a többi gyógyszer közül, már
nem áll egészségügyi szakember felügyelete alatt.
Harmadsorban a felperes elvégezi az ütköző megjelölések összevetését.
A felperes kifejti, hogy – ahogyan azt a fellebbezési tanács is elismerte  – a CALSYN és a GALZIN megjelöléseknek fogalomként
nincs jelentése az átlagos fogyasztók számára, ezért a két ütköző védjegy erőteljes megkülönböztető képességgel rendelkezik.
A felperes hivatkozik a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatára, miszerint az összetéveszthetőség annál nagyobb,
minél erőteljesebb a korábbi védjegy megkülönböztető képessége. Véleménye szerint annak megállapításakor, hogy a CALSYN védjegy
tetszőlegesen választott, és megkülönböztetésre alkalmas, a fellebbezési tanácsnak nagyobb jelentőséget kellett volna tulajdonítania
a globális hasonlóságoknak, mint a részletbeli eltéréseknek. Azonban épp az ellenkezőjét tette.
E tekintetben a felperes azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács helytelenül, a két védjegy közötti részletbeli – vizuális
és hangzásbeli – eltérésekre koncentrált az elemzése során, miközben a két védjegy által keltett általános vizuális, hangzásbeli
és fogalmi benyomást kellett volna összehasonlítania.
A vizuális összehasonlítást illetően a felperes megjegyzi, hogy a két megjelölés ugyanannyi betűből áll, és szembetűnő hasonlóságot
mutat, mivel az „a”, az „l” és az „n” betűk ugyanolyan sorrendben helyezkednek el bennük. E tekintetben sérelmezi, hogy a
fellebbezési tanács nem vette figyelembe a két nagybetű, a „C” és a „G” betű közötti vizuális hasonlóságot, amelyek csak egy
apró középső vonalban térnek el egymástól, amely könnyen elsikkadhat, ha a „G” betűt kézírással írjuk le. Az „s” és a „z”
betűk vizuálisan szintén nagyon közel állnak egymáshoz, mivel vonalvezetésüket tekintve egyszerűen egymás tükörképei.
A hangzásbeli összevetést illetően a felperes sérelmezi, hogy a fellebbezési tanács a két megjelölés közötti részletbeli eltéréseket
olyan aprólékosan elemezte, ahogyan azt az érintett közönség soha nem észleli. Véleménye szerint a „c” és a „g” betűkkel jelölt
hangok hangzásban közel állnak egymáshoz, és közöttük nem feltétlenül érzékelhető az eltérés, különösen csökkent hallóképességgel
rendelkező, idősebb korosztálybeli vagy külföldi vásárlóközönség esetén. Ugyanez elmondható az „s” és „z” betűk esetében.
Ezenfelül a felperes kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács önkényes módon azt a következtetést vonta le, hogy az „yn” és
az „in” fonémákat eltérően ejtik ki. Megjegyzi, hogy az „yn” betűkombináció kevéssé ismert a francia nyelvben, ahol az „y”
betűvel jelölt hang fonetikailag az „i” betűvel jelölt hanghoz hasonlít, ezért a vásárlóközönség – kivéve azon kisebb részét,
aki ismeri az angol nyelvet vagy az OHIM által hivatkozott fonetikai szabályokat – az „yn”‑t ösztönösen úgy fogja kiejteni,
mint az „in”‑t. Ezért a „c” és a „g”, valamint a „z” és az „s” betű közötti egyedüli, „a [kiejtésnél kiáramló] levegő nyomásából
adódó” eltérés, valamint az „yn” és az „in” szótag kiejtése közötti esetleges különbség semmit nem változtat a két védjegy
közötti globális hangzásbeli hasonlóságokon.
Végül a felperes azt állítja, hogy az átfogó összehasonlításkor figyelembe kell venni azt a tényt, hogy a vizuális és hangzásbeli
észlelés nem vizsgálható egymástól elkülönítve, mivel az emberi tudatban egy szó, főként egy tetszőlegesen választott szó
kiejtésénél gondolatban igyekszünk magunk elé képzelni a szót, ami fordítva is igaz. Így a védjegyek nagyfokú hangzásbeli
hasonlósága a védjegyek vizuális memorizálását eredményezi, és emiatt az olyan fogyasztók, akik előtt nincs ott egyidejűleg
a két védjegy, írásmódjukat tekintve azokra nagyon hasonlóan emlékeznek majd vissza. Ugyanezen okból az erős vizuális hasonlóság
nagyon hasonló kiejtést eredményez, ha a fogyasztók a vizuális memóriájukra hagyatkoznak.
Összefoglalva: a felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanácsnak meg kellett volna állapítania, hogy a két megjelölés
közötti hasonlóságok fontosabbak az eltéréseknél, és hogy eltérő orvosi javallatuk dacára a termékek hasonlóknak tekintendők.
Az OHIM először is rámutat arra, hogy a célközönség meghatározását illetően osztja a felperes és a fellebbezési tanács álláspontját,
nevezetesen, hogy a célközönség a Franciaországban dolgozó egészségügyi szakemberekből és az általános értelemben vett franciaországi
fogyasztóközönségből áll.
A második pontban az OHIM elemzi a termékek hasonlóságát. E tekintetben rámutat arra, hogy a felszólalási eljárásra vonatkozó
irányelveknek megfelelően a gyógyszerészeti termékeket általában úgy tekintik, mint amelyek nagyfokú hasonlóságot mutatnak
egymással, még akkor is, ha a hasonlóság foka alacsonyabb lehet akkor, ha azok gyógyszerészeti javallata (indikációja) egyértelműen
eltérő.
Jelen esetben a korábbi CALSYN védjeggyel jelölt termékek, amelyek tekintetében a használatot igazolták, kalciumalapú gyógyszerészeti
készítmények. A használat igazolására vonatkozó bizonyítékokból kiderül, hogy a CALSYN nevű termék kalcitonin-alapú, injekcióval
beadható folyadék, amely kizárólag receptre kapható (II. jegyzék), és amely főként olyan betegek kezelésére szolgál, akik
hiperkalcémiában (kalciumhiány és a csontok kalciumtartalmának folyamatos csökkenése), illetve csontbetegségben (különösen
az emberi csontozat deformációjával járó Paget-kórban) szenvednek.
A megtámadott védjegybejelentési kérelemben szereplő, a Wilson-kór kezelésére szolgáló gyógyszerészeti készítmények olyan
örökletes és ritka genetikai betegség kezelésére szolgálnak, amely a szervezetben rézfelhalmozódást okoz. Az ilyen termékeket
csak orvos írhatja fel, és csak receptre adhatók ki, figyelemmel e termékek igen speciális orvosi javallatára.
Összefoglalva: az OHIM azt állítja, hogy a szóban forgó termékek – mivel mindkettő gyógyszerészeti készítmény – hasonlóak
egymáshoz, azonban – eltérő orvosi javallatuk miatt – csak enyhe mértékben. A fellebbezési tanács e kérdésre vonatkozó értékelése
tehát helyes.
A harmadik pontban az OHIM elvégzi a megjelölések vizuális, hangzásbeli és fogalmi összehasonlítását.
A vizuális összehasonlítást illetően az OHIM megjegyzi, hogy vannak vizuális hasonlóságok az ütköző megjelölések között, mivel
ugyanannyi betűből állnak (hat betű), amelyek közül három azonos betű (az „a”, az „l” és az „n”) ugyanolyan sorrendben helyezkedik
el, és ugyanazon a helyen található, továbbá a két nagybetű, a „G” és a „C”, valamint az „s” és a „z” betűk is hasonlóságokat
mutatnak. A korábbi védjegy „y” betűje azonban – a fellebbezési tanács szerint – megkülönbözteti a két megjelölést.
A kiejtést illetően az OHIM megjegyzi, hogy mindkét megjelölés két szótagból áll, és hogy a „cal” és a „gal” szótag, valamint
a „zin” és a „syn” szótag nagyon közel áll egymáshoz. Az „in” és az „yn” végződés azonosan [in]-ként is ejthető a francia
nyelvben (például a „sinistre”, „sinusite”, vagy a „synonyme”, „synergie” szavak esetén), vagy esetleg [ë]-ként (például a
„sincère”, „singe”, „lapin” vagy a „synthèse”, „syndicat” szavak esetén), mivel az „y” magánhangzó ugyanazokat a szabályokat
követi, mint az „i”. Az OHIM az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza, hogy hogyan ítéli meg a fellebbezési tanács által elvégzett
hangzásbeli (fonetikai) elemzést.
A megjelölések fogalmi összehasonlítását illetően az OHIM azt állítja, hogy – amint arra a fellebbezési tanács is rámutatott
– a védjegyek nem hordoznak jelentést a célközönség számára, ezért e tekintetben semmiféle következtetést nem lehet levonni.
A kiemelt vizuális és hangzásbeli hasonlóságok miatt az OHIM arra a következtetésre jutott, hogy a megjelölések összességében
hasonlóak.
A negyedik pontban az OHIM az összetéveszthetőséget átfogóan értékeli. E tekintetben először is utal az ítélkezési gyakorlatra,
miszerint a jelölt áruk és szolgáltatások hasonlóságának csekély fokát ellensúlyozhatja a védjegyek közötti hasonlóság jelentős
foka, és fordítva. Az OHIM szerint az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél figyelembe veendő átlagos fogyasztó feltehetően
szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő. Ugyanakkor figyelembe kell venni azt a tényt is, hogy az átlagos
fogyasztó figyelme a kérdéses áruk vagy szolgáltatások kategóriájától függően változó lehet.
Ezt követően az OHIM kifejti, hogy az átlagos fogyasztó általában nagyobb figyelmet fordít a receptköteles gyógyszerészeti
készítményekre, mint a szabadon megvásárolhatókra, hiszen az, hogy a fogyasztó mennyire figyelmes,  a termék orvosi javallatától
is függ. A jelen ügyben az OHIM arra hivatkozik, hogy a szóban forgó gyógyszerészeti termékek receptkötelesek, ezért a fellebbezési
tanáccsal együtt úgy véli, hogy a fogyasztók figyelmének szintje magasabb.
Összefoglalva: az OHIM az Elsőfokú Bíróság értékelésére bízza, hogy a megjelölések és a termékek hasonlósága eredményezhet‑e
összetéveszthetőséget a franciaországi fogyasztók képzetében.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a bejelentett
védjegy nem részesülhet védjegyoltalomban, „ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók
összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások
azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést
gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez”. A 40/94 rendelet 8. cikke (2) bekezdése
a) pontjának ii) alpontja értelmében korábbi védjegy a valamely tagállamban lajstromozott olyan védjegy, amelynek bejelentési
napja korábbi, mint a közösségi védjegybejelentés bejelentési napja.
Azt, hogy a vásárlóközönség szemszögéből fennáll‑e az összetévesztés veszélye, amelyet az határoz meg, hogy fennáll‑e az a
veszély, hogy a közönség azt hiszi, hogy a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól vagy adott esetben
gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak, átfogóan – az adott ügy minden lényeges elemét figyelembe
véve – kell vizsgálni (a Bíróság C‑39/97. sz. Canon-ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑5507. o.]
16. és 29. pontja és a C‑342/97. sz., Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑3819. o.]
17. és 18. pontja; valamint az Elsőfokú Bíróság T‑104/01. sz., Oberhauser kontra OHIM – Petit Liberto [Fifties] ügyben 2002. október
23‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑4359. o.] 25. és 26. pontja).
Ez az átfogó értékelés bizonyos kölcsönös függőséget tételez fel a figyelembe vett tényezők, különösen a védjegyek és a megjelölt
áruk vagy szolgáltatások hasonlósága között. Így a jelölt áruk vagy szolgáltatások kisebb mértékű hasonlóságát ellensúlyozhatja
a védjegyek közötti hasonlóság magasabb foka, és fordítva (a fent hivatkozott Canon-ítélet 17. pontja, a Lloyd Schuhfabrik
Meyer-ítélet 19. pontja és a Fifties-ítélet 27. pontja).
Jelen esetben a korábbi védjegyet Franciaországban lajstromozták. Ennélfogva a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja
szempontjából azt kell figyelembe venni, hogy a francia közönség hogyan észleli a megjelöléseket.
Egyébiránt mivel a szóban forgó termékek gyógyszerészeti termékek, az érintett közönség magában foglalja mind az orvostudomány
szakembereit, mind a betegeket mint végső felhasználókat (az Elsőfokú Bíróság T‑130/03. sz., Alcon kontra OHIM – Biofarma
[TRAVATAN] ügyben 2005. szeptember 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3859. o.] 49. pontja és a T‑154/03. sz., Biofarma
kontra OHIM – Bauch & Lomb Pharmaceuticals [ALREX] ügyben 2005. november 17‑én hozott ítéletének [EBHT-ban még nem tették
közzé] 46. pontja).
E tekintetben el kell utasítani a felperes azon érveit, miszerint a fellebbezési tanács nem határozta meg a célközönséget.
A megtámadott határozat 10. pontjából ugyanis egyértelműen kitűnik, hogy a fellebbezési tanács, miután hivatkozott a francia
fogyasztókra, kimondta, hogy a célközönség „egyidejűleg magában foglalja a gyógyszerek fogyasztóit és az egészségügyben dolgozó
szakembereket”. Ezért az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a fellebbezési tanács helyesen határozta meg az érintett közönséget.
A szóban forgó áruk hasonlóságát illetően figyelembe kell venni az áruk közötti kapcsolatot jellemző összes releváns tényezőt,
amelyek magukban foglalják különösen az áruk jellegét, rendeltetését, használatát, valamint versengő vagy kiegészítő voltukat
(a fent hivatkozott Canon-ítélet 23. pontja).
Jelen ügyben ki kell emelni, hogy a fellebbezési tanács lényegében azt állapította meg, hogy az ütköző termékek mindegyike
gyógyszerkészítmény, ennélfogva hasonlóak, a köztük fennálló különbség pedig az eltérő orvosi javallat. Tehát, ahogyan azt
a felperes is elismeri, a gyógyszerészeti termékek egyrészről – első ránézésre – hasonlónak tekinthetők, másrészről viszont
a kérdéses termékek eltérő betegségek kezelésére szolgálnak. A felperes írásbeli beadványaiból az tűnik ki, hogy a felperes
csak a fennálló hasonlóság fokát illetően vitatja a fellebbezési tanács értékelését.
E tekintetben elegendő kiemelni, hogy a szóban forgó termékek azonos jellegűek (gyógyszerészeti termékek), azonos célra szolgálnak,
vagyis azonos a rendeltetésük (egészségügyi problémák kezelése), azonos fogyasztókat vesznek célba (az egészségügyben dolgozó
szakembereket és a betegeket), azonosak az értékesítési csatornáik (általában a gyógyszertárak), és egymáshoz képest kiegészítő
jellegűek lehetnek. Ezzel szemben a köztük lévő különbség az eltérő orvosi javallatban (indikáció) rejlik.
E körülményekre tekintettel meg kell állapítani, hogy az áruk közötti hasonlóság tényezői fontosabbak az eltérésbeli tényezőknél,
és azt a következtetést kell levonni, hogy – amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban helyesen megállapította
– a szóban forgó áruk között fennáll bizonyos mértékű hasonlóság.
Az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságát illetően az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél
a megjelölések által keltett együttes benyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető és domináns jegyek figyelembevételével
(lásd az Elsőfokú Bíróság T‑292/01. sz., Phillips-Van Heusen kontra OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel [BASS] ügyben
2003. október 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4335. o.] 47. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ami a fogalmi összehasonlítást illeti, először is ki kell emelni, hogy a fellebbezési tanács megállapította, hogy az ütköző
védjegyeknek nincs jelentése az átlagos fogyasztók számára, és ezt a megállapítást a felperes sem vitatta. E tekintetben az
Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a fellebbezési tanács elemzése helyes, hiszen az ütköző megjelölések nem rendelkeznek jelentéstartalommal.
Ezt követően, a vizuális szemponot illetően, az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy mindkét megjelölés tisztán szóbeli megjelölés,
és ugyanannyi betűből áll (hat betű), amelyek közül három azonos betű (az „a”, az „l” és az „n”) ugyanolyan sorrendben helyezkedik
el, és ugyanazon a helyen található. Az Elsőfokú Bíróság szerint a két nagybetű, a „G” és a „C” is hasonlóságot mutat, ezért
nem bizonyított az a tény, hogy a megjelölések első betűje felkeltheti a fogyasztók figyelmét. Másrészt az Elsőfokú Bíróság
– a fellebbezési tanács állításával ellentétben – úgy véli, hogy a „z” és az „s” betűk is hasonlóságot mutatnak. Az igaz,
mint arra a fellebbezési tanács is rámutat, hogy a korábbi védjegyben szereplő „y” betű felkelti a figyelmet, mivel nem túl
gyakori a francia nyelvben. Ennek ellenére ez a sajátosság önmagában még nem teszi lehetővé a két megjelölés lényeges megkülönböztethetőségét.
Ezért az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a két megjelölés vizuális szempontból összességében hasonló.
Végül a hangzásbeli összehasonlítást illetően az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy mindkét megjelölés két szótagból áll, és hogy
a megjelölések első szótagjait („cal” és a „gal”) hasonlóan ejtik ki, mivel a „c” és a „g” mássalhangzók fonetikailag nagyon
közel állnak egymáshoz. A fellebbezési tanács megállapításaival ellentétben az Elsőfokú Bíróság rámutat arra, hogy a francia
nyelvben az „yn” és az „in” fonémákat nagyon gyakran azonos módon ejtik ki. Ezért az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a
fellebbezési tanács értékelési hibát vétett akkor, amikor arra a következtetésre jutott, hogy az ütköző megjelölések hangzásbeli
szempontból eltérőek.
Az előbbiekben kifejtettekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a két megjelölés összességében hasonló, és ennek
következtében a fellebbezési tanács értékelési hibát vétett akkor, amikor megállapította, hogy az ütköző megjelölések – hangzásbeli
szempontból – eltérőek.
Az összetéveszthetőség átfogó értékelését illetően az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a fellebbezési tanács megállapította,
hogy mégha van is bizonyos hasonlóság az áruk között, illetve a védjegyek között, az még nem elegendő ahhoz, hogy az e védjegyekkel
jelölten értékesítésre bocsátott termékek között összetéveszthetőséget eredményezzen. E következtetést megelőzően a fellebbezési
tanács különösen azt állapította meg, hogy a termékek jellege miatt a gyógyszerfogyasztókból és az egészségügyben dolgozó
szakemberekből álló célközönség különös figyelmet fordít az e termékeket azonosító megjelölésekre.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az átfogó értékelés során
az érintett áruk átlagos fogyasztóiról feltételezni kell, hogy szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő
átlagos fogyasztók. Ugyanezen ítélkezési gyakorlat szerint tekintettel kell lenni arra is, hogy az átlagos fogyasztó figyelme
a kérdéses áruk vagy szolgáltatások kategóriájától függően változó lehet (a Lloyd Schuhfabrik Meyer-ügyben hozott, fent hivatkozott
ítélet 26. pontja).
Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a gyógyszerészeti termékek átlagos fogyasztójának figyelmét az adott ügy körülményeire
– és különösen a kérdéses termékek orvosi javallatára (indikációjára) – tekintettel, a konkrét esettől függően kell meghatározni.
Ebből kifolyólag az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy az olyan receptköteles gyógyszerek esetében, mint amilyenek a jelen esetben
vizsgáltak, ez a figyelmi szint általában magasabb, mivel orvos írja fel a gyógyszereket, amelyeket ezt követően a fogyasztónak
a gyógyszert kiadó gyógyszerész ellenőriz.
Mindenesetre az a körülmény, hogy az érintett közönség olyan személyekből áll, akiknek a figyelmi szintje magasnak tekinthető,
a termékek és az ütköző megjelölések közötti hasonlóság miatt nem elegendő annak kizárásához, hogy a közönség azt hiheti,
hogy e termékek ugyanattól a vállalkozástól vagy – adott esetben – gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól
származnak. Az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy az összetéveszthetőség kizárására vonatkozó következtetés, amelyre a fellebbezési
tanács jutott, téves kiindulási ponton alapult, nevezeten azon, hogy a megjelölések jelentős eltéréseket mutatnak, különösen
hangzásbeli szempontból, és ezen eltérések ellensúlyozhatják a termékek közötti hasonlóság fokát. Ez az értékelés azonban
nem tartható fenn, hiszen – mint az a fenti 74. és 75. pontban kifejtésre került – az ütköző megjelölések erőteljes vizuális
és hangzásbeli hasonlóságot mutatnak.
E körülmények között az Elsőfokú Bíróság – a megtámadott határozatban kifejtett végkövetkeztetéssel ellentétben – úgy véli,
hogy az érintett áruk hasonlóságát, valamint a két védjegy közötti vizuális és hangzásbeli hasonlóságot figyelembe véve az
összbenyomás szempontjából, a védjegyek között mutatkozó eltérések nem elegendőek ahhoz, hogy kizárják az érintett vásárlóközönség
képzetében felmerülő összetéveszthetőséget.
A fentiekből együttesen következik, hogy helyt kell adni a felperes második kifogásának, amely annak megállapítására irányult,
hogy a fellebbezési tanács megsértette a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontját. Következésképpen a megtámadott
határozatot hatályon kívül kell helyezni.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az OHIM pervesztes lett – hiszen az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozatot hatályon
kívül helyezte –, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsának (az R 295/2003‑4. sz. ügyben)
2004. szeptember 7‑én hozott határozatát hatályon kívül helyezi.
2)
Az OHIM-ot kötelezi a saját, valamint a felperes költségeinek viselésére.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. október 17‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

M. Vilaras
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.