CELEX: 62004CJ0237
Državne pomoči
Člena 87 ES in 88 ES
Pojem "pomoči"
Udeležba javnega podjetja v kapitalu zasebnega podjetja
Pravica do izstopa pod pogojem predhodne odpovedi vsem pravicam do premoženja družbe

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES, 44 ES, 48 ES, 49 ES in naslednjih glede svobode
ustanavljanja in svobode opravljanja storitev ter člena 87 ES.
Ta predlog je bil predložen v okviru spora med Enirisorse SpA (v nadaljevanju: Enirisorse) in Sotacarbo SpA (v nadaljevanju:
Sotacarbo), ker je slednji zavrnil, da družbi Enirisorse povrne protivrednost delnic, ki jih je ta imela v Sotacarbu ob izstopu
iz kapitala Sotacarba.

Nacionalni pravni okvir
Člen 2437 italijanskega civilnega zakonika določa:
„Družbeniki, ki nasprotujejo odločitvam v zvezi s spremembo cilja ali pravne oblike družbe ali s prenosom sedeža družbe v
tujino, imajo pravico, da izstopijo iz družbe in da se jim njihove delnice izplačajo po povprečni ceni zadnjih šestih mesecev,
če so delnice kotirale na borzi, oziroma, v nasprotnem primeru, v sorazmerju s sredstvi družbe, ki izhajajo iz bilance stanja
za zadnje poslovno leto.
Družbeniki, ki so se udeležili skupščine, morajo poslati izjavo o izstopu s priporočenim pismom najpozneje v treh dneh po
njenem zaključku, družbeniki, ki niso bili navzoči na skupščini, pa najpozneje v petnajstih dneh od dneva vpisa sklepa v register
sklepov podjetja.
Vsaka določba, ki izključuje pravico do izstopa ali jo otežuje, je nična.“
Člen 5 zakona št. 351 z dne 27. junija 1985 (GURI št. 166 z dne 16. julija 1985, str. 5019, v nadaljevanju: zakon št. 351/1985)
določa:
„1. ENI, ENEL in ENEA se dovoli, da ustanovijo delniško družbo, katere cilj je razvoj inovativnih in naprednih tehnologij
pri uporabi premoga (oplemenitenje, tehnike izgorevanja, utekočinjenje, uplinjenje, organska kemija, itd.) prek:
(a) ustanovitve raziskovalnega centra na Sardiniji, navedenega v členu 1, točka m, zakona št. 110 z dne 9. marca 1985;
(b) osnutka in izvedbe obratov, ki bodo omogočali tehnološke inovacije pri uporabi premoga;
(c) izvedbe industrijskih obratov za uporabo premoga v druge namene kot izgorevanje.
2. Stroški ustanovitve delniške družbe iz tega člena so breme posojil, predvidenih v členu 6 tega zakona.
[…]
4. Subjektom iz prvega odstavka tega člena se dovoli, da z lastnimi sredstvi ali s sredstvi, ki jim bodo dodeljena z državno
zakonodajo, prispevajo k nujnim naložbam z namenom dokončanja industrijske faze osnutka razvoja naprednih tehnologij uporabe
premoga.
[…]“
Člen 6 zakona št. 351/1985 predvideva, da „bodo stroški, ki izhajajo iz uporabe tega zakona in znašajo 80 milijard ITL za
leto 1985, 90 milijard ITL za leto 1986 in 100 milijard ITL za leto 1987, kriti z ustreznim znižanjem v načrtovanem finančnem
okviru, za namene triletnega proračuna 1985–1987, v poglavju 9001 osnutka proračuna ministrstva za javne finance za poslovno
leto 1985, ki v ta namen uporabi rezervni sklad ‚Intervencije v korist dežele Sardinije v sektorju mineralnih energij, ki
nadomešča tisto iz splošnega načrta oskrbe z metanom‘“.
Člen 7(4) in (5) zakona št. 140 z dne 11. maja 1999 (GURI št. 117 z dne 21. maja 1999, str. 4, v nadaljevanju: zakon št. 140/1999)
določa:
„4. ENI in ENEL se dovoli, da po plačilu še neporavnanih kapitalskih deležev izstopita iz delniške družbe, navedene v členu
5(1) zakona št. 351 z dne 27. junija 1985, ki je bila ustanovljena za razvoj inovativnih in naprednih tehnologij pri uporabi
premoga, pridobljenega iz premogovnega bazena Sulcis.
5. Družba iz odstavka 4 je zavezana v devetdesetih dneh od začetka veljavnosti tega zakona predložiti nov program dejavnosti
za nadaljevanje svojih dejavnosti.“
Člen 33 zakona št. 273 z dne 12. decembra 2002 (Redna priloga h GURI št. 293 z dne 14. decembra 2002, v nadaljevanju: zakon
št. 273/2002) določa:
„Da bi Sotacarbu zagotovili nujno potrebna finančna sredstva za izvajanje programa dejavnosti, navedenega v členu 7(5) zakona
št. 140 z dne 11. maja 1999, so delničarji družbe zavezani v šestdesetih dneh od začetka veljavnosti tega zakona plačati še
neporavnane kapitalske deleže in imajo pravico do izstopa pod pogojem, da se odpovejo vsem pravicam do premoženja družbe in
da plačajo še dolgovane kapitalske deleže. Izjave o izstopu, ki so bile Sotacarbu SpA že poslane v skladu s členom 7(4) zgoraj
navedenega zakona št. 140 z dne 11. maja 1999, se lahko prekličejo v tridesetih dneh od začetka veljavnosti tega zakona. Po
izteku tega roka se šteje, da je izstop dokončen in da se izstopajoči delničar v celoti strinja z zgoraj navedenimi pogoji.“

Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družba, navedena v členu 5 zakona št. 351/1985, je bila ustanovljena pod imenom Sotacarbo. Trije delničarji so bili javna
zavoda (Ente nazionale idrocarburi, v nadaljevanju: ENI, in Ente nazionale per l'energia elettrica, v nadaljevanju: ENEL)
in javna agencija (Comitato nazionale per la ricera e lo sviluppo dell'energia nucleare e delle energie alternative, v nadaljevanju:
ENEA). Iz člena 6 tega zakona tako sledi, da je financiranje postopka ustanovitve Sotacarba prevzela država.
ENI je leta 1987 Sotacarbu nakazal znesek v višini 12.708.900.033 ITL kot kapitalski vložek za ustanovitev raziskovalnega
središča premoga na Sardiniji.
ENI in ENEL sta se leta 1992 privatizirala in preoblikovala v delniški družbi. ENI, ki ni bil zainteresiran ohraniti svoj
delež v Sotacarbu, je ta delež prenesel na hčerinsko družbo Enirisorse. Ta je na podlagi člena 7(4) zakona št. 140/1999 uveljavila
pravico do izstopa iz Sotacarba in nakazala znesek, enak še neplačanemu delu svojega deleža. Sočasno je od Sotacarba zahtevala
povrnitev svojih delnic v sorazmerju z njegovim premoženjem.
Sotacarbo ni ugodil temu zahtevku in je 12. marca 2001 Enirisorse obvestil, da je bilo na izredni skupščini 12. februarja
istega leta odločeno, da se delnice Enirisorse razveljavijo brez povračila njihove protivrednosti.
Enirisorse je pri Tribunale di Cagliari vložila tožbo za povračilo vrednosti spornih delnic. V podporo svoji tožbi je trdila,
da ji je bila s členom 7(4) zakona št. 140/1999 priznana pravica do izstopa iz Sotacarba in da ji je bil ta v skladu s členom
2437 civilnega zakonika dolžan povrniti vrednost zadevnih delnic.
Začetek veljavnosti zakona št. 273/2002, sprejetega po vložitvi tožbe Enirisorse, in podrobneje člen 33 tega zakona sta Enirisorse
privedla do tega, da je temu sodišču predlagala, naj na Sodišče naslovi vprašanje, ali zlasti ukrep, kot ga predvideva člen
33 navedenega zakona, pomeni državno pomoč v smislu člena 87 ES.
Tribunale di Cagliari je s tem, da je po eni strani presodilo, da člen 33 zakona št. 273/2002 Sotacarbu omogoča ugodnost denarne
pomoči, ki jo je treba presoditi glede na določbe Pogodbe ES o državnih pomočeh, in s tem, da je po drugi strani izrazilo
dvome o združljivosti tega člena z načelom enakega obravnavanja „v tržnem gospodarstvu“, je prekinilo odločanje in Sodišču
v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali določba člena 33 zakona št. [273/2002] pomeni državno pomoč v korist Sotacarba SpA, ki je na podlagi člena 87 ES nezdružljiva
in poleg tega nezakonita, ker ni bila priglašena v skladu s členom 88(3) ES?
2.      Ali je navedena določba v nasprotju s členi 43 ES, 44 ES, 48 ES, 49 ES in naslednjimi glede svobode ustanavljanja in svobode
opravljanja storitev?“

Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje

Stališča, predložena Sodišču
Sotacarbo uvodoma trdi, da je treba ob upoštevanju meril, ki jih je razvilo Sodišče glede dopustnosti predlogov za sprejetje
predhodne odločbe, vprašanji, ki ju je v tem primeru postavilo predložitveno sodišče, razglasiti za nedopustni. Najprej, v
predložitvenemu sklepu naj namreč ne bi bile opisane posebna pravna narava družbe Sotacarbo, naloge splošnega pomena, ki so
ji bile zaupane, ali posebna ureditev, ki velja za to družbo. Dalje naj predložitveno sodišče ne bi zadostno opisalo nacionalnega
pravnega okvira, katerega del je člen 33 zakona št. 273/2002. Nazadnje, predložitveni sklep naj ne bi vseboval nobenega pojasnila
v zvezi s povezavo, ki naj bi obstajala med členi pogodbe, ki so predmet prvega vprašanja, in tistimi, navedenimi v drugem
vprašanju. Poleg tega naj drugo vprašanje nikakor ne bi bilo pomembno za rešitev spora v postopku v glavni stvari.
Italijanska vlada in Komisija Evropskih skupnosti navajata, da se, kot izhaja tudi iz sodbe z dne 17. junija 1999 v zadevi
Piaggio (C-295/97, Recueil, str. I‑3735, točke od 29 do 33), v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišče ni dolžno
izjaviti o združljivosti morebitne državne pomoči s skupnim trgom. Tako bi Sodišče smelo zgolj presoditi, ali nacionalna določba,
ki se obravnava v postopku v glavni stvari, sodi v pojem „državna pomoč“ ali ne. V teh okoliščinah italijanska vlada meni,
da del prvega vprašanja za predhodno odločanje, ki stremi k ugotovitvi, ali ukrep v postopku v glavni stvari pomeni državno
pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom, ni dopusten. Komisija predlaga preoblikovanje prvega vprašanja tako, da bi lahko
Sodišče koristno odgovorilo nacionalnemu sodišču. Kar zadeva drugo vprašanje za predhodno odločanje, italijanska vlada in
Komisija menita, da ni dopustno, ker predložitveno sodišče ni navedlo natančnih razlogov, ki so ga privedli do postavitve
tega vprašanja.

Odgovor Sodišča
Najprej je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna za
nacionalno sodišče, zahteva, naj ta opredeli dejansko stanje in pravni okvir, v katerega se umeščajo predlagana vprašanja,
ali naj vsaj razloži dejanske okoliščine, na katere se opirajo ta vprašanja (glej zlasti sodbe z dne 21. septembra 1999 v
združenih zadevah Brentjens’, od C‑115/97 do C-117/97, Recueil, str. I-6025, točka 38; z dne 11. septembra 2003 v zadevi Altair
Chimica, C‑207/01, Recueil, str. I-8875, točka 24, in z dne 9. septembra 2004 v zadevi Carbonati Apuani, C-72/03, ZOdl., str.
I‑8027, točka 10).
Podatki iz predložitvene odločbe bi tako morali Sodišču omogočiti ne le, da poda koristne odgovore, ampak tudi to, da se vladam
držav članic in drugim zadevnim strankam omogoči predložitev navedb v skladu s členom 23 Statuta Sodišča. Sodišče je dolžno
skrbeti za uresničevanje te možnosti ob upoštevanju dejstva, da se na podlagi zgoraj navedene določbe le predložitvene odločbe
vročijo zadevnim strankam (glej zlasti sklepa z dne 30. aprila 1998 v združenih zadevah Testa in Modesti, C‑128/97 in C‑137/97,
Recueil, str. I-2181, točka 6, in z dne 11. maja 1999 v zadevi Anssens, C-325/98, Recueil, str. I-2969, točka 8, ter zgoraj
navedeno sodbo Altair Chimica, točka 25).
V tem primeru predložitvena odločba kratko, a natančno predstavlja upoštevni nacionalni pravni okvir ter izvor in naravo spora.
Iz tega izhaja, da je predložitveno sodišče zadostno opredelilo tako dejansko stanje kot pravni okvir, v katerem je oblikovalo
predlog za razlago prava Skupnosti, in da je Sodišču zagotovilo vse potrebne podatke, da lahko to koristno odgovori na navedeni
predlog.
Zato je treba zavrniti trditev Sotacarba, s katero predlaga, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe v celoti razglasi
za nedopustnega.
Dalje, kar podrobneje zadeva drugo vprašanje za predhodno odločanje, je treba opozoriti, da je Sodišče presodilo, da mora
nacionalno sodišče nujno vsaj minimalno obrazložiti razloge, zakaj je izbralo določbe Skupnosti, katerih razlago predlaga,
in povezavo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu (sklep z dne 28. junija
2000 v zadevi Laguillaumie, C-116/00, Recueil, str. I‑4979, točka 16, in zgoraj navedena sodba Carbonati Apuani, točka 11).
Ugotoviti je torej treba, da predložitveno sodišče v tem primeru ni predložilo nobenih podatkov v zvezi z razlogi svoje izbire
določb Skupnosti, ki so navedene v njegovem drugem vprašanju. Zato ga je treba zavrniti kot nedopustnega.
Nazadnje, v zvezi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je presoja združljivosti
ukrepov pomoči ali sistema pomoči s skupnim trgom v izključni pristojnosti Komisije, ki deluje pod nadzorom sodišč Skupnosti
(sodbi z dne 21. novembra 1991 v zadevi Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires in Syndicat national
des négociants et transformateurs de saumon, C-354/90, Recueil, str. I-5505, točka 14, in z dne 11. julija 1996 v zadevi SFEI
in drugi, C-39/94, Recueil, str. I-3547, točka 42, ter zgoraj navedena sodba Piaggio, točka 31). Nacionalno sodišče v okviru
predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES Sodišča ne sme spraševati o združljivosti državnih pomoči
ali sistema pomoči s skupnim trgom (sklep z dne 24. julija 2003 v zadevi Sicilcassa in drugi, C‑297/01, Recueil, str. I-7849,
točka 47).
Vendar je Sodišče prav tako večkrat presodilo, da čeprav se v okviru postopka, začetega na podlagi člena 234 ES, ni dolžno
izjaviti o združljivosti notranjih pravnih pravil s pravom Skupnosti niti razlagati nacionalnih zakonov ali predpisov, je
vseeno pristojno, da predložitvenemu sodišču posreduje vse ustrezne elemente razlage prava Skupnosti, ki mu lahko omogočijo,
da presodi tako združljivost za namene sodbe v zadevi, o kateri odloča (glej zlasti sodbe z dne 15. decembra 1993 v zadevi
Hünermund in drugi, C-292/92, Recueil, str. I‑6787, točka 8; z dne 3. maja 2001 v zadevi Verdonck in drugi, C-28/99, Recueil,
str. I‑3399, točka 28; z dne 12. julija 2001 v zadevi Ordine degli Architetti in drugi, C-399/98, Recueil, str. I-5409, točka
48, in z dne 27. novembra 2001 v združenih zadevah Lombardini in Mantovani, C-285/99 in C-286/99, Recueil, str. I-9233, točka
27).
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je prvo vprašanje za predhodno odločanje dopustno samo, če predložitveno sodišče
skuša ugotoviti, ali je treba nacionalni ukrep, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, ki družbenikom družbe, ki jo
nadzira država, daje pravico, ki odstopa od prava Skupnosti, do izstopa iz te družbe pod pogojem, da se odpovejo vsem pravicam
do premoženja navedene družbe, opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.

Prvo vprašanje
Takoj je treba opozoriti, da se tako oblikovano vprašanje nanaša samo na razlago člena 87(1) ES. Zato je treba preizkusiti,
ali so izpolnjeni pogoji za uporabo te določbe.
Prvič, treba je preveriti, ali je Sotacarbo podjetje v smislu navedene določbe.
Glede tega je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso v smislu prava konkurence pojem „podjetje“ zajema vse
osebe, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in način financiranja (glej zlasti sodbe z dne
23. aprila 1991 v zadevi Höfner in Elser, C-41/90, Recueil, str. I‑1979, točka 21; z dne 21. septembra 1999 v zadevi Albany,
C-67/96, Recueil, str. I-5751, točka 77; z dne 12. septembra 2000 v združenih zadevah Pavlov in drugi, od C‑180/98 do C-184/98,
Recueil, str. I-6451, točka 74, in z dne 10. januarja 2006 v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C-222/04, ZOdl.,
str. I‑289, točka 107).
Gospodarska dejavnost je vsaka dejavnost, ki na določenem trgu ponuja blago ali storitve (sodbi z dne 16. junija 1987 v zadevi
Komisija proti Italiji, 118/85, Recueil, str. 2599, točka 7, in z dne 18. junija 1998 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑35/96,
Recueil, str. I-3851, točka 36, ter zgoraj navedeni sodbi Pavlov in drugi, točka 75, ter Cassa di Risparmio di Firenze in
drugi, točka 108).
Čeprav mora dokončno presojo v tem oziru podati nacionalno sodišče, je v tem primeru treba ugotoviti, da različni podatki
spisa, ki so na voljo Sodišču, kažejo na to, da bi dejavnosti Sotacarba lahko bile gospodarske.
Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 25 sklepnih predlogov, je naloga Sotacarba, med drugim razvoj novih tehnologij
uporabe premoga in opravljanje storitev specializirane podpore javnim organom, subjektom javnega prava in družbam, ki se zanimajo
za razvoj teh tehnologij. Gospodarsko dejavnost podjetja torej na splošno sestavljajo prav take dejavnosti. Sicer pa ni sporno,
da Sotacarbo zasleduje pridobiten namen.
V nasprotju s tem, kar trdi italijanska vlada, te presoje ne more omajati dejstvo, da sta Sotacarbo ustanovila javna zavoda
in da se financira s sredstvi italijanske države, da bi opravljal določene raziskovalne dejavnosti.
Po eni strani iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da način financiranja ni pomemben za določitev, ali subjekt izvaja
gospodarsko dejavnost (glej točko 28 te sodbe).
Po drugi strani je Sodišče že presodilo, da to, da so bile subjektom podeljene določene naloge splošnega pomena, ne more preprečiti,
da se zadevne dejavnosti štejejo za gospodarske dejavnosti (v tem smislu glej sodbo z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Ambulanz
Glöckner, C-475/99, Recueil, str. I-8089, točka 21).
Iz tega sledi, da dejstvo, da je bil Sotacarbo ustanovljen za izvajanje določenih raziskovanj, ni odločilno v tem pogledu,
v nasprotju s trditvami te družbe.
V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da Sotacarbo opravlja gospodarsko dejavnost, in ga je zato mogoče opredeliti kot podjetje
v smislu člena 87(1) ES.
Drugič, preveriti je treba različne dejavnike, ki sestavljajo pojem državne pomoči, določen v navedeni določbi.
Sodišče je večkrat presodilo, da opredelitev pomoči zahteva, da so izpolnjeni vsi pogoji iz člena 87(1) ES (glej sodbe z dne
21. marca 1990 v zadevi Belgija proti Komisiji, imenovana Tubemeuse, C-142/87, Recueil, str. I-959, točka 25; z dne 14. septembra
1994 v združenih zadevah Španija proti Komisiji, od C-278/92 do C-280/92, Recueil, str. I-4103, točka 20; z dne 16. maja 2002
v zadevi Francija proti Komisiji, C-482/99, Recueil, str. I‑4397, točka 68, in z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark Trans
in Regierungspräsidium Magdeburg, C-280/00, Recueil, str. I-7747, točka 74).
Tako mora iti, prvič, za intervencijo države ali za ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta intervencija mora biti taka, da
lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, njenemu upravičencu mora omogočati prednost. Četrtič, izkrivljati
mora konkurenco ali groziti, da jo bo izkrivljala (glej zgoraj navedeno sodbo Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg,
točka 75, in sodbo z dne 3. marca 2005 v zadevi Heiser, C-172/03, ZOdl., str. I-1627, točka 27).
Ker se stališča strank v tem primeru nanašajo predvsem na tretji pogoj, ga je treba preizkusiti najprej.
Medtem ko tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da člen 33 zakona št. 273/2002 pomeni ugodnost za Sotacarbo v smislu
člena 87(1) ES, pa le-ta, ki ga podpira Komisija, meni, da ni tako.
V tem smislu je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da pojem pomoči ne zajema le aktivnih ravnanj, ampak
tudi ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo obremenitve, ki jih navadno imajo podjetja, in ki so potemtakem, ne da bi
bile subvencije v strogem smislu besede, enake narave in imajo enake učinke (glej zlasti sodbo z dne 8. novembra 2001 v zadevi
Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C-143/99, Recueil, str. I-8365, točka 38, in zgoraj navedeno
sodbo Heiser, točka 36).
V tem primeru je treba ugotoviti, da zakona št. 140/1999 in 273/2002, ki ju, kot opozarja generalni pravobranilec v točki
32 sklepnih predlogov, ni mogoče obravnavati ločeno, uvajata ureditev, ki odstopa od določb prava Skupnosti, ki urejajo pravico
do izstopa delničarjev iz delniških družb, izhajajoč zlasti iz člena 2437 civilnega zakonika. Ta namreč priznava pravico do
izstopa samo delničarjem, ki nasprotujejo odločitvam v zvezi s spremembo oblike ali pravne oblike družbe ali s prenosom sedeža
družbe v tujino.
Tako zakon št. 140/1999 delničarjem Sotacarba ponuja izjemno pravico do izstopa v zameno za plačilo še neplačanih deležev,
od katerih še ne bi mogli imeti koristi, če ne bi bil sprejet ta zakon, saj v zadevi v glavni stvari niso izpolnjeni pogoji
za uporabo člena 2437 civilnega zakonika.
Poleg tega člen 33 zakona št. 273/2002 izključuje povračila delničarjem, le če so ti uporabili to možnost, ki odstopa od sistema
prava Skupnosti.
Navedene pravice torej ni mogoče šteti za ugodnosti za Sotacarbo v smislu člena 87(1) ES.
Kot pravilno navaja Komisija, nacionalna ureditev, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne ponuja ugodnosti niti delničarjem,
ki lahko izjemoma izstopijo iz Sotacarba, ne da bi se jim povrnile njihove delnice, niti navedeni družbi, ker je delničarjem
dovoljeno, vendar niso zavezani, izstopiti iz družbe, čeprav pogoji, ki jih v tem oziru predvideva pravo Skupnosti, niso izpolnjeni.
Iz tega izhaja, da zakon št. 273/2002 zgolj preprečuje, da bi bilo Sotacarbu naloženo breme, ki ga v običajnem položaju ne
bi bilo. Zato se ta zakon omejuje na določitev pravice do izstopa, ki jo delničarjem navedene družbe izjemoma priznava zakon
št. 140/1999, in ne določa zmanjšanja bremena, ki bi ga ta družba sicer morala nositi.
V tem pogledu je treba dodati, da če je člen 33 zakona št. 273/2002 izključil pravico povrnitve tudi ob izstopu, izvedenem
pod pogoji iz člena 2437 civilnega zakonika, bi lahko navedena določba ustvarila ugodnost v smislu člena 87(1) ES. Torej,
iz spisa, predloženega Sodišču, ne izhaja, da bi bilo tako.
Ker so pogoji iz člena 87(1) ES kumulativni (glej točko 38 te sodbe), ni več treba preizkusiti, ali so drugi deli pojma državne
pomoči v tem primeru izpolnjeni.
Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti, da nacionalne ureditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki družbenikom
družbe, ki jo nadzira država, podeljuje pravico, ki odstopa od prava Skupnosti, da izstopijo iz te družbe, če se odpovejo
vsem pravicam do premoženja navedene družbe, ni mogoče opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.

Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
Nacionalne ureditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki družbenikom družbe, ki jo nadzira država, podeljuje pravico,
ki odstopa od prava Skupnosti, da izstopijo iz te družbe, če se odpovejo vsem pravicam do premoženja navedene družbe, ni mogoče
opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 87 ES.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.