CELEX: 62009CJ0103
Šestá směrnice o DPH
Pojem zneužívající praktiky
Plnění spočívající ve finančním pronájmu uskutečňovaná skupinou podniků za účelem rozložení placení neodpočitatelné DPH

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu pojmu „zneužívající praktiky“ ve smyslu rozsudků ze dne 21. února 2006,
Halifax a další (C‑255/02, Sb. rozh. s. I‑1609), ze dne 21. února 2008, Part Service (C‑425/06, Sb. rozh. s. I‑897), jakož
i ze dne 22. května 2008, Ampliscientifica a Amplifin (C‑162/07, Sb. rozh. s. I‑4019).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (dále jen „Commissioners“)
a společností Weald Leasing Ltd (dále jen „Weald Leasing“), týkajícího se daně z přidané hodnoty (dále jen „DPH“), k níž byla
tato společnost povinna na základě určitých plnění spočívajících ve finančním pronájmu, která uskutečnila.

Právní rámec

Právní úprava Unie
Článek 2 bod 1 šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících
se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně (Úř. věst. L 145, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 23),
ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995 (Úř. věst. L 102, s. 18; Zvl. vyd. 09/01, s. 274, dále jen „šestá směrnice“),
stanoví:
„Předmětem [DPH] je:
1.      dodání zboží nebo poskytování služeb za protiplnění uskutečněné v tuzemsku osobou povinnou k dani, která jedná jako taková“.
Článek 17 odst. 2 písm. a) šesté směrnice ve znění vyplývajícím z jejího článku 28f stanoví:
„Jsou-li zboží a služby použity pro účely jejích zdanitelných plnění, je osoba povinná k dani oprávněna odpočíst od daně,
kterou je povinna odvést:
a)      [DPH], která je splatná nebo byla odvedena s ohledem na zboží nebo služby, jež jí byly nebo mají být dodány v tuzemsku jinou
osobou povinnou k dani“.
Článek 27 šesté směrnice zní takto:
„1.      Rada může jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl zvláštní opatření odchylující se od
ustanovení této směrnice, jejichž cílem je zjednodušit postup vyměřování daně nebo zabránit určitým druhům daňových úniků
nebo vyhýbání se daňovým povinnostem. Opatření zamýšlená ke zjednodušení postupu vyměřování daně smějí ovlivnit výši daně
splatné při konečné spotřebě nejvýše v zanedbatelném rozsahu.
2.      Členský stát, který hodlá zavést opatření uvedená v odstavci 1, předloží věc Komisi a poskytne jí veškeré údaje vztahující
se k věci.
3.      Komise uvědomí o navrhovaných opatřeních do jednoho měsíce ostatní členské státy.
4.      Rozhodnutí Rady se považuje za přijaté, jestliže do dvou měsíců od uvědomění ostatních členských států podle předchozího odstavce
nepožádá Komise ani žádný členský stát o projednání záležitosti v Radě.
5.      Členské státy, které k 1. lednu 1977 uplatňují zvláštní opatření toho druhu, který je uveden v odstavci 1, je mohou zachovat
s podmínkou, že o tom do 1. ledna 1978 uvědomí Komisi a že v případě, kdy tyto odchylky mají za cíl zjednodušení postupu vyměřování
daně, odpovídají zároveň požadavkům stanoveným v odstavci 1.“

Vnitrostátní právní úprava
Příloha 6 odst. 1 zákona o DPH z roku 1994 (Value Added Tax Act 1994, dále jen „VAT Act 1994“) stanoví:
„1(1) Pokud
a)      hodnota plnění uskutečněného osobou povinnou k dani za peněžité protiplnění je (bez ohledu na tento odstavec) nižší nežli
jeho obvyklá hodnota a
b)      osoba uskutečňující plnění a osoba, které je plněno, jsou propojené a
c)      je-li plnění zdanitelným plněním, osoba, které je plněno, není oprávněna podle článků 25 a 26 odpočíst DPH z plnění v plném
rozsahu,
mohou Commissioners rozhodnout, že za hodnotu plnění se považuje jeho obvyklá hodnota.“

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Churchill Group of Companies (dále jen „skupina Churchill“) poskytuje převážně pojišťovací služby osvobozené od DPH.
Churchill Management Limited (dále jen „CML“) a její dceřiné společnosti, Churchill Accident Repair Centre (dále jen „CARC“)
a Weald Leasing, patří do skupiny Churchill.
U společností CML a CARC je úroveň návratnosti DPH zaplacené na vstupu přibližně 1%, takže při koupi zařízení si mohou odečíst
pouze 1 % DPH z nákupu tohoto zařízení.
Obchodní činnost společnosti Weald Leasing spočívá v nákupu dotčeného majetku a v jeho následném finančním pronájmu.
Suas Ltd (dále jen „Suas“) je společnost vlastněná poradcem skupiny Churchill pro otázky DPH a jeho ženou, není však součástí
této skupiny. Její jedinou významnou obchodní činností je finanční pronájem majetku od společnosti Weald Leasing a jeho následný
pronájem společnostem CML a CARC.
Kdykoliv potřebovala společnost CML nebo CARC nové zařízení, koupila jej společnost Weald Leasing, která jej pronajala společnosti
Suas, jež jej dále pronajala společnosti CML nebo CARC.
Touto sérií transakcí se společnosti CML a CARC vyhnuly tomu, aby kupovaly zařízení, které potřebovaly, přímo a aby zaplatily
jednorázově celkovou částku neodpočitatelné DPH z těchto nákupů.
Cílem těchto transakcí bylo rozdělit a rozložit placení této částky za účelem odložení daňové zátěže skupiny Churchill.
Společnosti CML a CARC totiž nebyly bezprostředně zatíženy neodpočitatelnou DPH z celkové ceny zakoupeného zařízení, ale jen
z částky nájemného za toto zařízení rozložené na dobu trvání smluv o finančním pronájmu.
Commissioners vydali daňové výměry, jimiž zamítli žádost společnosti Weald Leasing o odpočet DPH zaplacené na vstupu z majetku
pronajatého mezi říjnem 2000 a říjnem 2004 na základě toho, že dotčená plnění nepředstavují hospodářské činnosti a mají zneužívající
charakter.
Weald Leasing se proti těmto daňovým výměrům odvolala, přičemž uvedla, že plnění nebyla uskutečněna pouze za účelem získání
daňového zvýhodnění a že dodávky zařízení prostřednictvím finančního pronájmu nejsou v rozporu s cíli, které sleduje šestá
směrnice.
Po vydání výše uvedeného rozsudku Halifax a další Commissioners upustili od argumentu, že dotčená plnění nemají povahu hospodářských
činností, a argumentovali pouze tím, že tato plnění představují zneužívající praktiky.
Rozsudkem ze dne 7. února 2007 rozhodl VAT and Duties Tribunal, že hlavním cílem uvedených plnění bylo získat daňové zvýhodnění
spočívající v odkladu povinnosti skupiny Churchill odvést DPH prostřednictvím uzavření smluv o finančním pronájmu, avšak že
toto zvýhodnění není v rozporu s účelem relevantních ustanovení šesté směrnice.
Uvedený soud rovněž konstatoval, že zneužití může případně vyplývat nikoliv ze samotných pronájmů, ale z výše nájemného u těchto
smluv a uspořádání, které mělo zabránit tomu, aby Commissioners mohli vydat rozhodnutí podle přílohy 6 k VAT Act 1994.
Commissioners se proti tomuto rozsudku odvolali k High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division a tvrdili, že
daňové zvýhodnění, které skupina Churchill získala, je v rozporu s cíli, jež sleduje šestá směrnice.
Rozsudkem ze dne 16. ledna 2008 zamítl High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, odvolání Commissioners
proti tomuto rozsudku s odůvodněním, že okolnost, že dotčená plnění nebyla provedena v rámci běžných obchodních transakcí,
nestačí k učinění závěru, že jde o zneužívající praktiky, jelikož daňové zvýhodnění, které skupina Churchill získala těmito
plněními, není v rozporu se zásadou daňové neutrality nebo kterýmkoliv jiným ustanovením šesté směrnice.
Commissioners se proti tomuto rozsudku odvolali k předkládajícímu soudu s odůvodněním, že High Court of Justice (England &
Wales), Chancery Division, nepřezkoumal to, zda dotčená plnění spočívající ve finančním pronájmu patří mezi běžné obchodní
transakce smluvních stran. Podle jejich názoru by bylo v rozporu s cíli, které sleduje šestá směrnice, umožnit osobě povinné
k dani, aby odpočetla DPH vzniklou na vstupu v důsledku plnění bez skutečného obchodního předmětu, která nejsou uskutečněna
za obvyklých tržních podmínek, která s sebou nenesou zátěž a rizika typicky spojená s takovými smlouvami a která se neuskutečnila
v rámci běžných obchodních transakcí smluvních stran.
Za těchto okolností se Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
následující předběžné otázky:
„1)      Za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, kdy podnik, který je ve značném rozsahu osvobozen od daně, používá
strukturu finančního pronájmu majetku, která zahrnuje prostředníka, namísto přímého nákupu majetku, vede taková struktura
finančního pronájmu nebo jakákoliv její část k daňovému zvýhodnění, které je v rozporu s účelem šesté směrnice ve smyslu bodu
74 [výše uvedeného rozsudku] Halifax [a další]?
2)      Vzhledem ke skutečnosti, že šestá směrnice o DPH předpokládá finanční pronájem majetku podniky, které jsou úplně nebo částečně
osvobozeny od daně, a s přihlédnutím k odkazu Soudního dvora na ,běžné obchodní transakce‘ v bodech 69 a 80 [výše uvedeného]
rozsudku Halifax a další a bodu 27 [výše uvedeného] rozsudku […] Ampliscientifica [a Amplifin], a k neexistenci takového odkazu
ve [výše uvedeném] rozsudku […] Part Service, jedná se o zneužívající praktiky, pokud tak podnik, který je úplně či částečně
osvobozen od daně, činí, i když se v kontextu svých běžných obchodních transakcí nepodílí na plněních spočívajících ve finančním
pronájmu?
3)      V případě kladné odpovědi na otázku 2:
a)      Jaký je význam pojmu ,běžné obchodní transakce‘ v kontextu bodů 74 a 75 [výše uvedeného] rozsudku Halifax a další; je tento
pojem relevantní ve vztahu k bodu 74, bodu 75 nebo oběma bodům?
b)      Je odkaz na ,běžné obchodní transakce‘ odkazem na:
–        transakce, kterými se dotčená osoba povinná k dani obvykle zabývá;
–        transakce, které se uskutečňují mezi dvěma či více smluvními stranami za obvyklých tržních podmínek;
–        transakce, které jsou obchodně životaschopné;
–        transakce, které s sebou nesou obchodní zátěž a rizika typicky spojená se souvisejícími obchodními přínosy;
–        transakce, které nejsou vykonstruované v tom smyslu, že mají obchodní podstatu;
–        jiný typ nebo kategorii transakcí?
4)      Pokud bude shledáno, že struktura finančního pronájmu majetku nebo jakákoliv její část představuje zneužívající praktiky,
co je odpovídajícím řešením? Konkrétně, má vnitrostátní soud nebo správce daně:
a)      nebrat v úvahu existenci prostředníka a rozhodnout, aby DPH byla odvedena z obvyklého nájemného;
b)      překvalifikovat strukturu finančního pronájmu na přímý nákup nebo
c)      překvalifikovat plnění jakýmkoliv jiným způsobem, který bude soud nebo správce daně považovat za vhodný prostředek k nastolení
situace, která by byla běžná při neexistenci plnění představujících zneužívající praktiky?“

K předběžným otázkám

K první a druhé otázce
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je to, zda skutečnost, že podnik
využívá takových plnění spočívajících ve finančním pronájmu majetku, o jaká jde ve věci v původním řízení, která zahrnují
prostřednickou třetí společnost, namísto přímého nákupu tohoto majetku, vede ke získání daňového zvýhodnění, jehož poskytnutí
je v rozporu s cílem, který sledují ustanovení šesté směrnice, a zda pokud se uvedený podnik v rámci svých běžných obchodních
transakcí na plněních spočívajících ve finančním pronájmu nepodílí, představuje využití takových plnění zneužívající praktiky.
Je třeba připomenout, že použití právní úpravy Společenství nemůže jít tak daleko, aby zahrnovalo zneužívající praktiky hospodářských
subjektů, tedy plnění, jež nejsou uskutečněna v rámci běžných obchodních transakcí, avšak pouze s cílem získat zneužívajícím
způsobem výhody upravené právem Unie a že tato zásada zákazu zneužívajících praktik platí rovněž v oblasti DPH (viz výše uvedené
rozsudky, Halifax a další, body 69 a 70, jakož i Ampliscientifica a Amplifin, bod 27).
Krom toho se volba podnikatele mezi osvobozenými a zdaněnými plněními může opírat o celou řadu okolností, zejména o úvahy
daňového charakteru spojené s objektivním systémem DPH. Pokud má osoba povinná k dani možnost volby mezi dvěma plněními, neukládá
jí šestá směrnice, aby si zvolila takové plnění, s nímž je spojeno placení nejvyšší částky DPH. Osoba povinná k dani má naopak
právo na volbu struktury své činnosti tak, aby omezila svůj daňový dluh (viz výše uvedené rozsudky Halifax a další, bod 73,
jakož i Part Service, bod 47).
V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že v oblasti DPH vyžaduje konstatování existence zneužívajících praktik splnění dvou
podmínek.
Zaprvé, výsledkem dotčených plnění musí být – přes formální použití podmínek stanovených relevantními ustanoveními šesté směrnice
a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici – získání daňového zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem
sledovaným těmito ustanoveními (viz výše uvedené rozsudky Halifax a další, bod 74, jakož i Part Service, bod 42).
Zadruhé, ze všech objektivních okolností musí vyplývat, že hlavním účelem dotčených plnění je získání daňového zvýhodnění.
Zákaz zneužívajících praktik totiž není relevantní, pokud dotčená plnění mohou mít jiné odůvodnění než pouhé dosažení daňových
zvýhodnění (viz výše uvedené rozsudky Halifax a další, bod 75, jakož i Part Service, bod 42).
Pokud jde o věc v původním řízení, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že hlavním účelem plnění spočívajících ve finančním
pronájmu, o něž jde v původním řízení, bylo získání daňového zvýhodnění, a sice rozložení placení DPH z dotčených nákupů tak,
aby byla odložena daňová zátěž skupiny Churchill.
Nicméně k učinění závěru o existenci zneužívajících praktik je rovněž třeba, aby přes formální použití podmínek stanovených
relevantními ustanoveními šesté směrnice a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici bylo toto daňové zvýhodnění
v rozporu s cílem sledovaným těmito ustanoveními.
V tomto ohledu je třeba uvést, že plnění spočívající ve finančním pronájmu spadají do působnosti šesté směrnice a že daňové
zvýhodnění, ke kterému může případně vést využití takových plnění, nepředstavuje samo o sobě daňové zvýhodnění, jehož poskytnutí
by bylo v rozporu s cílem sledovaným relevantními ustanoveními této směrnice a vnitrostátních předpisů, které ji provádějí.
Osobě povinné k dani totiž nelze vytýkat, že zvolila finanční pronájem, který jí poskytuje výhodu spočívající, jak vyplývá
z předkládacího rozhodnutí, v rozložení placení jejího daňového dluhu, namísto koupě, která jí takovou výhodu neposkytuje,
pokud je DPH z tohoto finančního pronájmu řádně a v plné výši zaplacena.
Není přitom zpochybňováno, že tak tomu je u DPH z plnění spočívajících ve finančním pronájmu, o nějž jde ve sporu v původním
řízení, a že u každého z těchto plnění dotčené společnosti odvedly správnou výši DPH na výstupu a odpočetly, pokud tak mohly
učinit, správnou výši DPH na vstupu.
Jestliže totiž Weald Leasing mohla odpočíst DPH z jí pořízeného majetku, je tomu tak proto, že tato společnost vykonává nikoliv
pojišťovací služby, ale činnosti finančního pronájmu, které podléhají DPH a nejsou osvobozeny od daně.
Stejně tak společnosti CML a CARC neodpočetly DPH z nájemného placeného společnosti Suas, protože tato daň byla z 99 % své
výše neodpočitatelná.
Nadto využití finančního pronájmu majetku samo o sobě neznamená, že výše DPH z tohoto plnění je nižší než výše DPH, která
by byla zaplacena v případě koupě tohoto majetku.
Předkládající soud tedy bude muset určit, zda smluvní podmínky týkající se finančních pronájmů dotčených ve věci v původním
řízení jsou v rozporu s ustanoveními šesté směrnice a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici. Tak by tomu bylo
zejména u stanovení výše nájemného, pokud by se ukázalo, že je mimořádně nízká a neodpovídá hospodářské realitě.
Dále bude muset uvedený soud rovněž určit, zda zapojení prostřednické třetí společnosti – v tomto případě společnosti Suas
– do těchto plnění může představovat překážku uplatnění těchto ustanovení.
V tomto ohledu bude muset uvedený soud zejména ověřit, zda – jak vyplývá z některých dokumentů ve spisu a jak bylo uvedeno
na jednání – zapojení společnosti Suas do uvedených plnění zabránilo, aby Commissioners použili v případě těchto plnění přílohu
6 odst. 1 VAT Act 1994 .
V této souvislosti nelze přijmout argument společnosti Weald Leasing, podle nějž se zásada zákazu zneužívajících praktik nepoužije
na porušení tohoto ustanovení, jelikož to patří výlučně do vnitrostátního práva, vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení bylo
přijato na základě článku 27 šesté směrnice a je součástí vnitrostátní právní úpravy provádějící tuto směrnici.
Krom toho okolnost, že podnik, který využil takových plnění spočívajících ve finančním pronájmu, o jaká jde ve věci v původním
řízení, se v rámci svých běžných obchodních transakcí nepodílí na plněních spočívajících ve finančním pronájmu, nemá vliv
na výše uvedené úvahy.
Konstatování existence zneužívajících praktik totiž nevyplývá z povahy obchodních transakcí, na kterých se autor dotčených
plnění běžně podílí, ale z předmětu, účelu a důsledků těchto plnění.
Za těchto podmínek je třeba odpovědět na první a druhou otázku tak, že finanční zvýhodnění vyplývající z toho, že podnik využije
takových plnění spočívajících ve finančním pronájmu majetku, o jaká jde v původním řízení, namísto přímého nákupu tohoto majetku,
nepředstavuje finanční zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo v rozporu s cílem sledovaným relevantními ustanoveními šesté směrnice
a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici, za předpokladu, že smluvní podmínky týkající se těchto plnění, zejména
podmínky stanovení výše nájemného, odpovídají obvyklým tržním podmínkám a že zapojení prostřednické třetí společnosti do uvedených
plnění nepředstavuje překážku uplatnění uvedených ustanovení, což musí ověřit předkládající soud. Okolnost, že tento podnik
se v rámci svých běžných obchodních transakcí nepodílí na plněních spočívajících ve finančním pronájmu, nemá v tomto ohledu
žádný vliv.

Ke třetí otázce
S ohledem na odpověď na první a druhou otázku není na třetí otázku třeba odpovídat.

Ke čtvrté otázce
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, jakým způsobem je třeba překvalifikovat plnění dotčená ve věci v původním
řízení, jestliže tato plnění nebo jejich část představují zneužívající praktiky.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud byla zjištěna existence zneužívajících praktik, plnění uskutečněná v jejich
rámci musejí být nově definována tak, aby byla nastolena taková situace, jaká by existovala v případě neexistence plnění představujících
tyto zneužívající praktiky (viz výše uvedený rozsudek Halifax a další, body 94 a 98).
Předkládajícímu soudu tedy přísluší zaprvé určit na základě toho, co bylo uvedeno v odpovědi na první a druhou otázku, zda
některé prvky plnění spočívajících ve finančním pronájmu, o něž jde ve věci v původním řízení, představují zneužívající praktiky.
Pokud by tomu tak bylo, musel by zadruhé uvedený soud překvalifikovat tato plnění tak, aby byla nastolena taková situace,
jaká by existovala v případě neexistence plnění představujících tyto zneužívající praktiky.
V případě, že by předkládající soud dospěl k závěru, že některé ze smluvních podmínek týkajících se plnění spočívajících ve
finančním pronájmu, o něž jde ve věci v původním řízení, nebo zapojení společnosti Suas do těchto plnění představují zneužívající
praktiky, bude muset tento soud uvedená plnění překvalifikovat tak, že nebude přihlížet k existenci společnosti Suas nebo
že tyto smluvní podmínky změní nebo nepoužije.
V této souvislosti nesmí jít překvalifikování ze strany uvedeného soudu nad rámec toho, co je nezbytné k zajištění správného
uložení a výběru DPH a předcházení daňovým únikům (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Halifax a další, bod 92).
Za těchto podmínek je na čtvrtou otázku třeba odpovědět tak, že jestliže některé smluvní podmínky týkající se plnění spočívajících
ve finančním pronájmu, o něž jde ve věci v původním řízení, nebo zapojení prostřednické třetí společnosti do těchto plnění
představují zneužívající praktiky, je třeba uvedená plnění překvalifikovat tak, aby byla nastolena taková situace, jaká by
existovala v případě neexistence prvků těchto smluvních podmínek, které mají zneužívající charakter, nebo nezapojení této
společnosti.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Finanční zvýhodnění vyplývající z toho, že podnik využije takových plnění spočívajících ve finančním pronájmu majetku, o jaká
jde v původním řízení, namísto přímého nákupu tohoto majetku, nepředstavuje finanční zvýhodnění, jehož poskytnutí by bylo
v rozporu s cílem sledovaným relevantními ustanoveními šesté směrnice Rady 77/388/EHS ze dne 17. května 1977 o harmonizaci
právních předpisů členských států týkajících se daní z obratu – Společný systém daně z přidané hodnoty: jednotný základ daně,
ve znění směrnice Rady 95/7/ES ze dne 10. dubna 1995, a vnitrostátních předpisů provádějících tuto směrnici, za předpokladu,
že smluvní podmínky týkající se těchto plnění, zejména podmínky stanovení výše nájemného, odpovídají obvyklým tržním podmínkám
a že zapojení prostřednické třetí společnosti do uvedených plnění nepředstavuje překážku uplatnění uvedených ustanovení, což
musí ověřit předkládající soud. Okolnost, že se tento podnik v rámci svých běžných obchodních transakcí nepodílí na plněních
spočívajících ve finančním pronájmu, nemá v tomto ohledu žádný vliv.
2)
Jestliže některé smluvní podmínky týkající se plnění spočívajících ve finančním pronájmu, o něž jde ve věci v původním řízení,
nebo zapojení prostřednické třetí společnosti do těchto plnění představují zneužívající praktiky, je třeba uvedená plnění
překvalifikovat tak, aby byla nastolena taková situace, jaká by existovala v případě neexistence prvků těchto smluvních podmínek,
které mají zneužívající charakter, nebo nezapojení této společnosti.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: angličtina.