CELEX: 62005CJ0325
Associeringsaftalen EØF-Tyrkiet
tillægsprotokollens artikel 59
artikel 6, 7 og 14 i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80
fri adgang til lønnet beskæftigelse i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led
afledt opholdsret
tyrkisk statsborger, der er ældre end 21 år og som ikke længere forsørges af sine forældre
idømmelse af fængselsstraffe
betingelser for fortabelse af erhvervede rettigheder
forenelighed med bestemmelsen, hvorefter Republikken Tyrkiet ikke kan indrømmes en behandling, der er gunstigere end den, som medlemsstaterne anvender i deres indbyrdes forhold

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 59 i tillægsprotokollen, der blev undertegnet den 23.
november 1970 i Bruxelles og indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2760/72
af 19. december 1972 (
Samling af Aftaler indgået af De Europæiske Fællesskaber
, bind 3, s. 581, herefter »tillægsprotokollen«), samt artikel 6, 7 og 14 i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 af 19. september
1980 om udvikling af associeringen (herefter »afgørelse nr. 1/80«). Associeringsrådet blev oprettet ved aftalen om oprettelse
af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, som blev undertegnet den 12. september 1963 i Ankara
dels af Republikken Tyrkiet, dels af EØF’s medlemsstater og Fællesskabet, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets
vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963 (
Samling af Aftaler indgået af De Europæiske Fællesskaber
, bind 3, s. 541, herefter »associeringsaftalen«).
Denne anmodning er fremsat i en sag mellem Ismail Derin, der er tyrkisk statsborger, og Landkreis Darmstadt-Dieburg vedrørende
en procedure om udvisning fra tysk område.

Retsforskrifter

Associeringen EØF-Tyrkiet
Associeringsaftalen har ifølge sin artikel 2, stk. 1, til formål at fremme en stadig og afbalanceret styrkelse af de økonomiske
og handelsmæssige forbindelser mellem parterne, herunder på arbejdskraftens område, ved gradvist at gennemføre arbejdskraftens
frie bevægelighed (artikel 12) med henblik på at forbedre det tyrkiske folks levestandard og senere at lette Republikken Tyrkiets
optagelse i Fællesskabet (fjerde betragtning i præamblen og artikel 28).
I dette øjemed omfatter associeringsaftalen en indledende fase, hvor Republikken Tyrkiet med støtte fra Fællesskabet skal
styrke sin økonomi (artikel 3), en overgangsperiode, hvorunder der skal ske en gradvis oprettelse af en toldunion og en tilnærmelse
af de økonomiske politikker (artikel 4), og en afsluttende fase, som bygger på toldunionen og indebærer styrkelse af samordningen
af de kontraherende parters økonomiske politik (artikel 5).
Associeringsaftalens artikel 6 er affattet således:
»For at sikre gennemførelsen og den gradvise udvikling af associeringsordningen mødes de kontraherende parter i et associeringsråd,
som handler inden for grænserne af de beføjelser, som er blevet det tillagt ved aftalen.«
Associeringsaftalens artikel 12, der er indeholdt i aftalens afsnit II med overskriften »Iværksættelse af overgangsperioden«,
kapitel 3, der har overskriften »Andre bestemmelser af økonomiske art«, bestemmer:
»De kontraherende parter enes om, på grundlag af artikel [39 EF], [40 EF] og [41 EF] gradvist indbyrdes at gennemføre arbejdskraftens
frie bevægelighed.«
Associeringsaftalens artikel 22, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Til virkeliggørelse af de i aftalen fastlagte mål og i de tilfælde, den opregner, er associeringsrådet beslutningsdygtigt.
Hver af de to kontraherende parter er forpligtet til at træffe sådanne foranstaltninger, som gennemførelsen af de trufne afgørelser
nødvendiggør. [...]«
Tillægsprotokollen, der ifølge sin artikel 62 udgør en integrerende del af associeringsaftalen, fastsætter i artikel 1 vilkårene,
retningslinjerne og tempoet for gennemførelse af den overgangsperiode, der er omhandlet i aftalens artikel 4.
Tillægsprotokollen indeholder et afsnit II, der har overskriften »Bevægelighed for personer og tjenesteydelser«, hvis kapitel
I vedrører »[a]rbejdskraften«.
Tillægsprotokollens artikel 36, der er indeholdt i nævnte kapitel I, bestemmer, at arbejdskraftens frie bevægelighed mellem
Fællesskabets medlemsstater og Tyrkiet vil blive gradvist gennemført i overensstemmelse med de i associeringsaftalens artikel
12 anførte principper mellem afslutningen af det 12. og 22. år efter aftalens ikrafttræden, og bestemmer, at associeringsrådet
træffer beslutning om de nødvendige retningslinjer med henblik herpå.
Tillægsprotokollens artikel 59, der findes i afsnit IV med overskriften »Almindelige og afsluttende bestemmelser«, er affattet
således:
»Inden for de af denne protokol dækkede områder må der ikke gives Tyrkiet gunstigere betingelser end dem, som medlemsstaterne
indrømmer hinanden på grundlag af traktaten om oprettelse af Fællesskabet.«
Afgørelse nr. 1/80 har ifølge sin tredje betragtning til formål på det sociale område at forbedre den ordning, som anvendes
på arbejdstagerne og deres familiemedlemmer, i forhold til den ordning, der blev indført ved associeringsrådets afgørelse
nr. 2/76, vedtaget den 20. december 1976.
Artikel 6, 7 og 14 i afgørelse nr. 1/80 er indeholdt i afgørelsens kapitel II, der har overskriften »Bestemmelser på det sociale
område«, afsnit 1, vedrørende »Beskæftigelsesforhold og arbejdskraftens frie bevægelighed«.
Artikel 6, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 bestemmer:
»Med forbehold af artikel 7 vedrørende familiemedlemmers frie adgang til beskæftigelse har tyrkiske arbejdstagere med tilknytning
til det lovlige arbejdsmarked i en bestemt medlemsstat:
–        efter at have haft lovlig beskæftigelse i et år, ret til fornyelse af deres arbejdstilladelser i denne medlemsstat hos samme
arbejdsgiver, såfremt der er beskæftigelse
–        efter at have haft lovlig beskæftigelse i tre år, ret til i denne medlemsstat med forbehold af den fortrinsstilling, som arbejdstagere
fra Fællesskabets medlemsstater har, at modtage tilbud om anden beskæftigelse hos en arbejdsgiver efter eget valg, såfremt
dette tilbud er afgivet under normale vilkår og er registreret ved den pågældende medlemsstats arbejdsmarkedsmyndigheder
–        efter at have haft lovlig beskæftigelse i fire år i den pågældende medlemsstat, fri adgang til enhver form for lønnet arbejde
efter eget valg.«
Artikel 7 i afgørelse nr. 1/80 bestemmer:
»Når tyrkiske arbejdstagere har tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat, har deres familiemedlemmer, såfremt
de har fået tilladelse til at flytte til den pågældende medlemsstat:
–        efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst tre år, og under forbehold af den fortrinsret, som gives arbejdstagere fra Fællesskabets
medlemsstater, ret til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse
–        efter at have haft lovlig bopæl dér i mindst fem år, fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse.
Tyrkiske arbejdstageres børn, der har gennemført en erhvervsuddannelse i værtslandet, kan uafhængigt af varigheden af deres
ophold i medlemsstaten modtage ethvert tilbud om beskæftigelse i den pågældende medlemsstat, forudsat at en af forældrene
har været lovligt beskæftiget i denne stat i mindst tre år.«
Artikel 14, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 bestemmer:
»Bestemmelserne i dette afsnit finder anvendelse med forbehold af begrænsninger begrundet i hensynet til den offentlige orden,
den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed.«

Øvrige fællesskabsbestemmelser
Artikel 10, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 1612/68/EØF af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden
for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2434/92 af 27. juli 1992 (EFT L 245, s. 1,
herefter »forordning nr. 1612/68«), bestemmer:
»1.      Følgende personer har uanset nationalitet ret til at tage bopæl hos en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og
er beskæftiget på en anden medlemsstats område:
a)      hans ægtefælle og deres efterkommere i lige linje, der er under 21 år eller forsørges af ham
b)      arbejdstagerens og hans ægtefælles slægtninge i opstigende linje, når disse forsørges af ham.
2.      Medlemsstaterne skal lette tilflytningen for familiemedlemmer, som ikke er nævnt i stk. 1, men som forsørges af eller i hjemlandet
er optaget i den nævnte arbejdstagers husstand.«
Artikel 11 i forordning nr. 1612/68 er affattet således:
»I tilfælde, hvor en statsborger i en medlemsstat har lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed på en anden medlemsstats
område, har ægtefællen og børn, der er under 21 år eller forsørges af ham, ret til at udøve enhver lønnet beskæftigelse på
hele denne medlemsstats område, selv om de ikke har statsborgerret i en medlemsstat.«

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Ismail Derin, der er født den 30. september 1973, den 1. juli 1982 blev familiesammenført
med sine forældre på Forbundsrepublikken Tysklands område.
Ismail Derins fader og moder har udøvet lovlig beskæftigelse i denne medlemsstat i henholdsvis 6 og 24 år.
Efter at være indrejst til Tyskland gik sagsøgeren i folkeskole i tiden fra august 1982 til juli 1988 og gik efterfølgende
i tiden fra august 1988 til juli 1990 på en erhvervsfaglig skole. Han afsluttede sin sekundære skoleuddannelse i 1991 med
aflæggelse af afgangsprøven på lavere mellemniveau (»mittelere Reife«).
Efter sin skoleuddannelse havde han beskæftigelse hos forskellige arbejdsgivere, men beskæftigelsesperioderne var altid mindre
end et år hos de respektive arbejdsgivere.
I perioden 1992 til 1996 udøvede Ismail Derin ligeledes lovlig beskæftigelse som selvstændig erhvervsdrivende.
Den 3. september 2001 påbegyndte han en omskoling til erhvervschauffør, men han var nødt til at afbryde denne uddannelse på
grund af sin varetægtsfængsling. Den 17. januar 2005 påbegyndte han imidlertid igen sin omskoling.
Den 10. december 1990 blev Ismail Derin meddelt varig opholdstilladelse i Tyskland.
I løbet af efteråret 1994 fraflyttede han forældrenes bolig og etablerede egen husstand. Hans hustru, som ligeledes er tyrkisk
statsborger, fik tilladelse til at slutte sig til ham i Tyskland den 24. februar 2002.
Siden august 1994 er Ismail Derin flere gange blevet idømt bøder for forskellige lovovertrædelser, og ved dom af 13. december
2002 blev han idømt en fængselsstraf på mere end to et halvt år for professionelt og som medlem af en bande at have indsmuglet
udlændinge til Tyskland.
Den 24. november 2003 blev Ismail Derin udvist for bestandigt af Tyskland. Det var bestemt, at han ville blive udsendt direkte
efter afsoning.
Den nationale myndighed var af den opfattelse, at Ismail Derin opfylder betingelserne for lovbestemt udvisning i henhold til
§ 47, stk. 2, nr. 1, i udlændingeloven (Ausländergesetz, herefter »AuslG«), hvorefter en udlænding, som ved retskraftig dom
er blevet idømt en ubetinget frihedsstraf for en eller flere forsætlige lovovertrædelser, som hovedregel udvises. Da sagsøgeren
i hovedsagen havde varig opholdstilladelse og var indrejst i Tyskland som mindreårig, var betingelserne for den særlige udvisningsbeskyttelse
ifølge AuslG’s § 48, stk. 1, nr. 2, imidlertid opfyldt, og han kunne kun udvises, hvis der forelå tungtvejende hensyn til
sikkerhed og den offentlige orden. Myndigheden havde i det foreliggende tilfælde pligt til at træffe beslutning om udvisning
efter en skønsmæssig afvejning i overensstemmelse med AuslG’s § 47, stk. 3, andet punktum.
I denne henseende konkluderede den kompetente nationale myndighed, at Ismail Derin ganske vist har haft ophold i Tyskland,
siden han var barn, men det var imidlertid ikke lykkedes ham at blive fuldstændig integreret. Han blev idømt sin første straffedom
i 1994 og har siden da konstant begået nye strafbare handlinger. Han mangler åbenbart enhver form for fornemmelse for, hvad
der er uret, idet de idømte straffe ikke har medført en ændret adfærd. Da de tidligere domme ikke har påvirket hans adfærd,
må det antages, at heller ikke idømmelsen af denne første frihedsstraf vil medføre en adfærdsændring. Gennem en udvisning
af Ismail Derin kan man endvidere opnå at afskrække andre udenlandske statsborgere fra at begå lignende forhold, idet de vil
blive gjort opmærksom på de alvorlige konsekvenser, som indsmugling af illegale udlændinge til en medlemsstat har. Der bør
nemlig træffes strenge foranstaltninger over for menneskesmuglere, henset til det problem, som det store antal illegale udlændinge,
der opholder sig i Tyskland, udgør. Sagsøgeren i hovedsagen har endvidere ingen krav i henhold til artikel 6, stk. 1, eller
artikel 7 i afgørelse nr. 1/80, dels fordi han ikke har haft uafbrudt beskæftigelse hos den samme arbejdsgiver i et år, dels
fordi han hverken bor sammen med sine forældre eller forsørges af disse.
Da den klage, som Ismail Derin indgav over nævnte udvisningsbeslutning, blev afvist den 15. september 2004, anlagde han den
5. oktober 2004 sag ved Verwaltungsgericht Darmstadt, idet han har gjort gældende, at han tilhører den personkreds, der er
beskyttet i medfør af artikel 7 i afgørelse nr. 1/80. Han er således omfattet af anvendelsesområdet for afgørelsens artikel
14, der betinger udvisning af, at der er konkret fare for nye forstyrrelser af den offentlige orden, hvilken betingelse ikke
er opfyldt i den foreliggende sag.
Ifølge sagsøgte i hovedsagen beskytter artikel 7 i afgørelse nr. 1/80 imidlertid kun børn af tyrkiske arbejdstagere, der er
under 21 år, og som forsørges af deres forældre.
Den forelæggende ret har anført, at Ismail Derin opfylder betingelserne for at erhverve de rettigheder, der følger af artikel
7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80, som følge af, at han har haft lovligt ophold i mere end fem år hos sine forældre,
som er tyrkiske arbejdstagere bosiddende i værtsmedlemsstaten.
Den forelæggende ret ønsker imidlertid nærmere oplysning om de betingelser, hvorunder en tyrkisk statsborger i en situation
som den, Ismail Derin befinder sig, kan fortabe de rettigheder, han har erhvervet i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led.
For det første har den forelæggende ret henvist til dom af 7. juli 2005, Aydinli (sag C-373/03, Sml. I, s. 6181), ud fra den
betragtning, at Domstolen heri fastslog, at fortabelse af de rettigheder, der følger af nævnte bestemmelse, er begrænset til
to situationer, nemlig for det første hvor den vandrende tyrkiske statsborgers tilstedeværelse på værtsmedlemsstatens område
på grund af hans personlige adfærd udgør en faktisk og alvorlig trussel mod den offentlige orden, den offentlige sikkerhed
eller den offentlige sundhed i henhold til artikel 14, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, eller for det andet hvor den pågældende
har forladt medlemsstatens område i en længere periode og uden lovlige grunde.
I det foreliggende tilfælde er Ismail Derins situation ikke omfattet af nogen af disse to begrundelser for fortabelse af de
rettigheder, der er tillagt ham i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80.
Den forelæggende ret mener imidlertid, at det i overensstemmelse med tillægsprotokollens artikel 59 skal undersøges, om denne
begrænsning i adgangen til fortabelse af de rettigheder, der er erhvervet i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse
nr. 1/80, fører til, at tyrkiske familiemedlemmer stilles gunstigere end familiemedlemmer til en arbejdstager fra en medlemsstat,
som i medfør af artikel 10 i forordning nr. 1612/68 har ret til at tage bopæl hos denne arbejdstager, når de er under 21 år
og forsørges af denne. I det foreliggende tilfælde ville Ismail Derin, som ikke har boet hos sine forældre siden efteråret
1994, og som er mere end 30 år gammel og ikke længere forsørges af sin familie, blive stillet gunstigere end en efterkommer
af en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, såfremt der ikke findes andre muligheder for at begrænse
hans rettigheder i medfør af afgørelse nr. 1/80.
For det tilfælde, at Ismail Derin faktisk må anses for at have fortabt sine rettigheder i medfør af artikel 7, stk. 1, andet
led, i afgørelse nr. 1/80 som følge af, at han er ældre end 21 år, at han ikke længere bor hos sine forældre og disse ikke
længere forsørger ham, ønsker den forelæggende ret for det andet oplyst, om han kan støtte ret på en anden bestemmelse i denne
afgørelse for at få beskyttelse mod den udvisningsforanstaltning, der er truffet i medfør af afgørelsens artikel 14, stk. 1,
og retten ønsker nærmere bestemt oplyst, i hvilket omfang Ismail Derin kan sidestilles med en person, der har erhvervet rettigheder
i medfør af samme afgørelses artikel 6, stk. 1.
Af disse grunde har Verwaltungsgericht Darmstadt besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»1)      Er det foreneligt med artikel 59 i tillægsprotokollen […] såfremt en tyrkisk statsborger, der som barn som led i en familiesammenføring
flyttede til sine forældre, der var beskæftigede som arbejdstagere i Forbundsrepublikken Tyskland, ikke mister sin opholdsret,
afledt af retten til i henhold til artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80 […] til at modtage enhver form for tilbud
om beskæftigelse – med undtagelse af de i [afgørelsens] artikel 14 […] omhandlede tilfælde samt ved udrejse af værtsmedlemsstaten
i en længere periode uden lovlige grunde – såfremt han efter at være fyldt 21 år ikke længere bor sammen med sine forældre
og ikke forsørges af dem?
2)      Nyder den nævnte tyrkiske statsborger, uanset fortabelsen af den i henhold til [afgørelsens] artikel 7, stk. 1, andet led,
[…] sikrede retsstilling, den særlige udvisningsbeskyttelse i henhold til afgørelse[ns] artikel 14, såfremt han, efter at
han ikke længere bor sammen med forældrene, har haft uregelmæssig beskæftigelse som arbejdstager, således at han ikke selv
i kraft af sin status som arbejdstager har opnået en selvstændig retsstilling i henhold til artikel 6, stk. 1, i afgørelse
nr. 1/80, og igennem en periode på flere år udelukkende har udøvet erhvervsvirksomhed som selvstændig?«

Om det første spørgsmål
Indledningsvis bemærkes, at det første spørgsmål henviser til situationen for en tyrkisk statsborger, som opfylder de nødvendige
betingelser for fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse
nr. 1/80 samt den heraf afledte opholdsret.
Selv om det er ubestridt, at sagsøgeren i hovedsagen faktisk har erhvervet sådanne rettigheder i medfør af nævnte bestemmelse
i afgørelse nr. 1/80, har den italienske regering og Det Forenede Kongeriges regering imidlertid rejst spørgsmål om, hvorvidt
den pågældende person ikke snarere er omfattet af afgørelsens artikel 7, stk. 2.
Henset til de faktiske omstændigheder i hovedsagen, således som de fremgår af forelæggelsesafgørelsen, er det nemlig sandsynligt,
at Ismail Derin, der som barn af en tyrkisk fader og moder, som har haft lovlig beskæftigelse i henholdsvis 6 og 24 år i værtsmedlemsstaten,
har gennemført en erhvervsuddannelse på denne stats område, kan gøre retten til adgang til beskæftigelse og ophold i denne
medlemsstat gældende med henvisning til artikel 7, stk. 2, som i forhold til samme artikels stk. 1, er en gunstigere bestemmelse
(jf. dom af 19.11.1998, sag C-210/97, Akman, Sml. I, s. 7519, præmis 35 og 38, og af 16.2.2006, sag C-502/04, Torun, Sml.
I, s. 1563, præmis 22-24).
Det tilkommer imidlertid kun den forelæggende ret at fastlægge de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for den sag,
der verserer for den, og at tage stilling til, hvilken af de to bestemmelser, som er nævnt i foregående præmis, der finder
anvendelse i hovedsagen.
Det skal tilføjes, at der med det forelagte spørgsmål nærmere bestemt ønskes oplyst, på hvilket grundlag en tyrkisk statsborger
som Ismail Derin kan fortabe de rettigheder, der er tillagt ham i værtsmedlemsstaten i medfør af artikel 7, stk. 1, andet
led, i afgørelse nr. 1/80 på området for fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse og i tilknytning hertil ophold.
Således som genereladvokaten imidlertid med rette har anført i punkt 35 og 78 i forslaget til afgørelse, fortabes de rettigheder,
der er erhvervet i medfør af nævnte afgørelses artikel 7, på samme betingelser, uanset om den konkrete situation har givet
anledning til en tvist, henhører under denne artikels stk. 1 eller stk. 2 (jf. i denne retning Torun-dommen, præmis 21-25).
Under disse betingelser er det uden betydning for vurderingen af den forelæggende rets første spørgsmål, om en tyrkisk statsborger
som sagsøgeren i hovedsagen er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 7, stk. 1 eller stk. 2, i afgørelse nr. 1/80.
Med henblik på en hensigtsmæssig besvarelse af dette spørgsmål skal det indledningsvis fastslås, at det er ubestridt, dels
at artikel 7, stk. 1, ligesom artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 2, har direkte virkning i medlemsstaterne, således at
tyrkiske statsborgere, der opfylder betingelserne, umiddelbart kan påberåbe sig de rettigheder, der følger af denne (jf. bl.a.
Torun-dommen, præmis 19), dels at de rettigheder, som artikel 7, stk. 1, giver tyrkiske arbejdstageres børn med hensyn til
beskæftigelse i den pågældende medlemsstat, uundgåeligt indebærer, at de i det mindste har opholdsret, da retten til adgang
til arbejdsmarkedet og til beskæftigelse ellers ville være helt illusorisk (jf. bl.a. dom af 11.11.2004, sag C-467/02, Cetinkaya,
Sml. I, s. 10895, præmis 31).
Artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 omhandler den situation, hvor en tyrkisk statsborger, der som medlem af en tyrkisk
arbejdstagers familie, der er tilknyttet eller har haft tilknytning til værtsmedlemsstatens lovlige arbejdsmarked, enten har
fået tilladelse til at flytte til nævnte arbejdstager ved en familiesammenføring eller er født og altid har været bosiddende
i denne stat (jf. bl.a. Aydinli-dommen, præmis 22).
I denne henseende skal det for det første bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at bestemmelsens anvendelse på en
sådan situation er uafhængig af den omstændighed, at den pågældende på det omtvistede tidspunkt er myndig og ikke længere
har familiemæssigt samliv med sin familie, men fører en selvstændig tilværelse som arbejdstager i den pågældende medlemsstat
(jf. bl.a. Aydinli-dommen, præmis 22, samt, analogt, Torun-dommen, præmis 27 og 28).
En sådan tyrkisk statsborger kan derfor ikke fortabe en ret, som han har erhvervet i henhold til artikel 7, stk. 1, i afgørelse
nr. 1/80, på grund af sådanne forhold, der er nævnt i foregående præmis. Retten for en tyrkisk arbejdstagers familiemedlemmer
til efter en vis tid at få adgang til beskæftigelse i værtsmedlemsstaten tilsigter netop at sikre deres stilling i denne stat,
idet de herved gives mulighed for at føre en selvstændig tilværelse (jf. Aydinli-dommen, præmis 23).
Det bemærkes videre, at selv om artikel 7, stk. 1, første led, i afgørelse nr. 1/80 principielt kræver, at en tyrkisk arbejdstagers
familiemedlem faktisk lever sammen med arbejdstageren i den treårsperiode, hvor den pågældende ikke selv opfylder betingelserne
for adgang til værtsmedlemsstatens arbejdsmarked (jf. dom af 17.4.1997, sag C-351/95, Kadiman, Sml. I, s. 2133, præmis 33,
37, 40, 41 og 44, af 16.3.2000, sag C-329/97, Ergat, Sml. I, s. 1487, præmis 36 og 37, og af 22.6.2000, sag C-65/98, Eyüp,
Sml. I, s. 4747, præmis 28 og 29, samt Cetinkaya-dommen, præmis 30), forholder det sig dog ikke desto mindre således, at medlemsstaterne
efter denne treårsperiode ikke længere har ret til at fastsætte betingelsen for ophold for et familiemedlem til en tyrkisk
arbejdstager, hvilket så meget desto mere også må gælde, når det drejer sig om en vandrende tyrkisk statsborger, som opfylder
betingelserne i artikel 7, stk. 1, andet led (jf. Ergat-dommen, præmis 37-39, Cetinkaya-dommen, præmis 30, og Aydinli-dommen,
præmis 24).
Som generaladvokaten har anført i punkt 30 og 31 samt punkt 120-123 i forslaget til afgørelse, har Domstolen herved nærmere
fastslået, at det for så vidt angår de familiemedlemmer til en tyrkisk arbejdstager, som omhandlet i artikel 7, stk. 1, i
afgørelse nr. 1/80 – der, som Ismail Derin, efter at have haft lovlig bopæl i fem år har fri adgang til lønnet beskæftigelse
i værtsmedlemsstaten i henhold til bestemmelsens andet led – ikke alene er den direkte virkning, som er tillagt denne bestemmelse,
der medfører, at de pågældende udleder en individuel ret til beskæftigelse direkte af afgørelse nr. 1/80, men endvidere denne
rets effektive virkning, der nødvendigvis indebærer en opholdsret uafhængig af opretholdelsen af betingelserne for adgang
til disse rettigheder (jf. Ergat-dommen, præmis 40, Cetinkaya-dommen, præmis 31, og Aydinli-dommen, præmis 25).
Følgelig kan den omstændighed, at betingelsen for adgang til den pågældende ret, her det fælles samliv med den tyrkiske arbejdstager
i en bestemt periode, bortfalder, når arbejdstagerens familiemedlem har opnået den pågældende rettighed, derfor ikke ændre
dennes udnyttelse heraf (jf. Aydinli-dommen, præmis 26). En anden fortolkning af artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 er
ikke i overensstemmelse med afgørelsens opbygning og formål, som er gradvist at fremme integrationen i værtsmedlemsstaten
af tyrkiske statsborgere, der opfylder betingelserne i en af bestemmelserne i denne afgørelse, og som derfor kan påberåbe
sig de rettigheder, de er blevet tillagt ved afgørelsen (jf. bl.a. dom af 8.5.2003, sag C-171/01, Wählergruppe Gemeinsam,
Sml. I, s. 4301, præmis 79).
For det andet følger det af Domstolens faste praksis, at der kun i to tilfælde kan ske en begrænsning af de rettigheder for
tyrkiske arbejdstageres familiemedlemmer, som følger af artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, nemlig hvor den vandrende
tyrkiske statsborgers tilstedeværelse på værtsmedlemsstatens område, på grund af hans personlige adfærd, udgør en faktisk
og alvorlig trussel for den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed i henhold til afgørelsens
artikel 14, stk. 1, eller hvor den pågældende har forladt medlemsstatens område i en længere periode og uden lovlige grunde
(jf. Ergat-dommen, præmis 45, 46 og 48, Cetinkaya-dommen, præmis 36 og 38, Aydinli-dommen, præmis 27 og Torun-dommen, præmis
21).
Eftersom afgørelse nr. 1/80 sondrer klart mellem situationen for tyrkiske arbejdstagere, der i værtsmedlemsstaten har haft
lovlig beskæftigelse i en bestemt periode (artikel 6), og situationen for familiemedlemmer til sådanne arbejdstagere, der
opholder sig lovligt på den pågældende medlemsstats område (artikel 7), og artikel 7 i afgørelsens system udgør en særregel
i forhold til de gradvist mere omfattende rettigheder, der følger af varigheden af udøvelse af lovlig lønnet beskæftigelse
som fastsat i de tre led i artikel 6, stk. 1 (jf. dom af 21.10.2003, forenede sager C-317/01 og C-369/01, Abatay m.fl., Sml.
I, s. 12301, præmis 78, Aydinli-dommen, præmis 19, og Torun-dommen, præmis 17), kan rettighederne i henhold til artikel 7
i afgørelse nr. 1/80 ikke begrænses på de betingelser, der gælder for artikel 6 (jf. Aydinli-dommen, præmis 31, og Torun-dommen,
præmis 26).
Nærmere bestemt fortaber en tyrkisk statsborger, som er tillagt rettigheder i medfør af artikel 7, således hverken disse rettigheder
på grund af manglende udøvelse af beskæftigelse som følge af idømmelse af en endog flerårig ubetinget frihedsstraf eller på
grund af den omstændighed, at han ikke på noget tidspunkt har erhvervet rettigheder på området for beskæftigelse og ophold
i henhold til artikel 6, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 (jf. i denne retning Aydinli-dommen, præmis 28, og Torun-dommen, præmis
26). Til forskel fra de tyrkiske arbejdstagere, som sidstnævnte bestemmelse finder anvendelse på, afhænger status for deres
familiemedlemmer som omhandlet i samme afgørelses artikel 7 nemlig ikke af udøvelsen af en lønnet beskæftigelse.
Henset til ovenstående bemærkninger skal det således fastslås, at det følger af afgørelse nr. 1/80’s system og formål, at
en tyrkisk statsborger, der befinder sig i en situation som sagsøgeren i hovedsagen, der har ret til fri adgang til enhver
form for lønnet beskæftigelse i medfør af denne afgørelses artikel 7, stk. 1, andet led, kun fortaber den ret til ophold,
der er afledt af denne ret til fri adgang, i to tilfælde, nemlig de i artikel 14, stk. 1, i samme afgørelse omhandlede tilfælde,
eller når han har forladt medlemsstatens område i en længere periode og uden lovlige grunde. Derimod fortaber en sådan tyrkisk
statsborger hverken denne ret til ophold på grund af et langvarigt fravær fra arbejdsmarkedet som følge af en endog flerårig
ubetinget frihedsberøvelse, eller på grund af den omstændighed, at den pågældende på tidspunktet for udvisningsafgørelsen
var ældre end 21 år og ikke længere havde bopæl hos den tyrkiske arbejdstager, som udløste hans opholdsret, og ikke blev forsørget
af denne arbejdstager, men førte en af denne arbejdstager uafhængig tilværelse (jf. Aydinli-dommen, præmis 32, og, analogt,
Torun-dommen, præmis 29).
Den forelæggende ret ønsker imidlertid oplyst, om fortolkningen i foregående præmis er forenelig med tillægsprotokollens artikel
59.
Da den forelæggende ret ikke er overbevist om, at der med de grunde til fortabelse af rettighederne i henhold til artikel
7 i afgørelse nr. 1/80, der følger af en sådan fortolkning, er tale om en udtømmende opregning, har den således foreslået,
at et barn af en tyrkisk arbejdstager for at bevare de erhvervede rettigheder – ud over de betingelser, der følger af den
retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 57 – skal opfylde de krav, der følger af afledt fællesskabsret og navnlig artikel
10, stk. 1, og artikel 11 i forordning nr. 1612/68, som kun gælder for børn under 21 år, eller som forsørges af arbejdstageren.
Følgelig bør artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80 ifølge den forelæggende ret fortolkes således, at en tyrkisk
statsborger, der inden det fyldte 21. år har fået tilladelse til indrejse på værtsmedlemsstatens område med henblik på familiesammenføring
med sine forældre, der har beskæftigelse i denne stat, mister retten til beskæftigelse samt den ret til ophold i sidstnævnte
stat, der er afledt heraf, når han fylder 21 år eller ikke længere forsørges af sin familie.
Enhver anden fortolkning af denne bestemmelse ville have til virkning, at et familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager, der
er lovligt beskæftiget i en medlemsstat, bringes i en mere gunstig stilling end en efterkommer af en vandrende arbejdstager,
der er statsborger i en medlemsstat.
I denne henseende skal det først og fremmest fastslås, at i overensstemmelse med artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1612/68
har efterkommere, der er under 21 år eller forsørges af en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskæftiget
på en anden medlemsstats område, ubetinget ret til at tage bopæl hos denne vandrende arbejdstager, der er statsborger i en
medlemsstat,
Derimod er familiesammenføring i medfør af artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 udtrykkeligt betinget af, at der er givet
tilladelse til at flytte sammen med den vandrende tyrkiske arbejdstager i overensstemmelse med bestemmelserne i værtsmedlemsstatens
lovgivning (jf. dom af 30.9.2004, sag C-275/02, Ayaz, Sml. I, s. 8765, præmis 34 og 35).
Det skal således fastslås, at inden for rammerne af associeringen EØF-Tyrkiet er familiesammenføring – bortset fra det særlige
tilfælde, hvor den tyrkiske statsborger er født og fortsat er bosiddende i værtsmedlemsstaten – ikke en ret for en vandrende
tyrkisk arbejdstagers familiemedlemmer, men afhænger derimod af en beslutning fra de nationale myndigheders side udelukkende
på grundlag af lovgivningen i den berørte medlemsstat med forbehold for kravet om iagttagelse af grundlæggende rettigheder
som dem, der bl.a. fremgår af artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende
frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (jf., analogt, dom af 17.9.2002, sag C-413/99, Baumbast og R, Sml.
I, s. 7091, præmis 72).
Videre bemærkes, at i medfør af artikel 11 i forordning nr. 1612/68 har de børn, der har ret til at flytte sammen med den
arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, og som har beskæftigelse på en anden medlemsstats område, allerede af denne
grund ret til adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i værtsmedlemsstaten, mens retten for en vandrende tyrkisk arbejdstagers
børn til at tage beskæftigelse er nøjagtigt reguleret i artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, som i denne henseende opstiller
forskellige betingelser, der afhænger af varigheden af det lovlige ophold hos denne vandrende arbejdstager, fra hvem disse
rettigheder afledes. I løbet af de tre første års ophold gives ingen sådan ret til tyrkiske statsborgere, men de får efter
at have haft lovlig bopæl i mindst tre år, og under forbehold af den fortrinsret, som gives arbejdstagere, der er statsborgere
i en af Fællesskabets medlemsstater, ret til at modtage enhver form for tilbud om beskæftigelse. Det er først efter at have
haft lovlig bopæl i fem år, at de får fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse.
Endelig har Domstolen gentagne gange udtalt, at tyrkiske statsborgere i modsætning til medlemsstaternes statsborgere ikke
har ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet, men kun har bestemte rettigheder på en enkelt værtsmedlemsstats område
(jf. i denne retning bl.a. dom af 23.1.1997, sag C-171/95, Tetik, Sml. I, s. 329, præmis 29, og af 11.5.2000, sag C-37/98,
Savas, Sml. I, s. 2927. præmis 59, samt Wählergruppe Gemeinsam-dommen, præmis 89).
Yderligere bemærkes, at det følger af Domstolens praksis vedrørende de betingelser, hvorunder de rettigheder, der følger af
artikel 7 i afgørelse nr. 1/80, kan fortabes, at ud over undtagelsen vedrørende offentlig orden, offentlig sikkerhed og offentlig
sundhed, som finder anvendelse på samme måde for tyrkiske statsborgere og fællesskabsborgere (jf. bl.a. dom af 10.2.2000,
sag C-340/97, Nazli, Sml. I, s. 957, præmis 55, 56 og 63), er der en yderligere mulighed for fortabelse af disse rettigheder,
der kun gælder for vandrende tyrkiske statsborgere, nemlig såfremt disse forlader værtsmedlemsstatens område i en længere
periode og uden lovlige grunde (jf. denne doms præmis 54 og 57). I et sådant tilfælde har myndighederne i den pågældende medlemsstat
ret til at kræve, at vedkommende, såfremt han senere ønsker atter at bosætte sig i denne stat, indgiver en ny ansøgning med
henblik på enten at flytte sammen med den tyrkiske arbejdstager, hvis han stadig er afhængig af denne, eller for at få tilladelse
til at arbejde i medfør af artikel 6 i afgørelse nr. 1/80 (jf. Ergat-dommen, præmis 49).
Under disse omstændigheder kan situationen for et barn af en vandrende tyrkisk arbejdstager ikke med føje sammenlignes med
situationen for en efterkommer af en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, henset til de betydelige
forskelle, der karakteriserer deres respektive retlige situationer, og idet den klart gunstigere behandling, som sidstnævnte
får, i øvrigt følger af selve ordlyden af de anvendelige bestemmelser.
I modsætning til den fortolkning, som den forelæggende ret har foreslået, kan det ikke med rette gøres gældende, at det følger
af den begrænsning af de grunde til fortabelse af opholdsretten – således som den fremgår af Domstolens praksis (jf. denne
doms præmis 54 og 57) – der gælder for et familiemedlem til en vandrende tyrkisk arbejdstager, der har fået tilladelse til
at flytte sammen med sidstnævnte i en medlemsstat, at familiemedlemmet befinder sig i en gunstigere situation end den, der
er forbeholdt en fællesskabsborgers familiemedlem, således at bestemmelsen i tillægsprotokollens artikel 59 skulle være blevet
tilsidesat.
Den fortolkning, som den forelæggende ret har foreslået, tager i øvrigt ikke hensyn til, at artikel 7 i afgørelse nr. 1/80
og artikel 10 i forordning nr. 1612/68 er affattet på forskellig måde.
Det bemærkes desuden, at en sådan fortolkning nødvendigvis ville have til virkning at gøre den retlige status for vandrende
tyrkiske arbejdstageres børn mere usikker i takt med deres integration i værtsmedlemsstaten, mens artikel 7 i afgørelse nr. 1/80
forfølger det modsatte formål om en gradvis konsolidering af situationen for disse arbejdstageres familiemedlemmer i den pågældende
medlemsstat med henblik på at gøre det muligt for dem efter en vis tid at føre en uafhængig tilværelse.
Som det desuden fremgår af forelæggelsesafgørelsens præmisser, hviler den forelæggende rets fortolkning, således som den er
gengivet i denne doms præmis 60, i det væsentlige på de betragtninger, der fremgår af punkt 52 i generaladvokat Geelhoeds
forslag til afgørelse i den sag, der lå til grund for Ayaz-dommen, men denne type betragtninger blev ikke gentaget i begrundelsen
i nævnte dom.
Da den forelæggende ret udtrykkeligt har omformuleret sit første spørgsmål efter afsigelsen af Aydinli-dommen med det formål
at få Domstolen til at tage fornyet stilling hertil, skal det videre bemærkes, at den fortolkning af rækkevidden af artikel
7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80, der er givet i nævnte dom, for det første blot er en stadfæstelse af den fortolkning,
der allerede var blevet anlagt af samme bestemmelse i Domstolens tidligere praksis (Ergat-dommen og Cetinkaya-dommen). For
det andet er denne fortolkning blevet udvidet af Domstolen med tilsvarende begrundelser til at omfatte afgørelsens artikel
7, stk. 2 (Torun-dommen). Desuden er der ikke henvist til noget forhold, der viser, at de faktiske og juridiske omstændigheder
i hovedsagen på afgørende måde adskiller sig fra de omstændigheder, der forelå i de sager, der lå til grund for Ergat-dommen,
Cetinkaya-dommen, Aydinli-dommen og Torun-dommen, hvorfor der ikke i det foreliggende tilfælde er nogen gyldig grund til,
at Domstolen skulle tage fornyet stilling til sin praksis på dette punkt.
Hvad endelig angår en situation som den, der foreligger i hovedsagen, hvor en tyrkisk statsborger bliver udvist i overensstemmelse
med en udvisningsbeslutning truffet af de kompetente myndigheder i værtsmedlemsstaten efter at være blevet dømt i denne stat
for forskellige nationale lovovertrædelser, skal det præciseres, at det er artikel 14, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80, der udgør
rette hjemmel for medlemsstaternes beslutninger om at træffe de nødvendige foranstaltninger, dog med det forbehold, at disse
myndigheder har pligt til at foretage en vurdering af den pågældendes personlige adfærd samt af, om adfærden indebærer en
virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod den offentlige orden og sikkerhed, og de skal desuden iagttage proportionalitetsprincippet
(jf. i denne retning Nazli-dommen, præmis 57-61, og analogt, dom af 26.11.2002, sag C-100/01, Oteiza Olazabal, Sml. I, s. 10981,
præmis 39, 43 og 44). Nærmere bestemt kan en beslutning om udvisning, baseret på nævnte afgørelses artikel 14, stk. 1, kun
træffes, såfremt den pågældendes personlige adfærd indebærer en konkret risiko for nye alvorlige overtrædelser, der kan forstyrre
den offentlige orden. En sådan beslutning kan derfor ikke automatisk træffes efter en straffedom og med generalpræventive
formål (jf. dom af 7.7.2005, sag C-383/03, Dogan, Sml. I, s. 6237, præmis 24).
Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal det første spørgsmål besvares med, at en tyrkisk statsborger, der som barn
fik tilladelse til indrejse på en medlemsstats område i forbindelse med en familiesammenføring, og som har erhvervet retten
til fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led, i afgørelse nr. 1/80, kun
fortaber den ret til ophold i værtsmedlemsstaten, der er afledt af nævnte ret til fri adgang, i to tilfælde, nemlig
–        i de tilfælde, der er omhandlet i denne afgørelses artikel 14, stk. 1, eller
–        når den pågældende har forladt medlemsstatens område i en længere periode og uden lovlige grunde,
selv om han er ældre end 21 år, ikke længere forsørges af sine forældre, men fører en selvstændig tilværelse i den pågældende
medlemsstat, og han ikke har stået til rådighed for arbejdsmarkedet i flere år på grund af afsoning af en ubetinget fængselsstraf
af en vis varighed. En sådan fortolkning er ikke uforenelig med kravene i tillægsprotokollens artikel 59.

Om det andet spørgsmål
Når henses til besvarelsen af den forelæggende rets første spørgsmål, er det ufornødent at besvare det andet præjudicielle
spørgsmål.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
En tyrkisk statsborger, der som barn fik tilladelse til indrejse på en medlemsstats område i forbindelse med en familiesammenføring,
og som har opnået retten til fri adgang til enhver form for lønnet beskæftigelse i medfør af artikel 7, stk. 1, andet led,
i afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen, vedtaget af det associeringsråd, der blev oprettet
ved aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, fortaber kun den ret til
ophold i værtsmedlemsstaten, der er afledt af nævnte ret til fri adgang, i to tilfælde, nemlig
–
i de tilfælde, der er omhandlet i denne afgørelses artikel 14, stk. 1, eller
–
når den pågældende har forladt medlemsstatens område i en længere periode og uden lovlige grunde,
selv om han er ældre end 21 år, ikke længere forsørges af sine forældre, men fører en selvstændig tilværelse i den pågældende
medlemsstat, og han ikke har stået til rådighed for arbejdsmarkedet i flere år på grund af afsoning af en ubetinget fængselsstraf
af en vis varighed. En sådan fortolkning er ikke uforenelig med kravene i artikel 59 i tillægsprotokollen, der blev undertegnet
den 23. november 1970 i Bruxelles og indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2760/72
af 19. december 1972.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.