CELEX: 62005CJ0132
Valsts pienākumu neizpilde
Regula (EEK) Nr. 2081/92
Lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzība
Siers "Parmigiano Reggiano"
Nosaukuma "Parmesan" izmantošana
Dalībvalsts pienākums pēc savas ierosmes sodīt par aizsargāta cilmes vietas nosaukuma ļaunprātīgu izmantošanu

Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, formāli atsakoties savā teritorijā sodīt par nosaukuma “Parmesan” izmantošanu uz tādu produktu etiķetēm, kas neatbilst aizsargātā cilmes vietas nosaukuma (turpmāk tekstā — “ACVN”) “Parmigiano Reggiano” specifikācijā paredzētajām prasībām, un līdz ar to veicinot Kopienas līmenī aizsargātā autentiskā ražojuma slavas ļaunprātīgu izmantošanu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1992. gada 14. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību (
OV L 208, 1. lpp.
) 13. panta 1. punkta b) apakšpunkts.
Atbilstošās tiesību normas
Ar Regulu Nr. 2081/92 ir ieviesta lauksaimniecības produktu un pārtikas cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu Kopienas aizsardzība.
Regulas Nr. 2081/92 2. pantā ir noteikts:
“1.   Lauksaimniecības produktu un pārtikas cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu Kopienas aizsardzība panākama saskaņā ar šo regulu.
2.   Šajā regulā:
a)
cilmes vietas nosaukums ir kāda reģiona, kādas konkrētas vietas vai, izņēmuma gadījumos, valsts nosaukums, kas izmantots, lai aprakstītu kādu lauksaimniecības produktu vai pārtikas produktu:
—
kura izcelsme ir minētajā reģionā, konkrētā vietā vai valstī,
un
—
tā kvalitāte vai īpašības lielā mērā vai pilnīgi ir saistītas ar īpašu ģeogrāfisku vidi un tai piemītošajiem dabas vai cilvēka faktoriem, un ražošana, apstrāde un sagatavošana veikta attiecīgajā ģeogrāfiskajā apgabalā;
[..].”
Šīs regulas 3. panta 1. punkta redakcija ir šāda:
“Nosaukumus, kas pārvērtušies par sugas vārdiem, reģistrēt nedrīkst.
Šajā regulā “nosaukums, kas pārvērties par sugas vārdu”, ir lauksaimniecības produkta vai pārtikas nosaukums, kas, lai gan tas attiecas uz izcelsmes vietu vai reģionu, kur šis produkts vai pārtika sākotnēji ražots vai tirgots, ir pārvērties par kāda lauksaimniecības produkta vai pārtikas parasto nosaukumu.
Lai noskaidrotu, vai nosaukums pārvērties par sugas vārdu, ņem vērā visus faktorus, jo īpaši:
—
esošo stāvokli dalībvalstī, kur nosaukums radies, un patēriņa apgabalos,
—
esošo stāvokli citās dalībvalstīs,
—
attiecīgos valsts likumus vai Kopienas tiesību aktus.
[..]”
Saskaņā ar Regulas Nr. 2081/92 4. panta 2. punkta g) apakšpunktu produkta specifikācijā ietilpst vismaz “dati par 10. pantā paredzētajām pārbaudes struktūrām”.
Šīs regulas 5. panta 3. un 4. punkts noteic:
“3.   Reģistrācijas pieteikumā ietilpst 4. pantā minētā produkta specifikācija.
4.   Pieteikums nosūtāms dalībvalstij, kur atrodas attiecīgais ģeogrāfiskais apgabals.”
Minētās regulas 10. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc šīs regulas stāšanās spēkā pastāv pārbaudes struktūras, kuru uzdevums ir nodrošināt, ka lauksaimniecības produkti un pārtika ar aizsargātiem nosaukumiem atbilst specifikācijā paredzētajām prasībām.
2.   Pārbaudes struktūrā var būt viena vai vairākas izraudzītas pārbaudes iestādes un/vai privātas organizācijas, kuras dalībvalsts apstiprinājusi minētajam nolūkam. Dalībvalstis nosūta Komisijai apstiprināto iestāžu un/vai organizāciju sarakstus un attiecīgās pilnvaras. Komisija minētos datus publicē
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
.
3.   Norīkotajām pārbaudes iestādēm un/vai apstiprinātajām privātajām organizācijām jāsniedz pietiekamas objektivitātes un neatkarības garantijas visiem to kontrolei pakļautajiem ražotājiem vai apstrādes uzņēmumiem un to rīcībā vienmēr jābūt kvalificētiem darbiniekiem un vajadzīgajiem resursiem, lai veiktu pārbaudes lauksaimniecības produktiem un pārtikai ar aizsargātu nosaukumu.
Ja pārbaudes struktūra dažu pārbaužu veikšanai izmanto citas organizācijas pakalpojumus, minētai organizācijai jānodrošina tādas pašas garantijas. Šajā gadījumā norīkotās pārbaudes iestādes un/vai apstiprinātās privātās organizācijas tomēr joprojām ir atbildīgas pret attiecīgo valsti par visām pārbaudēm.
No 1998. gada 1. janvāra, lai dalībvalstis šīs regulas mērķiem varētu apstiprināt privātās organizācijas, šīm organizācijām jāatbilst prasībām, kas noteiktas 1989. gada 26. jūnija standartā EN 45011.
4.   Ja norīkotā pārbaudes iestāde un/vai privātā organizācija kādā dalībvalstī konstatē, ka lauksaimniecības produkts vai pārtika ar aizsargātu cilmes vietas nosaukumu neatbilst specifikācijas kritērijiem, tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atbilstību šai regulai. [..]
5.   Dalībvalstij jāatsauc pārbaudes organizācijas apstiprinājums, ja tā vairs neatbilst 2. un 3. punktā minētajiem kritērijiem. Tā informē Komisiju, kas
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
publicē apstiprināto organizāciju pārskatīto sarakstu.
6.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ražotājam, kas atbilst šai regulai, ir pieejama pārbaudes sistēma.
7.   Šajā regulā paredzēto pārbaužu izmaksas sedz ražotāji, kas izmanto aizsargāto nosaukumu.”
Saskaņā ar šīs regulas 13. pantu:
“1.   Reģistrētos nosaukumus aizsargā pret:
[..]
b)
ļaunprātīgu izmantošanu, imitēšanu vai asociāciju izraisīšanu, pat ja norādīta attiecīgā produkta patiesā izcelsme vai aizsargātais nosaukums ir tulkots, vai tas ir kopā ar tādām frāzēm kā “stils”, “tips”, “metode”, “kā ražots”, “imitācija” u.tml.;
[..].
Ja reģistrētajā nosaukumā ietilpst lauksaimniecības produkta vai pārtikas nosaukums, ko uzskata par sugas vārdu, minētā sugas vārda izmantojumu ar attiecīgu lauksaimniecības vai pārtikas produktu neuzskata par pretēju 1. punkta a) vai b) apakšpunktam.
[..]
3.   Aizsargātie nosaukumi nevar kļūt par sugas vārdiem.”
Atbilstoši Komisijas 1996. gada 12. jūnija Regulas (EK) Nr. 1107/96 par ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu reģistrāciju saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta Regulas Nr. 2081/92 17. pantā (
OV L 148, 1. lpp.
), 2. pantam, kā arī minētās regulas pielikuma A sadaļai nosaukumam “Parmigiano Reggiano” ir ACVN statuss, sākot no 1996. gada 21. jūnija.
Pirmstiesas procedūra
Pēc tam, kad Komisija bija saņēmusi sūdzību, ko bija iesnieguši vairāki tirgus dalībnieki, tā ar 2003. gada 15. aprīļa vēstuli lika Vācijas iestādēm sniegt skaidrus norādījumus valdības aģentūrām, kuras ir atbildīgas par krāpšanas apkarošanu, lai pārtrauktu tādu produktu ar nosaukumu “Parmesan” laišanu tirgū Vācijas teritorijā, kuri neatbilst reģistrētā nosaukuma “Parmigiano Reggiano” specifikācijai. Komisija uzskatīja, ka termins “Parmesan” ir ACVN “Parmigiano Reggiano” tulkojums un līdz ar to tā izmantošana ir Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.
Savā 2003. gada 13. maija atbildes vēstulē Vācijas Federatīvā Republika apgalvoja, ka, kaut arī termins “Parmesan” vēsturiski bija radies Parmas reģionā, tas bija pārvērties par sugas vārdu un tika izmantots, lai apzīmētu dažādas ģeogrāfiskās izcelsmes cietos sierus, kas ir rīvēti vai paredzēti rīvēšanai, un vārds “Parmesan” ir atšķirīgs no ACVN “Parmigiano Reggiano”. Tādēļ tā izmantošana nav Regulas Nr. 2081/92 pārkāpums.
2003. gada 17. oktobrī Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai brīdinājuma vēstuli, uz kuru minētā dalībvalsts atbildēja ar 2003. gada 17. decembra vēstuli.
Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Vācijas Federatīvās Republikas sniegtajiem paskaidrojumiem, tā 2004. gada 30. martā nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot dalībvalsti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas brīža.
Ar 2004. gada 15. jūnija vēstuli Vācijas Federatīvā Republika informēja Komisiju, ka tā saglabā savu iepriekšējo nostāju.
Šajos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.
Par prasību
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 6. septembra rīkojumu Itālijas Republikai, no vienas puses, un Dānijas Karalistei, kā arī Austrijas Republikai, no otras puses, tika atļauts iestāties lietā attiecīgi Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu atbalstam.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 15. maija rīkojumu Čehijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Savas prasības pamatojumam Komisija izvirza vienu vienīgu iebildumu, kas ir saistīts ar Vācijas Federatīvās Republikas atteikumu sodīt tās teritorijā par nosaukuma “Parmesan” izmantošanu uz tādu produktu etiķetēm, kas neatbilst ACVN “Parmigiano Reggiano” specifikācijā paredzētajām prasībām.
Vācijas Federatīvā Republika nepiekrīt pienākumu neizpildes pastāvēšanai, pamatojoties uz trīs pamatiem:
—
pirmkārt, cilmes vietas nosaukums saskaņā ar Regulas Nr. 2081/92 13. pantu tiek aizsargāts tikai tajā precīzajā formā, kādā tas ir reģistrēts;
—
otrkārt, vārda “Parmesan” izmantošana nav uzskatāma par cilmes vietas nosaukuma “Parmigiano Reggiano” aizsardzības pārkāpumu, un
—
treškārt, tai nav pašai pēc savas ierosmes jāsoda par 13. panta pārkāpumiem.
Par salikto nosaukumu aizsardzību
Komisija norāda, ka Kopienu aizsardzības sistēmas pamatā ir princips, saskaņā ar kuru vairākus vārdus saturoša nosaukuma reģistrācija piešķir Kopienu tiesību aizsardzību gan salikto nosaukumu veidojošajiem elementiem, gan šim nosaukumam kopumā. Līdz ar to, lai nodrošinātu salikto nosaukumu efektīvu aizsardzību, ir nepieciešams, lai visi salikto nosaukumu veidojošie elementi principā tiktu aizsargāti pret ļaunprātīgu izmantošanu. Komisija uzskata, ka, lai nodrošinātu šo aizsardzību, Regulā Nr. 2081/92 netiek prasīts, lai tiktu reģistrēti visi saliktā nosaukuma elementi, kas var tikt aizsargāti, bet gan tiek pieņemts, ka uz visiem šiem elementiem attiecas tiem raksturīgā aizsardzība. Šādu interpretāciju, pēc Komisijas domām, ir apstiprinājusi arī Tiesa savā 1998. gada 9. jūnija spriedumā apvienotajās lietās
C-129/97 un C-130/97
Chiciak
un
Fol
(
Recueil
, I-3315. lpp.
).
Komisija apgalvo, ka princips par visu salikto nosaukumu veidojošo elementu aizsardzību ir pakļauts tikai vienam izņēmumam, kas ir paredzēts Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta otrajā daļā, proti, — ja attiecīgais elements ir lauksaimniecības produkta vai pārtikas nosaukums, ko uzskata par sugas vārdu, salikto nosaukumu veidojošā atsevišķā elementa izmantošanu neuzskata par pretēju 13. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktam. Šis noteikums būtu lieks, ja varētu uzskatīt, ka dažādajiem nosaukumu, kas ir reģistrēti vienīgi salikto nosaukumu formā, veidojošajiem elementiem nav nekādas aizsardzības.
Turklāt uz salikto nosaukumu veidojošo atsevišķo elementu Regulā Nr. 2081/92 paredzētā aizsardzība neattiecas, ja attiecīgās dalībvalstis, paziņojot par attiecīgo salikto nosaukumu, ir norādījušas, ka atsevišķām šī nosaukuma daļām aizsardzība netiek lūgta.
Komisija, pieņemot Regulu Nr. 1107/96, esot ņēmusi to vērā un zemsvītras piezīmē ir attiecīgi precizējusi, ka atsevišķas attiecīgā nosaukuma daļas aizsardzība nav tikusi lūgta.
Nosaukuma “Parmigiano Reggiano” gadījumā šāda zemsvītras piezīme nav attiecināta ne uz vienu no šiem diviem nosaukumu veidojošajiem elementiem.
Vācijas Federatīvā Republika uz to atbild, ka Regulas Nr. 2081/92 13. pantā paredzētā aizsardzība attiecas uz ACVN tikai tajā precīzajā formā, kādā tas ir reģistrēts. Pretēji Komisijas apgalvotajam, no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Chiciak
un
Fol
neizriet pretējs secinājums.
Turklāt lietā
C-66/00
Bigi
, kurā spriedums tika pasludināts 2002. gada 25. jūnijā (
Recueil
, I-5917. lpp.)
, pati Itālijas Republika ir tieši apstiprinājusi, ka tā ar nolūku nav reģistrējusi nosaukumu “Parmigiano”. Šādos apstākļos, tā kā tas nav ticis reģistrēts, nosaukums “Parmigiano” nevar saņemt aizsardzību saskaņā ar Kopienu tiesībām.
Šajā aspektā no Regulas Nr. 1107/96 preambulas astotā apsvēruma izriet, ka, “tā kā konkrētas dalībvalstis ir paziņojušas, ka aizsardzība dažām nosaukumu daļām netiek lūgta, tas būtu jāņem vērā”.
Regulā Nr. 1107/96, paredzot atsauces uz tās pielikumā ietvertajām zemsvītras piezīmēm, ir precizēti gadījumi, kuros aizsardzība dažām nosaukumu daļām nav tikusi lūgta.
Tomēr ir jāatzīmē, ka paziņojuma par to, ka attiecībā uz dažām nosaukuma daļām Regulas Nr. 2081/92 13. pantā paredzētā aizsardzība nav tikusi lūgta, neesamība nevar būt pietiekams pamats, lai noteiktu šīs aizsardzības apjomu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Chiciak
un
Fol
, 37. punkts).
Ar Regulu Nr. 2081/92 izveidotajā aizsardzības sistēmā jautājumi par to, kāda aizsardzība ir piešķirama dažādajiem nosaukumu veidojošajiem elementiem un konkrēti — jautājumi par to, vai runa, iespējams, ir par sugas vārdu vai par tādu nosaukumu veidojošo elementu, kas ir aizsargāts pret minētās regulas 13. pantā paredzēto darbību, ir saistīti ar novērtējumu, kas valsts tiesai ir jāveic, pamatojoties uz detalizētu faktisko apstākļu, ko šai tiesai snieguši attiecīgie lietas dalībnieki, analīzi (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Chiciak
un
Fol
, 38. punkts).
Šādos apstākļos Vācijas Federatīvās Republikas argumentam par to, ka Regulas Nr. 2081/92 13. pantā paredzētā aizsardzība uz ACVN attiecas tikai tajā precīzajā formā, kādā tas reģistrēts, nevar piekrist.
Par ACVN “Parmigiano Reggiano” aizskārumu
Komisija uzskata, ka tādu sieru ar nosaukumu “Parmesan” laišana apgrozībā, kas neatbilst ACVN “Parmigiano Reggiano” specifikācijai, ir Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums, jo vārds “Parmesan” ir tiešs ACVN “Parmigiano Reggiano” tulkojums. Šādu tulkojumu, tāpat kā ACVN tulkojumu tās dalībvalsts valodā, kas ir reģistrējusi šo nosaukumu, pēc Komisijas domām, var veikt tikai un vienīgi attiecībā uz specifikācijām atbilstīgiem produktiem.
Komisija piebilst — kā to apstiprina ciešā, vēsturiski izveidojusies saikne starp konkrēto Itālijas ģeogrāfisko reģionu, kurā ir radies šis siera veids, un vārdu “Parmesan”, tas nav sugas vārds, kuru varētu atšķirt no ACVN “Parmigiano Reggiano”.
Katrā ziņā tas, ka nosaukums “Parmesan” tiek izmantots attiecībā uz sieru, kas neatbilst “Parmigiano Reggiano” specifikācijai, rada asociācijas ar šo nosaukumu, kas saskaņā ar Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir aizliegts.
Tāpat Komisija apgalvo, ka vārds “Parmesan” nav pārvērties par sugas vārdu.
Protams, ģeogrāfiska norāde laika gaitā un to izmantojot, varētu pārvērsties par sugas vārdu tādā nozīmē, ka patērētāji sāktu to uzskatīt par norādi uz noteikta veida produktu un nevis par produkta ģeogrāfiskās izcelsmes norādi. Tā tas ir noticis, piemēram, ar norādēm “Camembert” un “Brie”.
Komisija uzskata, ka norāde “Parmesan” nevienā brīdī nav zaudējusi savu ģeogrāfisko nozīmi. Ja “Parmesan” patiešām būtu neitrāls vārds bez šādas nozīmes, tad nebūtu izskaidrojami imitēto produktu ražotāju centieni ar vārdu vai attēlu palīdzību nodibināt saistību starp viņu produktiem un Itāliju.
Tāpat Komisija apgalvo — tas, ka līdz pat 2000. gadam Itālijas teritorijā tika ražots siers ar nosaukumu “Parmesan”, kas neatbilda ACVN “Parmigiano Reggiano” specifikācijai, neliecina par to, ka šis vārds Itālijā bija sugas vārds, ar kuru tiek apzīmēti dažādas izcelsmes rīvētie sieri, jo attiecīgais siers bija iecerēts vienīgi eksportam uz valstīm, kurās vārds “Parmesan” nebija aizsargāts kādā sevišķā veidā, atbilstoši aizsardzības teritorialitātes principam. Turklāt nosaukums “Parmigiano Reggiano” ir ticis aizsargāts Kopienu līmenī tikai kopš 1996. gada 21. jūnija, kad stājās spēkā Regula Nr. 1107/96.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka norādes “Parmesan” izmantošana nav Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums, jo tas, kā uzskata Komisija, ir tikai norādes “Parmigiano” tulkojums, kas, kā pierāda situācija Itālijā un citās dalībvalstīs, kā arī valsts un Kopienu līmeņa tiesību akti, ir uzskatāms par sugas vārdu. Tā kā tas ir sugas vārds, tas nevar saņemt minētajā regulā paredzēto aizsardzību.
Pakārtoti Vācijas Federatīvā Republika atzīmē, ka, pat pieņemot, ka norāde “Parmesan” nav sugas vārds un tādēļ šim elementam nav piemērojami Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta otrās daļas noteikumi, norādes “Parmesan” izmantošana nav uzskatāma par noteikumu saistībā ar cilmes vietas nosaukuma “Parmigiano Reggiano” aizsardzību pārkāpumu. Norāde “Parmesan” gadsimtu laikā ir attīstījusies īpašā sev raksturīgā veidā un gan Vācijā, gan arī citās dalībvalstīs ir kļuvusi par sugas vārdu. Līdz ar to šīs norādes lietojums nav uzskatāms par ACVN “Parmigiano Reggiano” ļaunprātīgu izmantošanu, nedz arī par asociāciju izraisīšanu ar to.
Šī apgalvojuma pamatojumam Vācijas Federatīvā Republika atsaucas, pirmkārt, uz 35. punktu ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [
Ruiz-Jarabo Colomer
] secinājumos lietā
C-317/95
Canadane Cheese Trading
un
Kouri
, kurā 1997. gada 8. augustā tika izdots rīkojums (
Recueil
, I-4681. lpp.)
, otrkārt, — uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Bigi
, kurā Tiesa nepārprotami atstāja neizskatītu jautājumu par to, vai norāde “Parmesan” ir uzskatāma par sugas vārdu, treškārt, — uz to, ka nav pietiekami vienīgi konstatēt, ka produkta nosaukums ir cilmes vietas nosaukuma tulkojums. Katrā atsevišķā gadījumā ir jāizvērtē, vai šis tulkojums patiešām izraisa asociācijas ar attiecīgo nosaukumu. Tā tas nav gadījumā, kad strīdīgais nosaukums, lai gan sākotnēji tas ir bijis tulkojums, ar laiku ir ieguvis citu nozīmi patērētāju sarunvalodā, tādējādi kļūstot par sugas vārdu. Ceturtkārt, minētā dalībvalsts atsaucas uz to, ka Vācijā, — kas ir vienīgā dalībvalsts, kurā norādes “Parmesan” sugas vārda rakstura novērtējumam ir izšķiroša nozīme, ņemot vērā šo tiesvedību sakarā ar pienākumu neizpildi, — vārds “Parmesan” vienmēr ir ticis uzskatīts par cietā siera, kas ir rīvēts vai paredzēts rīvēšanai, sugas vārdu. Tāpat tas ir arī citās dalībvalstīs, tai skaitā Itālijā.
Vispirms ir jānosaka, vai nosaukuma “Parmesan” izmantošana, ņemot vērā ACVN “Parmigiano Reggiano”, atbilst vienai no Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punktā paredzētajām situācijām.
Šajā sakarā ir jāatceras, ka atbilstoši minētās regulas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktam reģistrētos nosaukumus tostarp aizsargā pret ļaunprātīgu izmantošanu, imitēšanu vai asociāciju izraisīšanu, pat ja norādīta attiecīgā produkta patiesā izcelsme vai aizsargātais nosaukums ir tulkots.
Saistībā ar asociāciju izraisīšanu ar ACVN Tiesa ir atzinusi, ka šis jēdziens attiecas uz situāciju, kurā vārds, kas ir izmantots produkta apzīmēšanai, ietver aizsargāta nosaukuma daļu tādā veidā, ka tad, kad patērētājs saskaras ar produkta nosaukumu, viņš iedomājas par produktu, kura nosaukums ir aizsargāts (1999. gada 4. marta spriedums lietā
C-87/97
Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola
,
Recueil
, I-1301. lpp.
, 25. punkts).
Tiesa ir precizējusi, ka ir iespējams izraisīt asociāciju ar ACVN pat tad, ja nepastāv sajaukšanas iespēja starp attiecīgajiem produktiem un pat, ja uz tām šī nosaukuma daļām, kuras tiek atbalsotas attiecīgajā vārdā vai vārdos, neattiecas Kopienu aizsardzība (iepriekš minētais spriedums lietā
Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola
, 26. punkts).
Šajā lietā starp nosaukumiem “Parmesan” un “Parmigiano Reggiano” pastāv fonētiska un vizuāla līdzība, un abi attiecīgie produkti turklāt ir cietie sieri, kas ir rīvēti vai paredzēti rīvēšanai, tas ir, tiem ir vienāds ārējais izskats (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola
, 27. punkts).
Turklāt neatkarīgi no jautājuma par to, vai nosaukums “Parmesan” ir tiešs ACVN “Parmigiano Reggiano” vai vārda “Parmigiano” tulkojums, starp abām šīm norādēm, kas ir dažādās valodās, pastāvošā jēdzieniskā līdzība, ko apliecina arī debates Tiesā, arī ir jāņem vērā.
Šāda līdzība, kā arī šī sprieduma 46. punktā minētās fonētiskās un vizuālās līdzības, var būt par pamatu tam, ka patērētājs, sastopoties ar cieto sieru, kas ir rīvēts vai paredzēts rīvēšanai un kura nosaukumā ir ietverta norāde “Parmesan”, iedomājas par sieru, kuru aizsargā ACVN “Parmigiano Reggiano”.
Šādos apstākļos nosaukuma “Parmesan” izmantošana Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir atzīstama par asociāciju izraisīšanu ar ACVN “Parmigiano Reggiano”.
Jautājumam par to, vai nosaukums “Parmesan” ir ACVN “Parmigiano Reggiano” tulkojums, līdz ar to nav nozīmes, izskatot šo prasību.
Vācijas Federatīvā Republika tomēr apgalvo, ka, ņemot vērā to, ka nosaukums “Parmesan” ir pārvērties par sugas vārdu, tā izmantošanu nevar uzskatīt par nelikumīgu asociāciju izraisīšanu ar ACVN “Parmigiano Reggiano”.
Vācijas Federatīvajai Republikai ir jāpierāda šī argumenta pamatotība, vēl jo vairāk tāpēc, ka Tiesa ir jau nospriedusi, ka nemaz nav tik acīmredzami, ka nosaukums “Parmesan” ir pārvērties par sugas vārdu (iepriekš minētais spriedums lietā
Bigi
, 20. punkts).
Izvērtējot, vai nosaukums ir sugas vārds, saskaņā ar Regulas Nr. 2081/92 3. panta 1. punktu ir jāņem vērā attiecīgā produkta ražošanas vieta tās dalībvalsts iekšienē un ārpus tās, kas ir reģistrējusi attiecīgo nosaukumu, šī produkta patēriņš un veids, kādā patērētāji uztver šo nosaukumu minētās dalībvalsts iekšienē un ārpus tās, tas, vai pastāv specifisks valsts regulējums attiecībā uz minēto produktu, kā arī tas, kā šis nosaukums ir ticis izmantots Kopienu tiesībās (skat. 2005. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
C-465/02 un C-466/02 Vācija un Dānija/Komisija, Krājums, I-9115. lpp.
, 76.–99. punkts).
Kā savu secinājumu 63. un 64. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, Vācijas Federatīvā Republika ir vienīgi iesniegusi citātus no vārdnīcām un specializētās literatūras, kas nesniedz visaptverošu priekšstatu par to, kā vārdu “Parmesan” uztver patērētāji Vācijā un citās dalībvalstīs, un nav pat iesniegusi nekādus datus attiecībā uz siera, kas tiek laists apgrozībā kā “Parmesan”, ražošanu vai patēriņu Vācijā vai citās dalībvalstīs.
No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem tāpat izriet, ka Vācijā sieru ar nosaukumu “Parmesan” atsevišķi ražotāji pārdod ar etiķetēm, kurās norādīts uz Itālijas kultūru un tradīcijām. No tā var pamatoti secināt, ka šajā dalībvalstī patērētāji sieru “Parmesan” uztver kā ar Itāliju saistītu sieru pat tad, ja patiesībā tas ir ražots citā dalībvalstī (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Vācija un Dānija/Komisija, 87. punkts).
Visbeidzot, tiesas sēdē Vācijas Federatīvā Republika arī nevarēja sniegt informāciju par siera, kas Itālijā tiek ražots ar ACVN “Parmigiano Reggiano” un ievests Vācijā, daudzumu, līdz ar to neļaujot Tiesai izmantot ar šī siera patēriņu saistītos apstākļus kā norādes par to, ka nosaukumam “Parmesan” ir sugas vārda raksturs (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Vācija un Dānija/Komisija, 88. punkts).
Tā kā Vācijas Federatīvā Republika nav pierādījusi, ka nosaukums “Parmesan” ir sugas vārds, tad vārda “Parmesan” izmantošana attiecībā uz tādu sieru, kas neatbilst ACVN “Parmigiano Reggiano” specifikācijai, šīs tiesvedības sakarā ir jāuzskata par tās aizsardzības pārkāpumu, kas šim ACVN tiek nodrošināta atbilstoši Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta b) apakšpunktam.
Par Vācijas Federatīvās Republikas pienākumu sodīt par Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta pārkāpumu
Komisija norāda, ka Vācijas Federatīvajai Republikai atbilstoši Regulas Nr. 2081/92 10. un 13. pantam pašai pēc savas ierosmes ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai sodītu par ACVN apdraudošu rīcību. Komisija uzskata, ka dalībvalstu intervencei administratīvajā un krimināltiesiskajā līmenī ir jāietver tādi pasākumi, kas ir piemēroti, lai sasniegtu šajā regulā paredzētos mērķus cilmes vietas nosaukumu aizsardzības jomā. Komisija uzskata, ka minētās regulas prasībām neatbilstošus produktus nedrīkst laist apgrozībā.
Komisija precizē, ka tās iebildumi attiecas nevis uz Vācijas tiesisko regulējumu vai pārsūdzības iespēju valsts tiesās neesamību, bet gan uz Vācijas iestāžu administratīvo praksi, kas ir pretēja Kopienu tiesībām. Ja dalībvalstis būtu atbrīvotas no to intervences pienākuma un ja līdz ar to komersantiem pašiem būtu jāvēršas tiesā ikreiz, kad tiek apdraudētas to ekskluzīvās tiesības izmantot attiecīgo ACVN visā Eiropas Savienības teritorijā, Regulas Nr. 2081/92 mērķus nebūtu iespējams sasniegt.
Komisija arī uzskata, ka strīdā starp privātiem komersantiem centrālais jautājums ir par to, vai ir ievērotas intelektuālā īpašuma tiesības, kas ir attiecīgā produkta izcelsmes reģionā dibinātajiem ražotājiem, turpretī valsts varas iestāžu par Regulas Nr. 2081/92 13. panta pārkāpumu piemēroto sankciju mērķis ir nevis privāto ekonomisko interešu, bet gan patērētāju interešu aizsardzība, jo nedrīkst pievilt patērētāju cerības par minētā produkta kvalitāti un ģeogrāfisko izcelsmi. Šajā regulā paredzētā patērētāju aizsardzība būtu apdraudēta, ja šajā regulā paredzēto aizliegumu ieviešana būtu pilnībā atkarīga no privāto komersantu rīcības tiesvedības ierosināšanas jomā.
Komisija secina, ka Vācijas Federatīvās Republikas rīcība ir pielīdzināma Kopienu tiesību pārkāpumam, kas radies bezdarbības rezultātā.
Vācijas Federatīvā Republika savukārt norāda, ka Regulas Nr. 2081/92 13. pantā ir noteikts reģistrēto ģeogrāfisko norāžu un cilmes vietas nosaukumu aizsardzības apjoms. Ņemot vērā šīs regulas tiešo iedarbību, šis pants ACVN tiesību turētājiem vai likumīgiem lietotājiem rada tiesības, kuras valstu tiesām ir jāaizsargā.
Regulas Nr. 2081/92 tiešā piemērojamība nenoliedzami neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma veikt valsts pasākumus, kas ļautu nodrošināt šīs regulas piemērošanu. Tomēr Vācijas Federatīvā Republika esot pieņēmusi vairākus normatīvos aktus, kas ļauj cīnīties pret ACVN nelikumīgu izmantošanu, tostarp 1909. gada 7. jūnija Likumu par cīņu pret negodīgu konkurenci (
Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb
) un 1994. gada 25. oktobra Likumu par preču zīmju un citu apzīmējumu aizsardzību (
Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen
) (
BGBl
.
1994 I
, 3085. lpp.).
Turklāt iespēja vērsties valsts tiesā saistībā ar jebkādu rīcību, kas būtu pretrunā ACVN piešķirtajai aizsardzībai, netiek nodrošināta tikai šī nosaukuma likumīgajam lietotājam. Tieši pretēji, tā ir pieejama arī konkurentiem, uzņēmumu apvienībām un patērētāju organizācijām. Tas, ka pastāv plašs personu loks, kurām ir tiesības vērsties tiesā, ir pietiekami, lai pierādītu, ka Vācijas Federatīvajā Republikā spēkā esošie tiesību noteikumi neļauj tikai un vienīgi attiecīgā produkta izcelsmes reģionā dibinātajiem ražotājiem panākt savu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu. Šie noteikumi rada vispārēju un efektīvu sistēmu, kas ļauj novērst Regulas Nr. 2081/92 13. panta pārkāpumus un piemērot efektīvas sankcijas par šiem pārkāpumiem ar tiesas nolēmumu palīdzību.
Piešķirot iepriekš minētās civiltiesiska rakstura tiesības, Vācijas Federatīvā Republika esot veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta pilnīgu piemērošanu. Neesot nepieciešams, lai valsts iestādes pašas pēc savas ierosmes paredzētu administratīva rakstura sankcijas par šī noteikuma pārkāpumu, un to neprasa arī minētās regulas 10. un 13. pants. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka, salīdzinot dažādās Regulas Nr. 2081/92 10. panta 4. punkta valodu versijas, var secināt, ka, ņemot vērā ACVN “Parmigiano Reggiano” Itālijas izcelsmi, tieši
Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano
un nevis Vācijas kontroles iestādēm ir jāpārbauda, vai šī nosaukuma izmantošanā ir ievērotas minētā nosaukuma specifikācijas.
Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka lai arī Komisija ir norādījusi, ka attiecīgās dalībvalsts piemērotajām sankcijām par Regulas Nr. 2081/92 13. panta pārkāpumiem ir jānodrošina ne vien privāto ekonomisko interešu, bet arī patērētāju interešu aizsardzība, šis secinājums neizriet no nevienas minētās regulas īpatnības, kas varētu pamatot to, ka, pretēji pārējām intelektuālā īpašuma tiesībām vai konkurences aizsardzības noteikumiem, cilmes vietas nosaukumu aizsardzības sistēma, kurā ir paredzētas civiltiesiska rakstura tiesību aizsardzības iespējas, būtu atzīstama par nepietiekamu.
Visbeidzot, Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka, lai arī Vācijā nosaukuma “Parmesan” izmantošana attiecībā uz tādiem produktiem, kas neatbilst ACVN “Parmigiano Reggiano” specifikāciju prasībām, netiek izvērtēta pēc valsts iestādes ierosmes ierosinātā tiesvedībā un nav pakļauta krimināltiesiskām sankcijām, pat pieņemot, ka šāda izmantošana ir Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta pārkāpums, šāda situācija gluži vienkārši ir saistīta ar atteikšanos no tādas soda sistēmas, ko dalībvalstis var paredzēt, bet ko tām saskaņā ar pašreiz spēkā esošajām Kopienu tiesībām nav pienākuma paredzēt.
Šajā sakarā ir jāatceras, ka indivīdu tiesības atsaukties uz kādas regulas noteikumiem valsts tiesās nevar atbrīvot dalībvalstis no pienākuma nepieciešamības gadījumā pieņemt tādus valsts pasākumus, kas ļauj nodrošināt pilnīgu piemērošanu (skat. it īpaši 1986. gada 20. marta spriedumu lietā
72/85 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, 1219. lpp.
, 20. punkts).
Nav ticis apstrīdēts, ka Vācijas tiesību sistēmā ir paredzēti juridiski mehānismi, tādi kā šī sprieduma 63. punktā minētie normatīvie akti, kuru mērķis ir nodrošināt efektīvu to tiesību aizsardzību, kas indivīdiem pastāv saskaņā ar Regulu Nr. 2081/92. Tāpat arī nav apstrīdēts, ka iespēja celt prasību saistībā ar jebkādu rīcību, kas var apdraudēt ar ACVN saistītās tiesības, nepastāv tikai un vienīgi minētā nosaukuma likumīgajam izmantotājam. Tieši pretēji, šāda iespēja pastāv arī konkurentiem, uzņēmumu apvienībām un patērētāju organizācijām.
Šādos apstākļos šāds tiesiskais regulējums var nodrošināt arī citu, it īpaši patērētāju interešu, nevis tikai tādu preču, kurām ir ACVN aizsardzība, ražotāju interešu aizsardzību.
Tiesas sēdē Vācijas Federatīvā Republika turklāt norādīja, ka Vācijas tiesās pašlaik tiek izskatītas vairākas lietas saistībā ar nosaukuma “Parmesan” izmantošanu Vācijā, un vienu no šīm lietām ir ierosinājusi
Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano
.
Saistībā ar Komisijas iebildumu par dalībvalstīm pastāvošo pienākumu pēc savas ierosmes veikt vajadzīgos pasākumus, lai piemērotu sodu par minētās regulas 13. panta 1. punkta pārkāpumiem, ir jāpauž šādi apsvērumi.
Vispirms, no Regulas Nr. 2081/92 10. panta šāds pienākums neizriet.
Ir tiesa, ka ar mērķi nodrošināt Regulas Nr. 2081/92 noteikumu efektivitāti tās 10. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc šīs regulas stāšanās spēkā pastāv pārbaudes struktūras. Dalībvalstu pienākums līdz ar to ir izveidot šādas struktūras.
Regulas Nr. 2081/92 10. panta 4. punktā, kurā ir paredzēts, ka gadījumā, “ja norīkotā pārbaudes iestāde un/vai privātā organizācija kādā dalībvalstī konstatē, ka lauksaimniecības produkts vai pārtika ar aizsargātu cilmes vietas nosaukumu neatbilst specifikācijas kritērijiem, tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atbilstību šai regulai [..]”, tomēr ir norādīts, ka norīkotā pārbaudes iestāde un/vai privātā organizācija kādā dalībvalstī ir tās dalībvalsts iestāde, kurā ir radies attiecīgais ACVN.
Minētās regulas 10. panta 3. punktā ietvertā norāde “to kontrolei pakļautajiem ražotājiem vai apstrādes uzņēmumiem”, tāpat kā šī panta 6. punktā paredzētās ražotāju tiesības saistībā ar pieeju pārbaudes sistēmai un to pienākums, kas paredzēts šī panta 7. punktā, segt ar šīm pārbaudēm saistītās izmaksas apstiprina, ka Regulas Nr. 2081/92 10. pants attiecas uz to dalībvalstu pienākumiem, kurās radies attiecīgais ACVN.
Šo interpretāciju apstiprina arī Regulas Nr. 2081/92 4. panta 2. punkta g) apakšpunkta un 5. panta 3. un 4. punkta apvienotie noteikumi, no kuriem izriet, ka reģistrācijas pieteikumā ir jāietver produkta specifikācija, ka šis pieteikums nosūtāms dalībvalstij, kur atrodas attiecīgais ģeogrāfiskais apgabals un ka minētajā produkta specifikācijā ir jāietver “dati par 10. pantā paredzētajām pārbaudes struktūrām”.
No tā izriet, ka pārbaudes struktūras, kurām ir jānodrošina ACVN specifikāciju ievērošana, ir tās dalībvalsts struktūras, kur radies attiecīgais ACVN. Līdz ar to kontrole pār to, vai, izmantojot ACVN “Parmigiano Reggiano”, ir ievērotas attiecīgā produkta specifikācijā paredzētās prasības, nav Vācijas pārbaudes dienestu kompetencē.
Nenoliedzami, Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēta reģistrēto nosaukumu aizsardzība “pret ļaunprātīgu izmantošanu, imitēšanu vai asociāciju izraisīšanu, pat ja norādīta attiecīgā produkta patiesā izcelsme vai aizsargātais nosaukums ir tulkots, vai tas ir kopā ar tādām frāzēm kā “stils”, “tips”, “metode”, “kā ražots”, “imitācija” u.tml”.
Tomēr Komisija, pirmkārt, nav pierādījusi, ka Vācijas Federatīvā Republika būtu pārkāpusi pienākumus, kas tai izriet no Regulas Nr. 2081/92, un, otrkārt, nav norādījusi apstākļus, kas liecinātu, ka nav tikuši veikti tādi pasākumi kā šī sprieduma 63. punktā minētie vai ka šie pasākumi nav varējuši nodrošināt ACVN “Parmigiano Reggiano” aizsardzību.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Komisija nav pierādījusi, ka, formāli atsakoties savā teritorijā sodīt par nosaukuma “Parmesan” izmantošanu uz tādu produktu etiķetēm, kas neatbilst ACVN “Parmigiano Reggiano” specifikācijā paredzētajām prasībām, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti ar Regulas Nr. 2081/92 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Līdz ar to Komisijas celtā prasība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar minētā panta 4. punktu Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Itālijas Republika, kā arī Austrijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Itālijas Republika, kā arī Austrijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.