CELEX: 62002CJ0288
Meriliikenne
Palvelujen tarjoamisen vapaus
Meriliikenteen kabotaasi

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Kreikan valtio ei ole noudattanut
palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta meriliikenteeseen jäsenvaltioissa (meriliikenteen kabotaasi) 7
päivänä joulukuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3577/92 (EYVL L 364, s. 7; jäljempänä asetus) 1, 3 ja 6 artiklan
mukaisia velvoitteitaan,
–        koska se on nimenomaisesti säätänyt, että ainoastaan kreikkalaisilla matkustaja-aluksilla on oikeus kuljettaa matkustajia
Kreikan mannersatamien välillä ja että ainoastaan kreikkalaisilla matkustaja-aluksilla on oikeus risteillä Kreikan saarten
välillä bruttovetoisuudeltaan yli 650 tonnin matkustaja-aluksilla
–        koska se edellyttää, että toiseen rekisteriin tai kansainväliseen rekisteriin merkittyjen yhteisön alusten on esitettävä lippuvaltion
viranomaisen antama todistus siitä, että aluksella on lupa tarjota kabotaasipalveluja
–        koska se pitää Peloponnesosta saarena
–        ja koska se soveltaa tankkeri-, rahti-, matkustaja- ja turistialuksiin sekä yhteisön risteilyaluksiin, jotka harjoittavat
meriliikenteen kabotaasia, vastaanottavana maana omia kansallisia, miehistöä koskevia sääntöjään ja velvoittaa laivanvarustajat
esittämään kauppamerenkulkuhallitukselle (DEEP) aluksen kokonaiskantokyvyn määrittämistä koskevan hakemuksen mahdollistaakseen
sen, että Kreikan viranomaiset voisivat arvioida miehistön koostumusta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tammikuun 1 päivästä 1993 lähtien meriliikenteen palvelujen tarjoamisen vapautta jäsenvaltiossa (meriliikenteen kabotaasi)
sovelletaan yhteisön laivanvarustajiin, jotka harjoittavat liikennettä jäsenvaltiossa rekisteröidyillä ja jäsenvaltion lipun
alla purjehtivilla aluksilla, jos nämä täyttävät kaikki kyseisessä jäsenvaltiossa kabotaasiliikenteelle asetetut edellytykset,
mukaan lukien Euros-rekisteriin rekisteröidyt alukset heti, kun neuvosto on hyväksynyt kyseisen rekisterin.”
Asetuksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
1)      ’meriliikenteen palveluilla jäsenvaltiossa (meriliikenteen kabotaasi)’ palveluja, joita tavallisesti tarjotaan korvausta vastaan
ja jotka käsittävät:
a)      mannerkabotaasin: matkustaja- tai tavaraliikenne meritse sellaisten satamien välillä, jotka sijaitsevat yhden ja saman jäsenvaltion
mantereella tai sen pääasiallisella alueella, saarilla poikkeamatta,
– –
c)      saarikabotaasin: matkustaja- tai tavaraliikenne meritse:
–        yhden ja saman jäsenvaltion mantereella ja yhdellä tai useammalla saarella sijaitsevien satamien välillä,
–        yhden ja saman jäsenvaltion saarilla sijaitsevien satamien välillä;
Ceutaa ja Melillaa kohdellaan samoin kuin saarten satamia;
– – .”
Asetuksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kaikista mannerkabotaasia ja risteilyliikennettä harjoittavien alusten miehistöön liittyvistä kysymyksistä vastaa se valtio,
jossa alus on rekisteröity (lippuvaltio), mutta bruttovetoisuudeltaan alle 650 tonnin aluksiin voidaan soveltaa vastaanottavan
valtion edellytyksiä.
2.      Kaikista saarikabotaasia harjoittavien alusten miehistöön liittyvistä kysymyksistä vastaa se valtio, jossa alus harjoittaa
meriliikennettä (vastaanottava valtio).
– – ”
Asetuksen 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kuitenkaan seuraaviin meriliikenteen palveluihin, joita harjoitetaan Välimerellä ja Espanjan, Portugalin ja Ranskan rannikolla,
ei väliaikaisesti sovelleta tätä asetusta:
–        risteilypalvelut 1 päivään tammikuuta 1995 asti,
–        strategisten tuotteiden (öljy, öljytuotteet ja juomavesi) kuljettaminen 1 päivään tammikuuta 1997 asti,
–        bruttovetoisuudeltaan alle 650 tonnin aluksilla harjoitettava liikenne 1 päivään tammikuuta 1998 asti,
–        säännöllinen matkustaja‑ ja lauttaliikenne 1 päivään tammikuuta 1999 asti.
2.      Saarikabotaasiin Välimerellä ja kabotaasiin Kanarian, Azorien ja Madeiran saaristoissa, Ceutassa ja Melillassa, Ranskan Atlantin
rannikolla sijaitsevilla saarilla ja Ranskan merentakaisilla alueilla ei kuitenkaan väliaikaisesti sovelleta tätä asetusta
1 päivään tammikuuta 1999 asti.
3.      Sosiaalis-taloudellisen yhteenkuuluvuuden vuoksi 2 kohdassa tarkoitettua poikkeusta pidennetään Kreikan osalta 1 päivään tammikuuta
2004 asti säännöllisen matkustaja‑ ja lauttaliikenteen sekä bruttovetoisuudeltaan alle 650 tonnin aluksilla harjoitetun liikenteen
osalta.”
Asetuksen 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuultava komissiota ennen tämän asetuksen täytäntöönpanon edellyttämien lakien, asetusten tai hallinnollisten
määräysten antamista. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle kaikista näin toteutetuista toimenpiteistä.”
Asetuksen 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Komissio antaa neuvostolle 1 päivään tammikuuta 1995 mennessä ja sen jälkeen joka toinen vuosi kertomuksen tämän asetuksen
soveltamisesta ja tekee tarvittaessa tarpeelliset ehdotukset.”

Kansallinen säännöstö
Ypourgeio Emporikis Naftilias (kauppamerenkulkuministeriö) on elo‑ ja joulukuussa 1998 julkaissut kolme hallinnollista soveltamisohjetta,
jotka on osoitettu maan sisäisen liikenteen satamaviranomaisille.
Hallinnollisessa soveltamisohjeessa 1151.65/1/98, joka on päivätty 4.8.1998 ja jonka otsikko on ”Yhteisön lipun alla purjehtivien,
meriliikenteen kabotaasia harjoittavien rahtialusten ja tankkereiden toiminta”, todetaan, että asetus on Kreikan lainsäädännön
keskeinen osa ja että sitä on sovellettava säännösten ollessa ristiriidassa keskenään. Lisäksi kyseisen soveltamisohjeen 2.1.1
§:ssä Peloponnesoksen satamat mainitaan saarisatamina.
Soveltamisohjeen 2.1.2 §:n mukaan toimijalla, joka käyttää toiseen rekisteriin tai kansainväliseen rekisteriin merkittyjä
aluksia, on, voidakseen harjoittaa kabotaasia Kreikan vesillä, velvollisuus näyttää toteen se, että kyseisellä aluksella saadaan
harjoittaa liikennettä lippuvaltiossa.
Hallinnollisessa soveltamisohjeessa 1151.65/2/98, joka on päivätty 18.12.1998 ja jonka otsikkona on ”Kreikan vesillä turistimatkoja
(risteilyjä) tekevien, yhteisön lipun alla purjehtivien matkustaja‑, turisti‑ ja risteilyalusten toiminta”, vahvistetaan aikaisemman
soveltamisohjeen Peloponnesosta koskevat määräykset. Kyseisen uuden soveltamisohjeen 2.4.1 §:ssä määrätään seuraavaa:
”Kreikan lainsäädäntöä sovelletaan vastaanottavan valtion lainsäädäntönä yleisesti niiden yhteisön matkustaja‑, turisti‑ ja
risteilyalusten miehistöön, joilla on oikeus risteillä kotimaisten mannersatamien ja saarien tai saarisatamien välillä, kun
taas lippuvaltion lainsäädäntöä sovelletaan mannersatamien välillä tapahtuvaan risteilyyn.”
Hallinnollisessa soveltamisohjeessa 2311.10/10/98, joka on päivätty 21.12.1998 ja jonka otsikko on ”Meriliikenteen kabotaasia
harjoittavien, yhteisön lipun alla purjehtivien rahti‑, tankkeri‑ ja risteilyalusten miehistö”, määrätään Kreikan merenkulkua
koskevien säännösten soveltamisesta miehistöihin.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Ensiksi käydyn kirjeenvaihdon jälkeen, joka koski asetuksen täytäntöönpanoa Kreikan valtiossa 1.1.1999 jälkeen, ja katsottuaan,
että Kreikan valtio ei ollut noudattanut kaikkia asetuksen mukaisia velvoitteitaan, komissio antoi kyseiselle jäsenvaltiolle
3.5.2000 virallisen huomautuksen, johon Kreikan valtio vastasi 28.7.2000 päivätyllä kirjeellään.
Komissio katsoi annetun vastauksen sekä 16.2.2001 järjestetyssä kokouksessa saamansa tiedot riittämättömäksi, joten se antoi
Kreikan valtiolle 18.7.2001 perustellun lausunnon, johon kyseinen jäsenvaltio vastasi 12.10.2001 päivätyllä kirjeellään.
Komissio katsoi, että Kreikan viranomaiset eivät olleet ryhtyneet tarvittaviin toimenpiteisiin asetuksesta johtuvien velvoitteiden
noudattamiseksi, joten se päätti nostaa tämän kanteen.

Aineellinen kysymys
Otettuaan huomioon Kreikan hallituksen toimittamat tietyt täsmennykset komissio ilmoitti vastauskirjelmässään, että se luopuu
neljännen väitteen toisesta osasta, minkä lisäksi komissio ilmoitti istunnossa luopuvansa ensimmäisestä väitteestä.
Tämän luopumisen johdosta asiassa tutkitaan ainoastaan komission toinen ja kolmas väite sekä neljännen väitteen ensimmäinen
osa.

Toinen väite
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että Kreikan viranomaiset rajoittavat palvelujen tarjoamisen vapautta, kun ne edellyttävät, että toiseen
rekisteriin tai kansainväliseen rekisteriin merkittyjen yhteisön alusten on esitettävä lippuvaltion viranomaisen antama todistus
siitä, että aluksella on lupa tarjota kabotaasipalveluja.
Vaikka katsottaisiinkin, että kyseinen rajoitus olisi perusteltu yleisen edun mukaisen pakottavan syyn takia, kyseessä on
komission mukaan suhteeton toimenpide, jolla ylitetään se, mikä on ehdottomasti tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
Sama lopputulos voitaisiin nimittäin saavuttaa vähemmän rajoittavilla keinoilla, kuten velvoitteella esittää jäljennös jäsenvaltion
lainsäädännöstä, jossa kansainvälisiin rekistereihin merkityille aluksille annetaan lupa suorittaa kuljetuksia maan sisällä,
tai kansallisten viranomaisten muiden jäsenvaltioiden vastaavilta viranomaisilta vuosittain saamilla merenkulkualan lainsäädännön
kehitystä koskevilla tiedoilla. Epäselvissä tapauksissa Kreikan viranomaiset voisivat myös kysyä asiaa tältä osin komissiolta.
Lisäksi jäsenvaltioille tarkoitetut kertomukset, jotka komissio julkaisee joka toinen vuosi asetuksen 10 artiklan mukaisesti,
ovat hyödyllinen apuväline sen tarkistamiseksi, noudatetaanko kabotaasipalvelujen harjoittamista koskevia lippuvaltion oikeudellisia
edellytyksiä.
Näiden kertomusten hyödyllisyyttä lisää myös se, että komissio on sitoutunut säännöllisesti tiedottamaan jäsenvaltioille toisia
rekistereitä koskevista kansallisen lainsäädännön muutoksista, mukaan lukien kahden kertomuksen välisenä aikana tapahtuneet
muutokset, siltä osin kuin näistä muutoksista on ilmoitettu komissiolle asetuksen 9 artiklan mukaisesti.
Kreikan hallitus esittää, että eräissä jäsenvaltioissa on muun muassa toisiksi rekistereiksi tai kansainvälisiksi rekistereiksi
kutsuttuja rekistereitä, joihin on rekisteröity aluksia, joita ei välttämättä ole hyväksytty harjoittamaan kabotaasia näissä
jäsenvaltioissa. Jotta asetuksen 1 artiklaa sovellettaisiin oikein, vastaanottavan valtion on varmistettava, että alus, jonka
halutaan harjoittavan kabotaasia, täyttää kabotaasin harjoittamista lippuvaltiossa koskevat edellytykset.
Kreikan hallitus kiistää näiden alusten osalta, että olisi olemassa toimenpiteitä, jotka rajoittaisivat palvelujen tarjoamisen
vapautta vähemmän kuin velvollisuus esittää lippuvaltion antama todistus, jonka mukaan kabotaasin harjoittamiselle kyseisessä
valtiossa asetetut edellytykset täyttyvät.
Kreikan hallitus huomauttaa asetuksen 9 artiklan osalta, että kyseisessä säännöksessä viitataan pikemminkin ilmoituksiin,
jotka jäsenvaltiot toimittavat komissiolle, eikä päinvastoin. Tässä säännöksessä ei siis varsinaisesti säädetä ilmoituksista,
joita komissio jatkuvasti toimittaisi jäsenvaltioille.
Kreikan hallitus esittää asetuksen 10 artiklan nojalla laadittavan kertomuksen osalta, että kyseinen kertomus julkaistaan
yli vuosi sen jälkeen, kun kyseisen kertomuksen kattama kahden vuoden ajanjakso päättyy. Tästä seuraa, että lainsäädännön
muutoksista, jotka jäsenvaltiossa tehdään tiettynä ajankohtana ja joiden johdosta kabotaasi tulee mahdolliseksi kyseisessä
jäsenvaltiossa, ilmoitetaan muille jäsenvaltioille tällaisessa kertomuksessa huomattavalla viivästyksellä.
Kreikan käyttämä todistusjärjestelmä vastaa sen mukaan näin ollen paremmin palvelujen tarjoamisen vapautta, sillä kyseisen
järjestelmän perusteella saadaan välittömästi tieto toisessa jäsenvaltiossa tehdystä lainsäädännön muutoksesta.
Lisäksi komission ehdottama ratkaisu eli jäljennöksen esittäminen jäsenvaltion lainsäädännöstä, jonka mukaan kansainvälisiin
rekistereihin merkityt alukset saavat harjoittaa kabotaasia kyseisessä jäsenvaltiossa, ei ole oikeassa suhteessa tavoiteltuun
päämäärään nähden. Tämä ratkaisu olisi sitä vastoin monimutkaisempi, sillä viranomaisen olisi käännettävä säädösteksti kokonaisuudessaan,
ja kyseinen teksti olisi esitettävä vastaanottavan valtion satamaviranomaisille.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomattava, että asetuksen 1 artiklassa vahvistetaan selvästi merikabotaasia koskevien palvelujen tarjoamisen vapauden
periaate yhteisössä (asia C‑205/99, Analir ym., tuomio 20.2.2001, Kok. 2001, s. I‑1271, 20 kohta).
Kansallisella toimenpiteellä, jonka mukaan toiseen rekisteriin tai kansainväliseen rekisteriin merkittyjen yhteisön alusten
on esitettävä lippuvaltion viranomaisen antama todistus siitä, että aluksella on lupa tarjota kabotaasipalveluja, haitataan
kyseisten palvelujen tarjoamista tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi, joten sitä on pidettävä kyseisten palvelujen vapaan
tarjoamisen rajoituksena (ks. vastaavasti em. asia Analir ym., tuomion 22 kohta).
Tämän rajoituksen hyväksyttävyyden osalta on ensiksi todettava, ettei asetuksen 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto sellaisenaan
tarjoa mitään viittausta, jonka avulla voitaisiin ratkaista, voidaanko edellyttää todistusta sen tarkistamiseksi, täyttääkö
alus kyseisen säännöksen edellyttämällä tavalla kaikki lippuvaltiossa kabotaasiliikenteelle asetetut edellytykset (ks. vastaavasti
em. asia Analir ym., tuomion 24 kohta).
Toiseksi on muistutettava, että palvelujen tarjoamisen vapautta, joka on EY:n perustamissopimuksen perusperiaate, voidaan
rajoittaa ainoastaan sellaisilla säännöksillä, jotka perustuvat yleistä etua koskeviin pakottaviin syihin ja joita sovelletaan
kaikkiin henkilöihin tai yrityksiin, jotka harjoittavat toimintaa vastaanottavan jäsenvaltion alueella. Jotta kyseinen kansallinen
lainsäädäntö olisi oikeutettu, sen on oltava omiaan takaamaan siinä asetetun tavoitteen toteuttaminen, eikä sillä saa ylittää
sitä, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi (em. asia Analir ym., tuomion 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komission toinen väite liittyy viimeksi mainittuun seikkaan, joka koskee kyseessä olevan kansallisen säännöstön oikeasuhteisuutta.
Komissio nimittäin moittii Kreikan valtiota siitä, että se edellyttää yhteisön aluksen esittävän lippuvaltion antaman todistuksen,
vaikka on olemassa toimenpiteitä, jotka rajoittavat palvelujen tarjoamisen vapautta vähemmän pyrittäessä tarkistamaan sitä,
täyttääkö kyseinen alus kaikki vaadittavat edellytykset kabotaasin harjoittamiseksi kyseisessä valtiossa.
Kuten julkiasiamies on ratkaisuehdotuksensa 27–37 kohdassa selvittänyt, komission ehdottamat vaihtoehtoiset ratkaisut eivät
kuitenkaan mahdollista tavoitellun päämäärän saavuttamista täysimääräisesti tai ne osoittautuvat käytännössä monimutkaisemmiksi
ja rajoittavat palvelujen tarjoamisen vapautta enemmän kuin nykyinen todistusjärjestelmä.
Komissio, jolla on todistustaakka jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevien kanteiden osalta (ks. erityisesti
asia C‑159/94, komissio v. Ranska, tuomio 23.10.1997, Kok. 1997, s. I‑5815, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ei näin
ollen ole onnistunut osoittamaan, että Kreikan valtio on kyseistä todistusta edellyttäessään jättänyt noudattamatta kyseisestä
asetuksesta johtuvat velvoitteensa.
Tästä seuraa, että toinen väite on hylättävä.

Kolmas väite
Asianosaisten lausumat
Komission mukaan Kreikan viranomaiset väittävät virheellisesti pelkästään nimen alkuperään tukeutuen, että Peloponnesos on
saari, ja kyseiset viranomaiset siten laajentavat asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa säädettyä vapautusta keinotekoisesti meriliikenteen
kabotaasipalveluihin Peloponnesoksen satamien välillä sekä toisaalta mannersatamien ja Peloponnesoksen satamien välillä.
Komissio huomauttaa tältä osin, että Peloponnesos oli aiemmin liittyneenä Manner-Kreikkaan, josta se erotettiin ihmisen rakentamalla
kanavalla. Lisäksi Peloponnesoksen ja Manner-Kreikan välisten yhteyksien hoitamiseksi on rautatie ja maantie, jotka ylittävät
Korintin kanavan.
Kreikan hallitus korostaa, että asetuksessa on satamien tulkitsemiseksi saarisatamiksi käytetty muita arviointiperusteita
kuin tosiasiallisesti meren ympäröimänä oleminen. Kreikan hallitus viittaa tältä osin Ceutaan ja Melillaan, jotka asetuksen
2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa katsotaan saarisatamiksi, vaikka ne ovat selvästi mannersatamia, sillä ne sijaitsevat Afrikan
mantereen rannikolla.
Lisäksi Kreikan hallitus väittää yhdistetyissä asioissa C‑15/98 ja C‑105/99, Italia ja Sardegna Lines vastaan komissio, 19.10.2000
annettuun tuomioon (Kok. 2000, s. I‑8855) viitaten, että määritettäessä sitä, onko maantieteellinen alue saari vai ei, ratkaiseva
arviointiperuste on meren aiheuttamien muutosten tilastollinen analysointi.
Kun otetaan huomioon suvaitsevuus ja ymmärrys erityispiirteitä sisältäviä tiettyjä yhteisön talouksia kohtaan, mistä ovat
osoituksena sekä asetuksen johdanto-osa että sen 6 artiklan 3 kohta, jossa sosiaalis-taloudellisen yhteenkuuluvuuden vuoksi
on säädetty poikkeus Kreikan osalta, kyseistä poikkeusta on syytä soveltaa myös Peloponnesokseen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Koska asetus ei sisällä käsitteen saari määritelmää, on turvauduttava kyseisen käsitteen yleiseen merkitykseen, jonka mukaan
merten osalta saarella tarkoitetaan kiinteää maa-alaa, joka on pysyvästi kohonnut meren vesialueesta.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 44 kohdassa huomauttanut, ei ole kuitenkaan epäilystä siitä, että Peloponnesos
on maantieteellisesti niemimaa. Se on erotettu muusta Kreikasta vain muutaman kymmenen metrin levyisellä keinotekoisella kanavalla.
Peloponnesosta ei näin ollen voida pitää asetuksessa tarkoitettuna saarena.
Se, että asetuksen 2 artiklassa Ceuta ja Melilla samaistetaan saarisatamiksi, ei ole ristiriidassa tällaisen tulkinnan kanssa.
Nämä kaksi satamaa ovat nimittäin saarisatamia yksinomaan sen takia, että ne on rinnastettu tällaisiin satamiin asetuksen
2 artiklassa. Ne eivät ole sellaisia luonnostaan. Näin ollen vertailu yhtäältä Ceutan ja Melillan ja toisaalta Peloponnesoksen
satamien välillä, joita ei ole asetuksen 2 artiklassa rinnastettu saarisatamiin, pikemminkin kumoaa kuin vahvistaa Kreikan
hallituksen väittämän, jonka mukaan Peloponnesos on saari.
Kuten lopuksi julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 45 kohdassa todennut, vaikka on totta, että Afrikan mantereeseen nähden
näiden kaupunkien satamat ovat mannersatamia, on myös totta, että Euroopan mantereeseen ja erityisesti Iberian niemimaahan
nähden ne voidaan rinnastaa saarisatamiin sen takia, että niillä ei ole maayhteyttä Espanjaan.
Mitä tulee edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Italia ja Sardegna Lines vastaan komissio annettuun tuomioon, johon Kreikan
hallitus on viitannut, on riittävää todeta, että yhteisöjen tuomioistuin ei ole kyseisessä tuomiossa ottanut kantaa saaren
käsitteeseen.
Lopuksi on todettava, että Kreikan hallituksen esittämä asetuksen 6 artiklan 3 kohdan laaja tulkinta on ristiriidassa sen
kanssa, että kyseistä säännöstä, joka on poikkeus meriliikenteen palvelujen tarjoamisen vapautta jäsenvaltiossa koskevista
asetuksen yleisistä säännöksistä, on tulkittava suppeasti.
Edellä esitetystä seuraa, että komission kolmas väite on perusteltu.

Neljännen väitteen ensimmäinen osa
Asianosaisten lausumat
Komissio täsmensi istunnossa, että neljännen väitteen ensimmäinen osa koskee yksinomaan sitä, että hallinnollisen soveltamisohjeen
1151.65/2/98 2.4.1 §:n mukaan alusten miehistöä koskevaa Kreikan lainsäädäntöä sovelletaan saarikabotaasia harjoittaviin yhteisön
risteilyaluksiin, joiden bruttovetoisuus on yli 650 tonnia.
Komissio väittää, että edellä mainittu soveltamisohjeen säännös on ristiriidassa asetuksen 3 artiklan 1 kohdan kanssa, jonka
mukaan kaikista miehistöön liittyvistä kysymyksistä vastaa lippuvaltio, mutta bruttovetoisuudeltaan alle 650 tonnin aluksiin
voidaan soveltaa vastaanottavan valtion edellytyksiä. Komission mukaan edellä mainitun säännöksen sanamuodosta ilmenee, että
sitä sovelletaan kaikkiin risteilyaluksiin, riippumatta siitä, harjoittavatko ne manner- vai saarikabotaasia.
Kreikan hallitus katsoo, että asetuksen 3 artiklan 2 kohdan sanamuodon mukaan vastaanottava valtio vastaa kaikista miehistöön
liittyvistä kysymyksistä kaikkien kabotaasiliikennettä saarisatamien välillä harjoittavien alustyyppien osalta, risteilyalukset
mukaan lukien.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten asetuksen 3 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, kyseistä säännöstä sovelletaan mannerkabotaasia ja risteilyliikennettä
harjoittaviin aluksiin. Asetuksen 3 artiklan 2 kohtaa sovelletaan puolestaan saarikabotaasia harjoittaviin aluksiin.
Koska sanoja ”risteilyliikennettä harjoittava alus” ei ole määritelty asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa, kyseistä säännöstä
sovelletaan kaikkiin risteilyliikennettä harjoittaviin aluksiin, riippumatta siitä, minkälaista kabotaasia ne harjoittavat.
Tätä tulkintaa vahvistaa se, että kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 54 kohdassa todennut, jos asetuksen 3 artiklan
2 kohdan katsottaisiin kattavan saarikabotaasia harjoittavat risteilyalukset, 1 kohdassa olevalla viittauksella risteilyliikennettä
harjoittaviin aluksiin ei olisi enää merkitystä, sillä sanat ”mannerkabotaasia harjoittavat alukset” jo kattavat tällaista
kabotaasia harjoittavat risteilyalukset.
Kun kyse on saarikabotaasia harjoittavista bruttovetoisuudeltaan yli 650 tonnin risteilyaluksista, kaikista miehistöön liittyvistä
kysymyksistä vastaa lippuvaltio. Koska hallinnollisen soveltamisohjeen 1151.65/2/98 2.4.1 §:ssä asiasta määrätään päinvastaisella
tavalla, Kreikan valtio ei ole noudattanut asetuksesta johtuvia velvoitteitaan.
Tästä seuraa, että neljännen väitteen ensimmäinen osa on perusteltu.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään
kuitenkin, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, yhteisöjen
tuomioistuin voi määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska komissio ja Kreikan valtio ovat hävinneet asian osittain,
on syytä määrätä, että kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Helleenien tasavalta ei ole noudattanut palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta meriliikenteeseen jäsenvaltioissa
(meriliikenteen kabotaasi) 7 päivänä joulukuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3577/92 1, 3 ja 6 artiklan mukaisia
velvoitteitaan, koska se pitää Peloponnesosta saarena ja koska se vastaanottavana valtiona soveltaa alusten miehistöä koskevaa
kansallista lainsäädäntöään saarikabotaasia harjoittaviin yhteisön risteilyaluksiin, joiden bruttovetoisuus on yli 650 tonnia.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: kreikka.