CELEX: 61986CJ0144
Brysselin yleissopimus
Vireilläolovaikutuksen (lis pendens) käsite

Tuomion perustelut
1  Corte suprema di cassazione on esittänyt 9.1.1986 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 12.6.1986, yhteisöjen tuomioistuimen toimivallasta tulkita 27 päivänä syyskuuta 1968 tehtyä tuomioistuimen toimivaltaa ja tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevaa yleissopimusta 3.6.1971 tehdyn pöytäkirjan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen edellä mainitun yleissopimuksen, jäljempänä 'yleissopimus', 21 artiklan tulkinnasta.
2  Mainittu kysymys on esitetty oikeudenkäynnin yhteydessä, jossa asianosaisina ovat Gubisch Maschinenfabrik KG, jonka kotipaikka on Flensburg (Saksan liittotasavalta), ja Giulio Palumbo, jonka kotipaikka on Rooma; asia koskee kauppasopimuksen pätevyyttä. Palumbo nosti Gubischia vastaan kanteen Tribunale di Romassa vaatien sopimuksen vahvistamista pätemättömäksi sillä perusteella, että hän peruutti tilauksensa ennen kuin se saapui Gubischin hyväksyttäväksi; toissijaisesti kantaja vaatii, että sopimus vahvistetaan pätemättömäksi suostumuksen puuttumisen vuoksi ja edelleen toissijaisesti että sopimus vahvistetaan purkautuneeksi, koska Gubisch ei ole noudattanut toimitusaikaa.
3  Gubisch puolestaan väitti, että Tribunale ei ole yleissopimuksen 21 artiklan mukaan toimivaltainen ja korosti nostaneensa aiemmin Landgericht Flensburgissa kanteen, jossa se vaati Palumbolta edellä mainittuun sopimukseen perustuvan velvoitteen täyttämistä eli ostetun koneen kauppahinnan maksamista.
4  Tribunale hylkäsi yleissopimuksen 21 artiklaan perustuvan vireilläolovaikutusta koskevan väitteen, ja Gubisch haki muutosta Corte suprema di cassazionessa, joka on keskeyttänyt asian käsittelyn ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
"Sovelletaanko Brysselissä 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettua vireilläolovaikutuksen käsitettä silloin kun toinen asianosainen nostaa sopimusvaltion tuomioistuimessa kanteen sopimuksen vahvistamiseksi pätemättömäksi (tai ainakin purkautuneeksi), ja tämän vastapuoli nostaa toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa kanteen mainitun sopimuksen täyttämiseksi?"
5  Tosiseikkoja, menettelyn kulkua sekä yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjä kirjallisia huomautuksia koskevat tarkemmat tiedot ilmenevät suullista käsittelyä varten laaditusta kertomuksesta. Oikeudenkäyntiasiakirjojen näitä osia käsitellään jäljempänä vain, mikäli se on tarpeen tuomioistuimen perustelujen selvittämiseksi.
6  Jotta esitettyyn kysymykseen voidaan vastata, on syytä määrittää ensiksi, onko yleissopimuksen 21 artiklan käsitteitä, joita käytetään kuvatessa vireilläolovaikutuksen edellytyksiä - mainittu termi esiintyy ainoastaan II osaston 8 jakson otsikossa - tulkittava itsenäisesti vai onko niitä pidettävä viittauksina jonkin asianomaisen valtion sisäiseen oikeuteen.
7  On syytä korostaa, että kuten yhteisöjen tuomioistuin jo on 6.10.1976 antamassaan tuomiossa (asia 12/76, Tessili, Kok. 1976, s. 1473) todennut, kumpikaan näistä vaihtoehdoista ei välttämättä sulje pois toista vaihtoehtoa, koska asianmukainen vaihtoehto voidaan valita ainoastaan kutakin yleissopimuksen määräystä erikseen tarkastelemalla; tällöin on kuitenkin varmistettava yleissopimuksen täysi tehokkuus ETY:n perustamissopimuksen 220 artiklassa esitettyjen tavoitteiden mukaisesti.
8  Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että yleissopimuksen tarkoituksena on osittain edellä mainitun 220 artiklan sanamuotoa noudattavan johdanto-osansa mukaan yksinkertaistaa tuomioistuinten päätösten vastavuoroista tunnustamista ja täytäntöönpanoa sekä vahvistaa yhteisön alueelle sijoittuneiden henkilöiden oikeussuojaa. Yleissopimuksen 21 artikla ja toisiinsa liittyviä kanteita koskeva 22 artikla kuuluvat molemmat yleissopimuksen II osaston 8 jaksoon, jolla pyritään välttämään eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa vireillä olevat rinnakkaiset oikeudenkäynnit ja näistä mahdollisesti seuraavat ristiriitaiset tuomiot hyvän oikeudenhoidon edistämiseksi yhteisössä. Näiden määräysten tarkoituksena on ehkäistä siinä määrin kuin mahdollista jo ennalta 27 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun sellaisen tilanteen syntyminen, jossa tuomiota ei tunnusteta, sen vuoksi, että se on ristiriidassa sellaisen tuomion kanssa, joka on annettu samojen asianosaisten välillä siinä valtiossa, jossa tunnustamista pyydetään.
9  Yhteisöjen tuomioistuin on myös 30.11.1976 antamassaan tuomiossa (asia 42/76, De Wolf, Kok. 1976, s. 1759) tunnustanut yleissopimuksen mainittujen tavoitteiden tärkeyden myös niissä tilanteissa, joissa ei ole kyse varsinaisesta vireilläolovaikutuksen käsitteen soveltamisesta, korostamalla, että 26 artiklan ja sitä seuraavien, tuomioiden tunnustamista koskevien artiklojen kanssa ei ole yhteensopivaa, että sallitaan sellaisen kanteen nostaminen, joka koskee samaa asiaa ja joka on nostettu samojen asianosaisten välillä kuin jo toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa ratkaistu kanne.
10  Lisäksi on syytä huomata, että vireilläolovaikutuksen käsite ei ole samanlainen kaikkien sopimusvaltioiden oikeusjärjestyksissä ja että, kuten yhteisöjen tuomioistuin jo on 7.6.1984 antamassaan tuomiossa (asia 129/83, Zelger, Kok. 1984, s. 2397) todennut, yhteistä vireilläolovaikutuksen käsitettä ei saada asiaa koskevien kansallisten säännösten vertailun pohjalta.
11  Ottaen huomioon edellä mainitut yleissopimuksen tavoitteet ja se, että 21 artiklassa - sen sijaan että siinä viitattaisiin termiin vireilläolovaikutus sellaisena kuin sitä käytetään sopimusvaltioiden kansallisissa oikeusjärjestyksissä - esitetään useita määritelmään liittyviä aineellisia edellytyksiä, on todettava, että 21 artiklassa käytettyjä käsitteitä, joiden avulla vireilläolovaikutus määritetään, on pidettävä itsenäisinä käsitteinä.
12  Tällainen tulkinta ei ole ristiriidassa edellä mainitun, 7.6.1984 annetun tuomion kanssa, jossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että sitä, milloin asian katsotaan yleissopimuksen 21 artiklan mukaan olevan vireillä, kunkin tuomioistuimen on arvioitava ja ratkaistava se omien kansallisten oikeussääntöjensä mukaan. Tämä ratkaisu perustuukin siihen, että 21 artiklassa ei ole mainintaa siihen liittyvistä menettelymuodollisuuksista, koska yleissopimuksen tavoitteena ei ole näiden, tuomioistuinprosessin järjestämiseen eri valtioissa läheisesti liittyvien muodollisuuksien yhdenmukaistaminen. Näin ollen tämä ratkaisu ei voi rajoittaa 21 artiklassa esitettyjen vireilläolovaikutuksen edellytysten aineellisen sisällön tulkintaa.
13  Edellä mainitut tavoitteet huomioon ottaen sekä 21 artiklan ja 27 artiklan 3 kappaleen määräysten yhtenäisyyden takaamiseksi on arvioitava ensin, kuuluuko kyseessä olevan tapauksen kaltainen oikeudenkäyntitilanne 21 artiklan soveltamisalaan. Mainitulle tapaukselle on ominaista, että toinen asianosainen on nostanut alioikeudessa kansainvälisessä kauppasopimuksessa määrätyn velvoitteen täyttämistä koskevan kanteen, ja että vastapuoli nostaa myöhemmin edellistä vastaan kanteen toisessa sopimusvaltiossa sen vahvistamiseksi, että sama sopimus on pätemätön tai purkautunut.
14  Ensiksi on todettava, että 21 artiklan mukaan mainittua artiklaa sovelletaan sellaisiin samojen asianosaisten välillä nostettuihin kanteisiin, joilla on sama kohde ja perusta; siinä ei määrätä lisäedellytyksistä. Vaikka 21 artiklan saksankielisessä toisinnossa ei tehdä nimenomaisesti eroa käsitteiden "kohde" (objet) ja "perusta" (cause) välillä, saksankielisen toisinnon on katsottava tarkoittavan samaa kuin muiden kielitoisintojen, joissa kaikissa tehdään tällainen ero mainittujen käsitteiden välillä.
15  Oikeudenkäyntitilanteelle, jota ennakkoratkaisukysymys koskee, on ominaista, että samat asianosaiset ovat asianosaisina kahdessa, eri sopimusvaltioissa käsiteltävässä asiassa, joilla on sama "perusta" (cause), joka siis on sama sopimussuhde. Tarkoituksena on siis selvittää, onko mainituilla kahdella asialla sama "kohde" (objet), silloin kun ensimmäisessä tapauksessa kanne on nostettu sopimuksen täyttämiseksi ja toisessa tapauksessa sen vahvistamiseksi, että sama sopimus on pätemätön tai purkautunut.
16  Erityisesti silloin kun asia koskee - kuten kyseessä olevassa tapauksessa - kansainvälistä irtaimen esineen kauppaa, sopimuksen täyttämiseksi nostetun kanteen tarkoituksena on tehdä sopimus tehokkaaksi, ja vastaavasti sopimuksen pätemättömyyttä tai purkautumista koskevan kanteen tarkoituksena on juuri sopimuksen tehokkuuden poistaminen. Molempien riita-asioiden keskeisenä osana on näin ollen sopimuksen sitovuus. Vaikka kanne sen vahvistamiseksi, että sopimus on pätemätön tai purkautunut, on nostettu myöhemmin, sitä voidaan jopa pitää puolustautumiskeinona, joka on esitetty toisen sopimusvaltion tuomioistuimelle itsenäisenä kanteena ensimmäistä kannetta vastaan.
17  Tällaisessa oikeudenkäyntitilanteessa on todettava, että molemmilla asioilla on sama kohde (objet), sillä mainittua käsitettä ei voida tulkita niin suppeasti, että se koskisi vain kanteita, jotka ovat muodoltaan samanlaisia.
18  Jos kyseessä olevan tapauksen kaltaisessa tapauksessa samaa kansainvälistä kauppasopimusta koskevia riitakysymyksiä ei ratkaista siinä tuomioistuimessa, jossa ensiksi nostettu kanne sopimuksen täyttämiseksi on vireillä, on olemassa vaara, että sopimuksen täyttämistä vaativan kantajan eduksi annettua tuomiota kieltäydytään tunnustamasta 27 artiklan 3 kappaleen nojalla, vaikka vastaajan mahdollisesti esittämää puolustautumiskeinoa, joka perustuu sopimuksen sitomattomuuteen, ei ole otettu huomioon. Siitä ei saa esiintyä epäilyksiä, että yhdessä sopimusvaltiossa annettua tuomiota, jossa määrätään sopimuksen täyttämisestä, ei tunnustettaisi pyynnön saaneessa valtiossa, jonka tuomioistuimessa on jo annettu tuomio saman sopimuksen pätemättömyydestä tai purkautumisesta. Tällainen tilanne, josta seuraisi kaikkien tuomioiden vaikutusten rajoittaminen kansalliselle alueelle, on yleissopimuksen tavoitteiden vastainen, sillä yleissopimuksessa pyritään vahvistamaan oikeusvarmuutta koko yhteisön oikeudellisella alueella sekä helpottamaan kaikissa sopimusvaltioissa sellaisten tuomioiden tunnustamista, jotka on annettu toisissa sopimusvaltioissa.
19  Kansalliselle tuomioistuimelle on siis vastattava, että 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettua vireilläolovaikutuksen käsitettä sovelletaan sellaisessa tapauksessa, jossa toinen asianosainen nostaa jonkin sopimusvaltion tuomioistuimessa kanteen sen vahvistamiseksi, että kansainvälinen kauppasopimus on pätemätön tai purkautunut, ja toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa on vireillä tämän vastapuolen nostama kanne saman sopimuksen täyttämiseksi.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Saksan liittotasavallan ja Italian tasavallan hallituksille ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikuluista.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut Corte suprema di cassazionen 9.1.1986 esittämän kysymyksen seuraavasti:
Brysselissä 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettua vireilläolovaikutuksen käsitettä sovelletaan sellaisessa tapauksessa, jossa toinen asianosainen nostaa jonkin sopimusvaltion tuomioistuimessa kanteen sen vahvistamiseksi, että kansainvälinen kauppasopimus on pätemätön tai purkautunut, ja toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa on vireillä tämän vastapuolen nostama kanne saman sopimuksen täyttämiseksi.