CELEX: 62007TJ0074
FEDR
Reducerea contribuției financiare
Modificarea planului de finanțare fără acordul Comisiei
Cote de finanțare maxime prevăzute pentru măsuri specifice
Noțiunea de modificare importantă
Articolul 24 din Regulamentul (CEE) nr. 4253/88
Obligație de motivare
Acțiune în anulare

Cadrul juridic
În perioada 1989-1999, normele privind punerea în aplicare a coeziunii economice și sociale prevăzute la articolul 158 CE erau definite prin Regulamentul (CEE) nr. 2052/88 al Consiliului din 24 iunie 1988 privind misiunile și eficiența fondurilor structurale, precum și coordonarea activităților proprii și operațiunile Băncii Europene de Investiții și celelalte instrumente financiare existente (
JO L 185, p. 9
). Acest regulament constituia principalul instrument de reglementare a fondurilor structurale și în special a Fondului european de dezvoltare regională (FEDR). Regulamentul nr. 2052/88 a fost modificat în special prin Regulamentul (CEE) nr. 2081/93 al Consiliului din (
JO L 193, p. 5
).
Articolul 1 din Regulamentul nr. 2052/88 definește obiectivele prioritare pe care acțiunea Comunității Europene urmărește să le realizeze cu sprijinul fondurilor structurale.
Articolul 4 din Regulamentul nr. 2052/88 privește complementaritatea, parteneriatul și asistența tehnică. Acesta prevede la alineatul (1):
„(1)   Acțiunea comunitară este concepută ca fiind o completare a acțiunilor naționale corespunzătoare sau o contribuție la acestea. Ea se stabilește printr-o strânsă colaborare între Comisie, statul membru interesat, autoritățile și organele competente […] desemnate de statul membru la nivel național, regional, local sau la alt nivel, toate părțile acționând în calitate de parteneri care urmăresc un obiectiv comun. Această colaborare este denumită în continuare «parteneriat». Parteneriatul se aplică pregătirii, finanțării, precum și evaluării
ex ante
, monitorizării și evaluării
ex post
a acțiunilor.
Parteneriatul se desfășoară cu respectarea strictă a competențelor instituționale, juridice și financiare corespunzătoare ale fiecărui partener.” [traducere neoficială]
Articolul 5 din Regulamentul nr. 2052/88, intitulat „Forme de asistență”, prevede la alineatul (2) litera (a) că, „[î]n cazul fondurilor structurale […], asistența financiară poate fi acordată [în special] sub [forma unei] finanț[ări] parțial[e] a programelor operaționale” [traducere neoficială]. Alineatul (5) al aceleiași dispoziții definește sintagma „program operațional” ca fiind „o serie coerentă de măsuri plurianuale care se pot aplica [în special] prin recurgerea la unul sau la mai multe fonduri structurale” [traducere neoficială].
Articolul 13 din Regulamentul nr. 2052/88, intitulat „Modificările cotelor de participare”, prevede la alineatul (3):
„Contribuția comunitară acordată de fonduri […] este supusă următoarelor plafoane:
—
maximum 75% din costul total și, ca regulă generală, cel puțin 50% din cheltuielile publice în cazul acțiunilor realizate în regiunile eligibile pentru asistență în cadrul obiectivului 1;
—
maximum 50% din costul total și, ca regulă generală, cel puțin 25% din cheltuielile publice în cazul acțiunilor realizate în celelalte regiuni.
[…]” [traducere neoficială]
La 19 decembrie 1988, Consiliul a adoptat Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 de aplicare a Regulamentului nr. 2052/88 în ceea ce privește coordonarea colaborării dintre diferitele fonduri structurale, pe de o parte, și dintre acestea și cele ale Băncii Europene de Investiții și ale altor instrumente financiare existente, pe de altă parte (
JO L 374, p. 1
). Regulamentul nr. 4253/88 a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2082/93 al Consiliului din (
JO L 193, p. 20
).
Articolul 17 din Regulamentul nr. 4253/88, intitulat „Contribuția financiară din fonduri”, prevede:
„[…]
(2)   Participarea financiară din fonduri se calculează fie în funcție de costurile totale eligibile, fie în funcție de ansamblul cheltuielilor publice sau asimilabile eligibile (naționale, regionale sau locale și comunitare) aferente fiecărei acțiuni (program operațional, schemă de ajutoare, subvenție globală, proiect, asistență tehnică sau studiu).
[…]
(4)   Participarea din fonduri la măsurile individuale din interiorul programelor operaționale poate fi diferențiată în funcție de acordurile care trebuie încheiate în cadrul parteneriatului”. [traducere neoficială]
Articolul 24 din Regulamentul nr. 4253/88, intitulat „Reducerea, suspendarea și întreruperea contribuției”, prevede:
„(1)   Dacă realizarea unei acțiuni sau a unei măsuri pare să nu justifice nici o parte, nici întreaga contribuție financiară care i-a fost alocată, Comisia procedează la o verificare adecvată a cazului în cadrul parteneriatului, solicitând în special statului membru sau autorităților desemnate de acesta pentru punerea în aplicare a acțiunii să își prezinte observațiile într-un termen stabilit.
(2)   În urma acestei verificări, Comisia poate reduce sau suspenda contribuția pentru acțiunea sau pentru măsura în cauză dacă verificarea confirmă existența unei nereguli sau a unei modificări importante care afectează natura sau condițiile de punere în aplicare a acțiunii sau a măsurii și pentru care nu a fost solicitată aprobarea Comisiei.
(3)   Orice sumă primită în mod nejustificat și care trebuie recuperată trebuie rambursată Comisiei […]” [traducere neoficială]
În sfârșit, la alineatul (5) al articolului 25 din Regulamentul nr. 4253/88 privind urmărirea punerii în aplicare a contribuțiilor din fonduri se prevede:
„Comitetul de supraveghere adaptează […], cu respectarea disponibilităților și a normelor bugetare, proiectul planului de finanțare, inclusiv eventualele transferuri între sursele de finanțare comunitare și modificările cotelor de participare care rezultă din acestea. […]
Aceste modificări sunt notificate imediat Comisiei și statului membru în cauză. Acestea sunt aplicabile de la confirmarea de către Comisie și de către statul membru în cauză; această confirmare intervine într-un termen de 20 de zile lucrătoare de la primirea acestei notificări, a cărei dată va fi confirmată de către Comisie prin confirmare de primire.
Celelalte modificări sunt decise de către Comisie, în colaborare cu statul membru respectiv, după avizul comitetului de supraveghere.” [traducere neoficială]
Istoricul cauzei
Prin Decizia C (95) 2271 din 28 septembrie 1995, Comisia a acordat o contribuție financiară comunitară pentru un program operațional, lansat în cadrul inițiativei comunitare Interreg II, care privește regiunile Saarland, Lorena și Palatinatul occidental. Articolul 2 din decizia de acordare prevede că „modalitățile de acordare a contribuției financiare, inclusiv participarea din fonduri la diferite subprograme și la măsurile care fac parte integrantă din prezentul program […] sunt precizate în planul de finanțare a programului anexat” la decizia menționată. În timp ce textul deciziei de acordare face astfel trimitere la nivelul al treilea al programării (denumit în continuare „măsuri sau grup de măsuri”) prin termenul „măsură”, planul de finanțare care este anexat la aceasta face trimitere la acest nivel prin expresia „grup de măsuri”. Planul de finanțare arată, în plus, în titlul coloanelor care reiau contribuțiile comunitare și, respectiv, naționale, că fiecare dintre aceste contribuții reprezintă 50% din costurile totale ale fiecărei axe prioritare și ale fiecărei măsuri sau grup de măsuri.
Decizia de acordare a fost modificată prin două decizii ale Comisiei din 7 aprilie 1998 și din . În versiunea care rezultă din această ultimă modificare, decizia de acordare prevedea un cost total de 66898400 de euro din care 23726800 de euro în sarcina FEDR și 42171600 de euro în sarcina autorităților naționale. O adnotare în subsolul paginii în cadrul planului de finanțare anexat la fiecare dintre aceste decizii de modificare arăta că se garanta că fondurile comunitare nu depășeau 50% din cheltuielile publice totale.
Potrivit modalităților de punere în aplicare a programului, prevăzute de decizia de acordare a contribuției, respectiva punere în aplicare revenea comitetului de supraveghere care trebuia să fie instituit în cadrul parteneriatului. Comitetul de supraveghere trebuia, printre altele, să asigure respectarea reglementării, inclusiv a celei legate de eligibilitatea acțiunilor și a proiectelor, precum și să pregătească și să hotărască cu privire la eventualele propuneri de modificare a intervenției. Toate aspectele esențiale privind punerea în aplicare a programului trebuiau să fie decise în unanimitate. Comisia era reprezentată în cadrul comitetului de supraveghere cu un drept de vot.
Prin scrisoarea din 12 mai 1999, Comisia a solicitat să îi fie supuse spre aprobare modificările programului înainte de , în măsura în care acestea implicau o creștere a sumei globale sau a transferurilor între fonduri. Această cerere a fost analizată în timpul reuniunii comitetului de supraveghere din . În cursul acestei reuniuni, reprezentantul Comisiei a adăugat că trebuia oprită definitiv suma totală a contribuțiilor din FEDR pentru programul operațional.
Ținând seama de încheierea, la 31 decembrie 1999, a programelor finanțate de fondurile structurale și referitoare la perioada de programare 1994-1999, Comisia a adoptat, la , Orientările pentru încheierea financiară a intervențiilor operaționale (1994-1999) din fondurile structurale (denumite în continuare „orientările”) și le-a comunicat statelor membre. Orientările, în versiunea în limba germană, prevăd printre altele:
„6. Planuri de finanțare
6.1.
Planul de finanțare nu poate face obiectul unor modificări după data finală pentru angajamente.
6.2.
Încheierea financiară a programelor trebuie efectuată pe baza versiunii planului de finanțare în vigoare (este vorba, în general, de planul de finanțare cu o repartizare pe trei niveluri, și anume program, subprogram, măsură). Deconturile introduse de statele membre trebuie să prezinte același nivel de detaliere ca și planurile de finanțare anexate la deciziile de aprobare a intervențiilor operaționale și, prin urmare, trebuie, în general, să prezinte o situație a cheltuielilor efective suportate, repartizate la nivelul măsurilor.
Se poate accepta o depășire cu 20% a contribuției fiecărui fond pe măsură, cu condiția ca valoarea totală a subprogramului, astfel cum este stabilită în planul de finanțare în vigoare, să nu fie majorată.
[…]
7. Lichidare finală
7.1.
Statele membre sunt obligate să asigure transferul întregii contribuții comunitare pe care o primesc către beneficiarii final[i]. Ținând seama de faptul că în această privință au fost constatate câteva probleme în trecut, la momentul decontului final, contribuția comunitară, calculată în conformitate cu modalitățile prevăzute la punctul 6.2, este limitată la cea mai redusă dintre următoarele două sume:
a)
suma ce rezultă din aplicarea asupra cheltuielilor declarate a cotei de cofinanțare comunitară care rezultă din planul de finanțare în vigoare pentru măsură;
b)
suma contribuției comunitare efectiv datorate beneficiarilor finali (plătită și care mai rămâne de plătit în cadrul măsurii) […]” [traducere neoficială]
În cursul procedurii scrise care a urmat reuniunii comitetului de supraveghere din 10 noiembrie 1999, Direcția Generală „Politică regională și coeziune” a Comisiei a arătat, prin scrisoarea din , că nu avea nicio obiecție împotriva modificărilor propuse privind proiectele aprobate în temeiul programului în cauză și a solicitat să nu mai fie informată cu privire la modificările ulterioare ale proiectelor, cu excepția cazului în care exista o modificare importantă care afectează natura sau condițiile de punere în aplicare a acțiunii sau a măsurii (obiectul proiectelor, costurile, beneficiarii etc.), în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88, și/sau un impact asupra bugetului comunitar.
Documentele de încheiere au fost transmise Comisiei prin scrisoarea din 20 martie 2003 cu cererea de plată a soldului. În cererea de plată adresată, autoritățile germane au considerat că participarea comunitară totală trebuia să fie calculată adunând participarea comunitară la fiecare dintre proiectele realizate, care, la rândul său, trebuia să fie calculată aplicând costurilor totale ale proiectului cota de participare decisă de comitetul de supraveghere și care era aproape de 50% pentru cea mai mare parte a proiectelor, cu excepția celor foarte costisitoare pentru care fusese stabilită o cotă de participare inferioară. Cu toate acestea, dat fiind că, pentru o parte a proiectelor, costurile globale eligibile fuseseră inferioare în raport cu ceea ce se prevăzuse, sumele menționate în cererea de plată nu coincideau cu sumele indicate în planul de finanțare anexat la ultima decizie de modificare. Astfel, suma solicitată cu titlu de contribuție din FEDR la programul operațional era inferioară sumei cuprinse în planul de finanțare menționat pentru toate axele prioritare și pentru toate măsurile sau grupurile de măsuri, cu excepția măsurii sau a grupului de măsuri 3.2, pentru care suma solicitată cu titlu de participare din FEDR era ușor superioară sumei cuprinse în planul de finanțare.
Prin Decizia C (2006) 7271 din 27 decembrie 2006 (denumită în continuare „decizia atacată”), Comsia a redus contribuția din FEDR acordată programului operațional pus în aplicare în cadrul inițiativei comunitare Interreg II în regiunile Saarland, Lorena și Palatinatul occidental cu 933691,04 euro. În această decizie, Comisia a motivat reducerea contribuțiilor comunitare în cauză după cum urmează.
Aceasta arată că programele subvenționate din fondurile comunitare trebuie puse în aplicare în conformitate cu deciziile de acordare a contribuției și cu tabelele financiare care au fost aprobate de către aceasta și că nicio modificare nu era posibilă după 31 decembrie 1999, dată limită pentru angajamente, din moment ce perioada de programare era deja terminată. Comisia arată că, în timp ce în decizia de acordare a contribuției participarea din FEDR era stabilită la 50% din cheltuielile publice pentru întreg programul, decizia de modificare din prevăzuse cote de finanțare diferite pentru fiecare măsură sau grup de măsuri. Comisia subliniază că cheltuielile globale efective, precum și sumele de participare din FEDR corespunzătoare fiecărei măsuri sau grup de măsuri nu coincid cu sumele cuprinse în planul de finanțare în vigoare. Aceasta explică totuși că, dat fiind că, în orientări, a renunțat să considere ca fiind modificări importante anumite diferențe în plus sau în minus în raport cu planul de finanțare, acceptă, în conformitate cu punctul 6.2 din orientările menționate, diferențele în plus aplicând o anumită flexibilitate pe cale de compensare în interiorul aceleiași axe prioritare. În schimb, în cazul unor diferențe exclusiv în minus, aceasta aplică punctul 7 din orientări și limitează contribuția comunitară la cea mai redusă dintre cele două sume: cea rezultată din aplicarea cotei de finanțare pentru fiecare măsură sau grup de măsuri costurilor efective sau cea datorată efectiv beneficiarilor. Astfel, în ceea ce privește măsurile sau grupurile de măsuri 1.2, 2.2, 3.1, 4.1 și 4.2, Comisia refuză să plătească suma cerută de autoritățile germane, corespunzătoare sumei datorate beneficiarilor, pentru motivul că plata acesteia ar avea drept efect să dea naștere unei depășiri a cotelor de finanțare prevăzute pentru aceste măsuri sau grupuri de măsuri în planul de finanțare în vigoare și, așadar, unei modificări a acestuia din urmă.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 martie 2007, Republica Federală Germania a introdus prezenta acțiune.
Republica Federală Germania a solicitat Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia a solicitat Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Republica Federală Germania invocă, în esență, trei motive, întemeiate pe o încălcare a articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88, pe o lipsă de motivare și pe nerespectarea „parteneriatului” prevăzut la articolul 4 din Regulamentul nr. 2052/88.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88
Argumentele părților
Republica Federală Germania susține că, prin reducerea contribuției financiare în cauză fără să fie întrunite condițiile prevăzute la articolul 24 din Regulamentul nr. 4253/88, Comisia a încălcat această dispoziție. Într-adevăr, aceasta apreciază, pe de o parte, că diferențele dintre costurile globale prevăzute în planul de finanțare și costurile globale finale, precum și schimbările care rezultă din acestea în raportul dintre contribuția din FEDR și costurile globale nu pot fi considerate „modificări importante” în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88 și că, în orice caz, Comisia și-a dat aprobarea prealabilă și, pe de altă parte, că aceasta din urmă a omis să exercite puterea de apreciere pe care această dispoziție i-o conferea pentru a decide dacă era justificată contribuția comunitară.
În ceea ce privește, mai întâi, caracterul important al modificării, Republica Federală Germania susține, în primul rând, că întrucât planurile de finanțare au un caracter orientativ și nu au, prin natura lor, decât un caracter provizoriu, nu trebuie să se considere fiecare modificare o modificare importantă. Aceasta contestă astfel afirmația Comisiei, din considerentul (12) al deciziei atacate, potrivit căreia aceasta este abilitată „să considere inadmisibilă prezentarea unei cereri de plată a soldului în cazul în care una sau mai multe dintre măsuri prezintă diferențe în raport cu planul de finanțare final”. În această privință, susține că, din moment ce sumele contribuției din FEDR cuprinse în planul de finanțare sunt valori maxime, reducerea unei sume nu poate fi considerată o diferență.
În al doilea rând, Republica Federală Germania susține că, independent de definiția expresiei „modificare importantă”, nu au existat astfel de modificări în punerea în aplicare a programului în cauză, din moment ce acesta a fost executat în conformitate cu ultima versiune a deciziei de acordare și cu deciziile comitetului de supraveghere. Susține în această privință că planul de finanțare în vigoare prevedea numai, pe de o parte, o sumă maximă a contribuției din FEDR și, pe de altă parte, o cotă maximă de participare din FEDR egală cu 50% din costurile totale care ar fi aplicabilă la toate nivelurile programului și în special la nivelul proiectelor individuale și arată că aceste limite au fost respectate.
Aceasta contestă afirmația Comisiei, cuprinsă în considerentele (2) și (13) ale deciziei atacate, potrivit căreia deciziile de modificare a deciziei de acordare au modificat planul de finanțare în sensul că ar prevedea cote de finanțare maxime aplicabile la nivelul măsurilor sau al grupurilor de măsuri și mai mici de 50%. Republica Federală Germania consideră că respectivele decizii nu urmăreau decât să crească sau să diminueze suma maximă a contribuției pentru fiecare măsură sau grup de măsuri, dar că acea cotă de participare prevăzută, maximum 50% din costurile totale, rămăsese neschimbată, astfel cum ar rezulta din adnotările cuprinse în planurile de finanțare anexate la deciziile respective, potrivit cărora se garanta că fondurile comunitare nu ar depăși 50% din cheltuielile publice totale (a se vedea punctul 11 de mai sus). Aceasta afirmă că, deși planurile menționate prevedeau o creștere a cheltuielilor naționale, această creștere determinase numai o scădere contabilă a cotei-părți de finanțare din fondurile FEDR, iar nu o stabilire de cote specifice pentru fiecare măsură sau grup de măsuri.
Aceasta susține, în consecință, că respectivele cote menționate de Comisie în considerentele (1) și (13) ale deciziei atacate nu au fost stabilite prin deciziile de modificare și rezultă numai din faptul că, pentru anumite proiecte, contribuția din FEDR a fost stabilită de comitetul de supraveghere sub plafonul de 50%, astfel încât valorile cumulate menționate în planurile financiare din deciziile de modificare pentru diferitele măsuri sau grupuri de măsuri sunt în mod necesar inferioare acestei cote plafon.
În al treilea rând, Republica Federală Germania susține că Comisia nu se poate întemeia, astfel cum procedează în considerentele (17) și (21) ale deciziei atacate, pe punctul 7a din orientări pentru a decide că diferențele dintre costurile prevăzute și costurile efective ale proiectelor constituie o modificare importantă în sensul articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4253/88, din moment ce orientările nu fac trimitere la această dispoziție și nu pot constitui, așadar, temeiul juridic al unei reduceri a contribuției din FEDR. Republica Federală Germania adaugă în această privință că, întrucât respectivele orientări au fost adoptate abia în septembrie 1999, nu mai era, așadar, posibil să se remanieze integral un program care era în curs din 4 noiembrie 1994. În plus, Comisia însăși ar sublinia, în considerentul (24) al deciziei atacate, caracterul intern al orientărilor.
În orice caz, Republica Federală Germania apreciază că, fie și acceptând aplicarea punctului 7a din orientări, reducerea nu ar fi justificată în speță. În această privință, statul membru menționat amintește că alegerea sumei celei mai reduse, preconizată la punctele 7a sau 7b, este necesară, potrivit punctului 7.1 din orientări, pentru a garanta „ca respectiva contribuție comunitară să fie plătită integral beneficiarilor finali”. Acest stat deduce de aici că suma prevăzută la punctul 7a nu constituie decât valoarea de referință în raport cu suma plătită efectiv beneficiarului final și consideră că acest punct nu cuprinde astfel nicio reglementare proprie referitoare la reducerea contribuției. Aceasta afirmă că totuși, în programul în litigiu, valoarea de referință corespunde contribuției din FEDR acordate, cu condiția ca respectiva cotă de finanțare să nu depășească 50% din costurile globale. În aceste împrejurări, Republica Federală Germania susține că, în speță, Comisia ia în considerare trei sume distincte, pentru a nu o reține, de fiecare dată, decât pe cea mai redusă.
În al patrulea rând, aceasta susține că nici Comisia nu considera, în cursul punerii în aplicare a programului, că diferențele de costuri la nivelul proiectelor erau importante, întrucât, în scrisoarea sa din 12 mai 1999 (a se vedea punctul 13 de mai sus), aceasta ar fi menționat că modificările care trebuiau să îi fie prezentate erau numai cele care implicau o creștere a sumei totale a participării fondurilor sau a transferurilor între acestea. În plus, în scrisoarea sa din (a se vedea punctul 15 de mai sus), Comisia ar fi afirmat că modificările obișnuite ale proiectelor nu constituiau o „modificare importantă” în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88.
În ceea ce privește, în al doilea rând, pretinsul acord al Comisiei, Republica Federală Germania susține că, chiar dacă s-ar presupune că modificările în cauză constituie modificări importante care necesită aprobarea Comisiei, acestea ar trebui considerate ca fiind aprobate de către Comisie, din moment ce rezultă din acordul comitetului de supraveghere, în cadrul căruia se află și un reprezentant al Comisiei, care acționează în exercitarea competențelor Comisiei. În această privință, Republica Federală Germania susține că articolul 17 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4253/88, care permite încheierea de acorduri privind proiecte individuale, nu interzice comitetului de supraveghere să stabilească contribuții din FEDR în colaborare cu Comisia.
În ceea ce privește, în al treilea și ultimul rând, neexercitarea de către Comisie a puterii sale de apreciere, Republica Federală Germania susține că, deși diferențele dintre planul de finanțare și cererea de plată trebuiau să fie considerate modificări importante neaprobate de Comisie, faptul că nu a cerut acesteia aprobarea constituie doar o încălcare a normelor de procedură și nu ar fi de natură, potrivit principiului proporționalității, să justifice reducerea contribuției financiare din FEDR și refuzul de plată a soldului. Aceasta apreciază astfel că ar fi trebuit ca Comisia să țină seama de impactul deciziei sale asupra proiectelor subvenționate care s-au derulat astfel cum s-a prevăzut. Comisia nu ar fi explicat, adaugă aceasta, de ce contribuțiile din FEDR acordate de comitetul de supraveghere și menționate în cererea de plată nu mai erau justificate, nici la nivelul măsurilor sau al grupurilor de măsuri, nici la nivelul proiectelor.
Comisia contestă toate aceste argumente.
Aprecierea Tribunalului
Ținând seama de argumentele Republicii Federale Germania, trebuie să se examineze în mod succesiv dacă lipsa de coincidență dintre sumele prevăzute în planul de finanțare și cele din cererea de plată constituie o modificare importantă în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88, dacă, în speță, Comisia și-a dat aprobarea prealabilă pentru această modificare și, în sfârșit, dacă aceasta a omis să exercite puterea de apreciere pe care această dispoziție i-o conferea pentru a decide dacă era justificată contribuția comunitară.
În ceea ce privește, în primul rând, existența unor modificări importante în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88, Republica Federală Germania susține, în esență, că diferențele dintre costurile prevăzute în planul de finanțare și costurile efective nu constituie modificări importante, întrucât, în primul rând, planul de finanțare anexat la decizia de acordare nu este decât orientativ, în al doilea rând, aceste diferențe nu încalcă condițiile prevăzute de decizia de acordare în ultima sa versiune și de comitetul de supraveghere, în al treilea rând, punctul 7a din orientări nu permite să se definească diferențele în litigiu drept modificări importante și, în sfârșit, Comisia ar fi recunoscut că diferențele la nivel de proiecte nu constituiau modificări importante.
În ceea ce privește, în primul rând, caracterul pretins orientativ și provizoriu al planului de finanțare anexat la decizia de acordare, trebuie să se facă trimitere la punctele 60-64 din Hotărârea Tribunalului din 9 septembrie 2008, Germania/Comisia (
T-349/06, T-371/06, T-14/07, T-15/07 și T-332/07, Rep., p. II-2181
), în care o argumentare identică pe fond cu cea invocată de Republica Federală Germania în prezenta cauză a fost respinsă (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește posibilitatea instanței comunitare de a motiva o decizie prin trimitere la o decizie anterioară pronunțată asupra unor aspecte identice pe fond, Hotărârea Curții din , Crailsheimer Volksbank,
C-229/04, Rec., p. I-9273
, punctele 47-49, și Hotărârea Tribunalului din , Sison/Consiliul, T-47/03, nepublicată în Repertoriu, Rep., punctul 102). În această hotărâre, Tribunalul a considerat că din legislația aplicabilă, astfel cum este interpretată de jurisprudență, rezulta că orice contribuție financiară acordată de fondurile structurale trebuia pusă în aplicare potrivit deciziei prin care fusese aprobată și în special potrivit tabelului financiar anexat la această decizie și că, în consecință, modificările unui plan de finanțare aprobat de Comisie, realizate fără acordul acesteia, determinau, în principiu, reducerea contribuției acordate programului în cauză.
În această privință, trebuie respins argumentul Republicii Federale Germania potrivit căruia comitetul de supraveghere poate modifica planul de finanțare fără a supune aceste modificări aprobării Comisiei atunci când acestea nu impun acordarea de resurse suplimentare programului. Într-adevăr, trebuie să se constate că rezultă în mod clar din articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88 că orice modificare a planului de finanțare este fie notificată pentru confirmare Comisiei și statului membru în cauză de la adoptarea sa de către comitetul de supraveghere, fie adoptată direct de Comisie însăși, în colaborare cu statul membru și după avizul comitetului de supraveghere. Rezultă de aici că nicio modificare a planului de finanțare nu poate interveni fără aprobarea, prealabilă sau
a posteriori
, a Comisiei.
În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentul Republicii Federale Germania potrivit căruia diferențele dintre sumele cuprinse în planul de finanțare și sumele finale nu încalcă condițiile prevăzute de decizia de acordare în ultima sa versiune, din moment ce în special cota de participare aplicată nu depășește cota plafon de 50% din costurile totale, trebuie să se constate că, prin acest argument, Republica Federală Germania urmărește să conteste afirmația cuprinsă în decizia atacată potrivit căreia decizia de acordare în ultima sa versiune prevede cote de participare specifice pentru fiecare măsură sau grup de măsuri mai mici, în cea mai mare parte a cazurilor, de 50%.
În această privință, trebuie să subliniem că respectivele cote de participare la care Comisia face trimitere în decizia atacată rezultă din raportul dintre sumele contribuției din FEDR și costurile totale prevăzute în planul de finanțare pentru fiecare măsură sau grup de măsuri. Trebuie să se constate că, prin calculul cotelor de participare din FEDR plecând de la sumele prevăzute în planul de finanțare, Comisia s-a limitat să aplice articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4253/88, în temeiul căruia participarea financiară din FEDR este stabilită procentual și se calculează fie în raport cu costurile totale, fie în raport cu ansamblul cheltuielilor publice eligibile, astfel cum rezultă acestea din planul de finanțare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 iunie 2007, Nuova Gela Sviluppo/Comisia, T-65/04, punctul 82).
Deși, cu siguranță, este adevărat că articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4253/88 pleacă de la principiul unei cote de participare unice pentru întreaga acțiune (program operațional, schemă de ajutoare etc.), articolul 17 alineatul (4) din regulamentul respectiv autorizează în mod expres stabilirea de cote de participare pentru măsuri individuale sau specifice, fiind înțeles că „măsurile individuale” în sensul acestei dispoziții trebuie în mod necesar să corespundă unui nivel de programare care să figureze în planul de finanțare. Într-adevăr, din jurisprudență rezultă că respectiva cotă de participare comunitară constituie una dintre modalitățile contribuției precizate la momentul acordării sale, a cărei modificare ulterioară este supusă procedurilor prevăzute la articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88 (Hotărârea Nuova Gela Sviluppo/Comisia, punctul 39 de mai sus, punctul 92). Această interpretare este, pe de altă parte, singura compatibilă cu articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88, care prevede că adaptările planurilor de finanțare anexate la deciziile de acordare determină modificarea cotelor de intervenție și lasă astfel să se înțeleagă în mod clar că astfel de cote de intervenție sunt efectiv prevăzute de orice plan de finanțare și că modificarea acestora decurge în mod automat din celelalte modificări introduse în plan. În plus, trebuie să se constate că numai în acest mod, într-un caz precum cel din speță, în care costurile finale sunt inferioare față de ceea ce este prevăzut în planul de finanțare, această reducere de costuri poate fi repartizată între Comunitate și statele membre în aceeași proporție precum cea în care acestea ar fi contribuit la costuri dacă ar fi atins nivelul prevăzut în planul de finanțare întocmit în cadrul parteneriatului.
Din aceasta rezultă că Republica Federală Germania nu poate pretinde că modificarea contribuțiilor națională și comunitară la diferite măsuri sau grupuri de măsuri, decisă în deciziile de modificare, nu a avut drept consecință modificarea cotei de participare din FEDR pentru fiecare măsură sau grup de măsuri, dând naștere astfel unor cote diferite și, în cea mai mare parte a cazurilor, mai mici de 50%. A admite susținerea acesteia potrivit căreia ar fi fost stabilită numai o cotă maximă și unică de 50% ar însemna a se considera că cota de participare definitivă din FEDR nu poate să fie stabilită decât la momentul încheierii programului, contrar celor prevăzute de reglementare, astfel cum este aceasta interpretată de jurisprudență (a se vedea punctul 39 de mai sus).
În aceste împrejurări, faptul că motivarea deciziilor de modificare nu indică în mod expres că noul raport dintre costurile totale prevăzute și contribuția comunitară implică înlocuirea unor cote specifice pentru fiecare măsură sau pentru fiecare grup de măsuri cu cota unică de 50% este fără pertinență, din moment ce această înlocuire decurge în mod direct din legislație. Pe de altă parte, trebuie să se constate că, astfel cum observă Comisia, motivele deciziilor în cauză făceau trimitere la articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88.
În sfârșit, trebuie să observăm că stabilirea unei cote de participare specifice pentru fiecare măsură sau grup de măsuri nu înseamnă că deciziile de modificare ar fi dat naștere unei reduceri a contribuției din FEDR, din moment ce, astfel cum subliniază Comisia, aceasta ar fi fost plătită integral dacă respectivele costuri finale ale programului ar fi atins nivelul prevăzut în planul de finanțare ce rezultă din aceste decizii.
Această concluzie nu poate fi infirmată de argumentele Republicii Federale Germania întemeiate mai ales pe faptul că, în speță, pe de o parte, se arăta în planurile de finanțare anexate la deciziile de modificare că se garanta că fondurile comunitare nu trebuiau să depășească 50% din cheltuielile publice totale și, pe de altă parte, programul operațional fusese pus în aplicare în conformitate cu deciziile comitetului de supraveghere.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe adnotarea cuprinsă în planurile de finanțare anexate la deciziile de modificare potrivit căreia se garanta că fondurile comunitare nu trebuiau să depășească 50% din cheltuielile publice totale, este necesar să se sublinieze că, astfel cum a arătat Comisia, această mențiune nu împiedică să se considere că decizia de acordare, astfel cum a fost modificată prin deciziile menționate, prevedea cote de participare mai mici de 50% pentru anumite măsuri sau grupuri de măsuri, din moment ce această cotă plafon de 50% trebuia să fie respectată la nivelul proiectelor individuale. Astfel, nu ar fi fost posibil să se finanțeze un proiect la o cotă mult mai mare de 50% și să se prevadă cote foarte reduse pentru alte proiecte din cadrul aceleiași măsuri sau grup de măsuri, deși cota globală prevăzută pentru măsură sau pentru grupul de măsuri fusese respectată.
În ceea ce privește argumentul potrivit căruia programul operațional ar fi fost pus în aplicare în conformitate cu deciziile comitetului de supraveghere, este suficient să se constate că reiese în mod clar din decizia atacată, precum și din tabelul anexat la aceasta că programul operațional în cauză nu a fost pus în aplicare în conformitate cu aceste decizii, din moment ce o parte din fondurile alocate programului menționat nu a fost utilizată în final. Într-adevăr, astfel cum arată Comisia, tocmai faptul că programul nu a fost complet executat astfel cum s-a prevăzut este la originea prezentului litigiu, părțile fiind în dezacord cu privire la modul în care trebuie să fie calculată contribuția Comunității atunci când costurile totale ale programului sunt inferioare nivelului prevăzut. Faptul că proiectele realizate au fost realizate în mod corect este desigur important, dar nu este suficient pentru a considera că planul a fost în mod corect executat, respectarea tuturor condițiilor stabilite prin decizia de acordare, inclusiv a cotelor de participare, fiind în egală măsură indispensabilă în acest scop.
În ceea ce privește, în al treilea rând, argumentul potrivit căruia punctul 7a din orientări nu permite să se definească diferențele în litigiu drept modificări importante, trebuie, mai întâi, să se constate că, astfel cum rezultă din a doua referire și din considerentul (28) al deciziei atacate, Comisia nu și-a întemeiat decizia de reducere pe orientări, ci pe articolul 24 din Regulamentul nr. 4253/88. În orientări, Comisia nu a făcut decât să amintească statelor membre interpretarea sa privind dispozițiile aplicabile și să le informeze că, în conformitate cu marja de apreciere pe care i-o conferea articolul 24 din Regulamentul nr. 4253/88, aceasta decisese, astfel cum menționează în considerentul (15) al deciziei sale, să accepte diferențele care îndeplineau anumite condiții. Desigur, întrucât s-a angajat prin comunicarea către statele membre să utilizeze marja sa de apreciere pentru a aplica articolul 24 din Regulamentul nr. 4253/88 în conformitate cu criteriile prevăzute de orientări, Comisia a motivat decizia atacată făcând trimitere la acestea, dar acest lucru nu înseamnă că orientările constituie temeiul juridic al deciziei atacate. Apoi, faptul că orientările nu au fost adoptate decât în septembrie 1999 nu înseamnă, spre deosebire de ceea ce pretinde Republica Federală Germania, că adoptarea acestora impunea o remaniere a programelor în curs. Într-adevăr, în conformitate cu ceea ce s-a considerat la punctele 36-46 de mai sus, caracterul obligatoriu al planului de finanțare și existența unei cote de participare fixe pe măsură sau pe grup de măsuri rezultă din dispozițiile legislative aplicabile, astfel încât punctul 7 din orientări, al cărui conținut nu pare în niciun mod contrar acestor dispoziții, nu impunea nicio modificare a programelor.
În orice caz, trebuie să se constate că, în speță, Comisia nu a aplicat în mod eronat punctul 7 din orientări, din moment ce, astfel cum rezultă de la punctele 39-46 de mai sus, „cota de cofinanțare ce rezultă din planul de finanțare” la care face trimitere punctul 7a din orientări nu poate fi înțeles decât ca făcând trimitere la cotele de finanțare calculate în funcție de raportul dintre contribuția comunitară și costurile totale prevăzute în planul de finanțare pentru fiecare măsură sau grup de măsuri și menționate de Comisie în considerentul (1) al deciziei atacate, iar nu ca făcând trimitere la o cotă maximă și unică de 50%.
În ceea ce privește, în sfârșit, argumentul potrivit căruia Comisia ar fi recunoscut că diferențele la nivelul proiectelor nu constituiau modificări importante, trebuie să se constate că faptul că s-a solicitat de către Comisie, în scrisoarea sa din 12 mai 1999 (a se vedea punctul 13 de mai sus), ca modificările care presupun o creștere a sumei globale sau transferuri între fonduri să îi fie supuse spre aprobare înainte de o anumită dată nu înseamnă că aceasta a considerat că autoritățile naționale puteau introduce în mod liber în program alte modificări decât acestea, în pofida obligației comitetului de supraveghere, prevăzută la articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88, de a notifica orice modificare Comisiei și de a aștepta confirmarea acesteia. De asemenea, nu reiese din scrisoarea din (a se vedea punctul 15 de mai sus) că modificările proiectelor nu intră niciodată în domeniul de aplicare al articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88. Dimpotrivă, în această scrisoare, Comisia precizează în mod clar că modificările privind proiectele nu trebuie să îi fie comunicate exclusiv în cazul în care nu există nicio modificare importantă și dacă nu se produce un efect asupra bugetului comunitar. Astfel, precum subliniază Comisia, diferențele la nivelul proiectelor vor intra în domeniul de aplicare al articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4253/88 numai în cazul în care determină diferențe în raport cu sumele cuprinse în planul de finanțare.
În al doilea rând, în ceea ce privește faptul că, astfel cum s-a pretins, Comisia ar fi aprobat modificările în cauză, trebuie respins argumentul Republicii Federale Germania potrivit căruia prezența unui reprezentant al Comisiei în comitetul de supraveghere al programului operațional și participarea activă a acestuia la executarea programului menționat ar echivala cu o aprobare din partea Comisiei a modificărilor realizate. Într-adevăr, reiese în mod clar din articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88 că, deși comitetul de supraveghere este, în principiu, competent să adapteze planul de finanțare atunci când această adaptare nu implică o creștere a costurilor totale ale programului, orice modificare pe care acesta o realizează trebuie imediat notificată Comisiei și statului membru în cauză și nu este aplicabilă decât din momentul în care este confirmată de acestea. Trebuie să se constate că această dispoziție nu poate fi interpretată decât în sensul că reprezentantul Comisiei în cadrul comitetului de supraveghere nu este „Comisia” în sensul dispoziției menționate, din moment ce, dat fiind că acesta face parte din comitetul de supraveghere, obligația de notificare a modificării după adoptarea deciziei de comitetul de supraveghere și obligația de a aștepta confirmarea Comisiei nu ar avea niciun sens.
Pe de altă parte, este incontestabil că cele două decizii de modificare a deciziei de acordare, adoptate în temeiul celui de al treilea paragraf al articolului 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88, din moment ce nu sunt de competența comitetului de supraveghere, au fost adoptate de Comisie în calitate de organ colegial, și nu de reprezentantul acesteia în cadrul comitetului de supraveghere. Or, trimiterea la „Comisie” cuprinsă în articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88 nu poate fi interpretată ca având în vedere în mod alternativ organul colegial sau reprezentantul acestuia în cadrul comitetului de supraveghere în funcție de paragraful acestei dispoziții despre care este vorba.
În aceste împrejurări, trebuie să se considere că nu se poate afirma că s-a aprobat de către Comisie o modificare decisă de comitetul de supraveghere decât dacă aceasta i-a fost comunicată în mod formal în acest scop (a se vedea în acest sens Hotărârea Nuova Gela Sviluppo/Comisia, punctul 39 de mai sus, punctele 64 și 66; a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 22 noiembrie 2006, Italia/Comisia, T-282/04, punctele 72 și 78). Întrucât Republica Federală Germania nu a notificat Comisiei modificările puse în discuție în speță, aceasta nu poate, în consecință, să pretindă că respectivele modificări au fost aprobate.
În ceea ce privește, în al treilea și ultimul rând, argumentul Republicii Federale Germania potrivit căruia Comisia nu și-ar fi exercitat puterea de apreciere pe care i-o conferă articolul 24 din Regulamentul nr. 2453/88 și, mai precis, argumentul acesteia potrivit căruia faptul că nu a solicitat aprobarea modificărilor constatate de către Comisie constituie numai o încălcare a normelor de procedură și nu justifică reducerea de către aceasta a contribuției financiare și pune în pericol finanțarea proiectelor corect executate, trebuie să se amintească faptul că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, încălcarea dispozițiilor naționale sau comunitare ce reglementează o contribuție din fondurile comunitare, inclusiv din cele cu caracter financiar, justifică reducerea sau suprimarea contribuției acordate (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 septembrie 2005, Irlanda/Comisia,
C-199/03, Rec., p. I-8027
, punctele 29-34, și Hotărârea Curții din , Comunità montana della Valnerina/Comisia,
C-240/03 P, Rec., p. I-731
, punctele 76-97). Astfel, este necesar să se observe că, în Hotărârea Italia/Comisia, punctul 52 de mai sus (punctele 72 și 78), referitoare la planurile de dezvoltare rurală finanțate de Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), Tribunalul a considerat că nerespectarea de către Republica Italiană a unei dispoziții al cărei conținut este foarte asemănător cu cel al articolului 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 4253/88 determina reducerea contribuției acordate programului operațional.
Trebuie să se observe că a admite, astfel cum solicită Republica Federală Germania, că, deoarece aceasta nu a săvârșit decât o încălcare a normelor de procedură, Comisia nu putea reduce contribuția, întrucât s-ar afecta în acest fel proiectele corect executate, ar însemna a lăsa fără efecte încălcarea de către Republica Federală Germania a obligației sale de a executa programul operațional în conformitate cu planul de finanțare aprobat de Comisie. Această soluție ar goli astfel această obligație de conținutul său, din moment ce ar fi suficient pentru autoritățile naționale să dovedească buna realizare a anumitor proiecte pentru a obține întreaga finanțare acordată, independent de respectarea dispozițiilor financiare cu privire la care acestea s-au pus de acord cu Comisia.
În orice caz, trebuie să se constate că decizia atacată nu este susceptibilă de a pune în pericol finanțarea proiectelor executate. Într-adevăr, din moment ce costurile programului operațional în cauză sunt inferioare nivelului prevăzut, autoritățile naționale pot utiliza o parte a fondurilor naționale astfel economisite pentru a completa finanțarea proiectelor corect executate.
În această privință, este lipsită de pertinență împrejurarea invocată de Republica Federală Germania în cadrul ședinței ca răspuns la o întrebare a Tribunalului, potrivit căreia, fiind vorba în speță despre un program elaborat în cadrul inițiativei comunitare Interreg II, contribuția națională face parte din bugetul a trei autorități naționale diferite. Faptul că, în cadrul relațiilor între diferitele autorități naționale, proiectele nerealizate trebuie să fie finanțate de una dintre autoritățile naționale și proiectele executate de către o alta nu împiedică să se considere că partea din fondurile naționale economisită ca o consecință a nerealizării anumitor proiecte poate fi folosită pentru a completa finanțarea proiectelor executate.
Într-adevăr, dacă proiectele în cauză au un veritabil interes transfrontalier, astfel cum ar trebui să fie cazul oricărui proiect destinat să fie finanțat în cadrul unui program operațional care face parte din inițiativa comunitară Interreg II, autoritatea națională ale cărei proiecte nu au fost executate ori s-au dovedit mai puțin costisitoare își poate asuma o parte a contribuției naționale la proiectele care au fost executate în conformitate cu previziunile. În orice caz, trebuie să se observe că cererile de subvenție pentru un program operațional sunt prezentate în comun de toate autoritățile naționale competente pe teritoriile vizate de respectivul program și că deciziile de acordare nu fac distincția decât între contribuția comunitară și contribuția națională, fără a face diferența între cele ale fiecăreia dintre autoritățile naționale.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, primul motiv al Republicii Federale Germania se respinge.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o lipsă de motivare
Argumentele părților
Republica Federală Germania susține, în ceea ce privește trimiterea făcută de Comisie, în considerentul (16) al deciziei atacate, la punctul 6.2 din orientări, că aceasta nu explică de ce o diferență „în plus” în raport cu cheltuielile prevăzute în planul de finanțare s-ar încadra în orientări, în timp ce o diferență „în minus” ar constitui o modificare importantă în sensul articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4253/88. Aceasta consideră că dacă, în speță, Comisia ar fi aplicat flexibilitatea de 20% prevăzută de orientări, nu ar fi fost operată nicio reducere. Republica Federală Germania adaugă în această privință că neaplicarea acestei flexibilități de către Comisie este de neînțeles, mai ales din moment ce, potrivit Comisiei, întreaga contribuție din FEDR ar fi putut fi plătită chiar și fără a se recurge la această normă, dacă ar fi fost solicitată în mod corect [considerentul (20) al deciziei atacate]. Aceasta afirmă că nu înțelege de ce Comisia, care a acordat în decizia atacată o importanță fundamentală cotelor de finanțare prevăzute de planul de finanțare pentru fiecare măsură sau grup de măsuri, nu acceptă aplicarea orientărilor pentru a permite, în locul unei depășiri de 20% a contribuției prevăzute de plan, o depășire de aceeași importanță a cotei de finanțare și aceasta inclusiv atunci când suma cerută rămâne inferioară contribuției prevăzute de plan.
În ceea ce privește tabelul cuprins în anexa la decizia atacată, Republica Federală Germania arată că este de neînțeles și consideră că aceasta s-ar putea datora faptului că nici explicațiile, nici titlurile coloanelor nu sunt redactate în germană, limba de procedură. Astfel, aceasta susține că încălcarea articolului 3 din Regulamentul nr. 1 al Consiliului din 15 aprilie 1958 de stabilire a regimului lingvistic al Comunității Economice Europene (
JO 1958, 17, p. 385
, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 3) este la originea unei alte erori de motivare. Republica Federală Germania contestă afirmația Comisiei potrivit căreia formulele matematice conținute în tabel sunt clare.
Comisia contestă că decizia atacată ar fi afectată de o lipsă de motivare.
Aprecierea Tribunalului
În ceea ce privește considerentul (16) al deciziei atacate, Republica Federală Germania susține, în primul rând, că nu se explică de către Comisie de ce o diferență „în plus” în raport cu cheltuielile prevăzute în planul de finanțare ar putea fi admisă, în timp ce o diferență „în minus” ar constitui o modificare importantă în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 4253/88. Or, trebuie să se sublinieze că, în considerentele (12) și (15) ale deciziei atacate, Comisia precizează că orice diferență, indiferent că este în plus sau în minus, constituie o modificare importantă. Aceasta precizează în continuare, în considerentul (16) al deciziei menționate, că diferențele în plus pot fi admise totuși, cu condiția ca importanța lor să fie limitată (la 20% din suma măsurii în cauză) și ca aceste diferențe să fie compensate în interiorul subprogramului/axei prioritare de o diferență în minus echivalentă, astfel încât „suma subprogramului […] să nu fi crescut”. În aceste împrejurări, trebuie să se constate că nu s-a considerat de către Comisie că diferențele „în plus” erau întotdeauna admise, în timp ce diferențele „în minus” nu erau admise și că, în consecință, decizia atacată nu putea să conțină o motivare în această privință.
Republica Federală Germania susține, în al doilea rând, că nu se explică de către Comisie de ce nu a aplicat, în speță, marja de flexibilitate de 20% prevăzută la punctul 6 din orientări. În această privință, trebuie să se constate că de la punctul 6.2 din orientări, precum și din considerentul (19) al deciziei atacate reiese că flexibilitatea de 20% a fost aplicată, spre deosebire de ceea ce pretinde Republica Federală Germania, dar că aceasta nu a putut fi aplicată decât în cadrul axei prioritare 3, întrucât numai în această axă este cuprinsă o măsură sau un grup de măsuri pentru care suma prevăzută în planul de finanțare a fost depășită. Din această motivare rezultă în mod clar că punctul 6.2 din orientări nu putea să fie aplicat pentru celelalte axe, din moment ce una dintre condițiile pentru aplicarea acestuia, și anume depășirea sumei prevăzute pentru cel puțin una dintre măsuri sau grupuri de măsuri, nu era îndeplinită.
Republica Federală Germania afirmă, în al treilea rând, că nu înțelege de ce Comisia nu aplică orientările în sensul că o depășire cu 20% a cotei de participare stabilite pentru o măsură sau pentru un grup de măsuri poate fi acceptată dacă nu implică o depășire a contribuției prevăzute pentru axa prioritară, în același mod în care o depășire a sumei contribuției prevăzute pentru o măsură sau un grup de măsuri este admisă, în temeiul punctului 6.2 din orientările menționate, dacă nu implică o depășire a sumei contribuției prevăzute pentru axa prioritară. Trebuie să se observe în această privință că Republica Federală Germania solicită oarecum o aplicare prin analogie a orientărilor. Totuși, Comisia a precizat, în considerentul (24) al deciziei atacate, că orientările ar trebui, în calitate de instrucțiuni adresate serviciilor sale, să fie puse în aplicare în conformitate cu principiul egalității de tratament, astfel încât aceasta nu le putea aplica programelor Republicii Federale Germania într-un mod diferit de cel în care aceasta le aplică programelor altor state membre. Rezultă de aici că decizia atacată este suficient de motivată în această privință.
În continuare, în ceea ce privește tabelul anexat la decizia atacată, Republica Federală Germania apreciază că acesta este de neînțeles, întrucât nici explicațiile, nici titlurile coloanelor nu sunt redactate în limba germană, și contestă afirmația Comisiei potrivit căreia formulele matematice pe care acesta le conține sunt ușor de înțeles. Or, este suficient să se constate că, astfel cum subliniază Comisia, din trimiterile la conținutul tabelului pe care Republica Federală Germania le face în cererea introductivă reiese că aceasta l-a înțeles în mod corect. În plus, este necesar să se observe că motivarea cuprinsă în textul deciziei atacate permite să se înțeleagă calculul realizat pentru fiecare măsură sau grup de măsuri și motivele pentru care suma cerută de Republica Federală Germania a fost sau nu a fost acceptată.
În aceste împrejurări, al doilea motiv al Republicii Federale Germania trebuie respins.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe nerespectarea „parteneriatului”
Argumentele părților
Republica Federală Germania susține că, în timp ce programul în litigiu a fost elaborat în comun și sumele de finanțare pentru proiecte au fost stabilite cu respectarea programului, Comisia, îndepărtându-se de la condițiile care sunt prevăzute în acesta, modifică în mod unilateral contribuția din FEDR și nu respectă „parteneriatul”.
Republica Federală Germania susține că metoda de calcul aplicată de Comisie presupune că nu mai există finanțare globală garantată pentru niciunul dintre aceste proiecte, din moment ce serviciile competente și responsabilii de proiect nu pot stabili suma contribuției din FEDR înainte de expirarea termenului de încorporare a cheltuielilor la 31 decembrie 2001 și înainte de depunerea cererii de plată.
În plus, aceasta susține că nu se respectă de către Comisie „parteneriatul”, întrucât comportamentul său este contrar principiului protecției încrederii legitime, din moment ce reprezentantul său în cadrul comitetului de supraveghere nu ar fi explicat partenerilor săi nici semnificația sumelor cuprinse în tabelele financiare înainte de expirarea termenului de angajament, nici că finanțările proiectelor decise în comitetul de supraveghere erau compromise. În replică, aceasta afirmă că se urmărește de către Comisie să își minimizeze participarea în cadrul comitetului de supraveghere. Aceasta susține că participarea respectivă a marcat totuși punerea în aplicarea a programului și afirmă că respectiva colaborare a Comisiei la stabilirea participărilor FEDR la proiecte, în conformitate cu regulamentul intern al comitetului de supraveghere, a intervenit cu respectarea cadrului juridic prevăzut. Aceasta consideră că, în schimb, metoda de calcul a Comisiei este incompatibilă cu deciziile comitetului de supraveghere și nu se impune, cel puțin nu în cazurile în care aceasta din urmă a luat parte în prealabil la decizii contrare ale comitetului de supraveghere.
Această adaugă că „parteneriatul” impunea ca, în prezența unei divergențe fundamentale de puncte de vedere cu privire la punerea în aplicare a programului, Comisia să îi permită să rectifice cererea de plată.
Comisia contestă aceste argumente.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie să se amintească mai întâi că, potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2052/88 (a se vedea punctul 3 de mai sus), noțiunea „parteneriat” este utilizată pentru a sublinia că „[acțiunea comunitară] […] se stabilește printr-o strânsă colaborare între Comisie, statul membru interesat, autoritățile și organele competente […] desemnate de statul membru” [traducere neoficială]. Parteneriatul se aplică, printre altele, pregătirii, finanțării, monitorizării și evaluării acțiunilor și trebuie desfășurat cu respectarea strictă a competențelor instituționale, juridice și financiare corespunzătoare ale fiecăruia dintre parteneri.
În continuare, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia Comisia nu ar fi respectat „parteneriatul” întrucât ar fi modificat în mod unilateral condițiile contribuției din FEDR, trebuie să se constate că rezultă din examinarea primului motiv că, spre deosebire de ceea ce afirmă Republica Federală Germania, Comisia nu s-a îndepărtat de condițiile prevăzute de decizia de acordare în ultima versiune a acesteia și, în consecință, nu a modificat în mod unilateral contribuția din FEDR. În plus, dat fiind că respectivele cote de finanțare sunt stabilite prin decizia de acordare a contribuției, nu se poate afirma nici că metoda de calcul aplicată de Comisie, în conformitate cu dispozițiile aplicabile și cu decizia de acordare, înseamnă că nu este posibil să se stabilească în avans suma contribuției comunitare.
În ceea ce privește argumentul potrivit căruia comportamentul Comisiei ar fi contrar principiului protecției încrederii legitime din cauza atitudinii reprezentantului său în cadrul comitetului de supraveghere, este suficient să se amintească că, în conformitate cu o jurisprudență contantă, nașterea încrederii legitime înseamnă că au fost date de către o persoană abilitată să o facă asigurări precise și conforme dispozițiilor aplicabile (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 1999, Forvass/Comisia,
T-203/97, RecFP, p. I-A-129 și II-705
, punctul 70, și Hotărârea din , Branco/Comisia,
T-347/03, Rec., p. II-2555
, punctul 102). Or, în speță, în afara faptului că lipsa unei avertizări din partea reprezentantului Comisiei în cadrul comitetului de supraveghere cu privire la existența unor cote de finanțare la nivelul măsurilor sau al grupurilor de măsuri nu poate fi considerată asigurări precise, cu atât mai mult cu cât din dosar reiese că acesta a afirmat că s-ar abține de la vot cu ocazia adoptării deciziilor cu privire la proiecte pentru a nu anticipa cu privire la aprecierea controlului financiar intern al Comisiei, aceste „asigurări” nu ar fi, în niciun caz, conforme dreptului aplicabil, astfel cum rezultă din analiza de mai sus.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul Republicii Federale Germania potrivit căruia Comisia ar trebui să îi permită să rectifice cererea sa de plată, trebuie să se constate că Republica Federală Germania, departe de a accepta interpretarea Comisiei și de a-i cere să îi permită să prezinte o nouă cerere, solicitând plata unei sume mai mari pentru măsurile sau grupurile de măsuri pentru care cererea inițială prevedea o sumă inferioară celei care rezulta din aplicarea cotei de finanțare prevăzute în planul de finanțare, a introdus prezenta acțiune pentru a contesta această interpretare. În aceste împrejurări, Comisia nu putea, presupunând că reglementarea aplicabilă ar admite acest lucru, să permită din proprie inițiativă rectificarea cererii.
În aceste împrejurări, este necesar să se respingă prezentul motiv și, în consecință, acțiunea în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Federală Germania a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.

Czúcz
Labucka
Frimodt Nielsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 28 ianuarie 2009.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.