CELEX: 62007CJ0274
Fördragsbrott
Direktiv 2002/22/EG
Samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster
Artikel 26.3
Gemensamma europeiska larmnumret
Tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter om den uppringande

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Litauen har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 26.3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (nedan kallat direktivet om samhällsomfattande tjänster) (
EGT L 108, s. 51
), genom att inte i praktiken och i den mån det är tekniskt genomförbart säkerställa att lokaliseringsuppgifter om den uppringande tillhandahålls räddningstjänsten vid alla samtal till det gemensamma europeiska larmnumret 112 via allmänna telefonnät.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
I skäl 36 i direktivet om samhällsomfattande tjänster anges följande:
”Det är viktigt att användare kan ringa det gemensamma europeiska larmnumret 112 och alla övriga nationella larmnummer avgiftsfritt från alla telefoner, inbegripet telefonautomater, utan att behöva använda betalningsmedel … Den information om varifrån samtalet kommer, som skall göras tillgänglig för larmtjänsterna i den mån det är tekniskt genomförbart, kommer att förbättra nivån för skydd av och säkerhet för användare av 112-tjänster och bistå larmtjänsterna i deras arbete, under förutsättning att förmedlingen av samtal och associerade data till larmtjänsterna säkerställs …”
I artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall säkerställa att företag som driver allmänna telefonnät i den mån som det är tekniskt genomförbart till de myndigheter som ansvarar för larmtjänster tillhandahåller information om varifrån samtalet kommer för samtliga samtal till det gemensamma europeiska larmnumret 112.”
Enligt artikel 38.1 i direktivet om samhällsomfattande tjänster ska medlemsstaterna anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 24 juli 2003. De skall genast underrätta kommissionen om detta. De skall tillämpa dessa bestämmelser från och med den 25 juli 2003.
Enligt artikel 2 i Akt om villkoren för Republiken Tjeckiens, Republiken Estlands, Republiken Cyperns, Republiken Lettlands, Republiken Litauens, Republiken Ungerns, Republiken Maltas, Republiken Polens, Republiken Sloveniens och Republiken Slovakiens anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen (
EUT L 236, 2003, s. 33
) (nedan kallat anslutningsakten) och artikel 54 i samma akt ska Republiken Litauen följa direktivet om samhällsomfattande tjänster redan från den dag när den anslöt sig till Europeiska unionen, det vill säga den 1 maj 2004.
I artikel 19.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (nedan kallat ramdirektivet), föreskrivs följande:
”När kommissionen i enlighet med förfarandet i artikel 22.2 utfärdar rekommendationer till medlemsstaterna om harmonisering av genomförandet av bestämmelserna i det här direktivet och särdirektiven för att de mål som anges i artikel 8 skall uppnås, skall medlemsstaterna säkerställa att de nationella regleringsmyndigheterna tar största hänsyn till dessa rekommendationer när de utför sina uppgifter. Om en nationell regleringsmyndighet väljer att inte följa en rekommendation, skall den meddela kommissionen detta och motivera sin ståndpunkt.”
Skäl 10 i kommissionens rekommendation av den 25 juli 2003 om behandling av lokaliseringsuppgifter i elektroniska kommunikationsnät vid tillhandahållande av nödsamtalstjänster som byggts ut med samtalslokalisering (
EUT L 189, s. 49
) har följande lydelse:
”För att nödsamtalstjänster som byggts ut med lokaliseringsuppgifter skall kunna fungera måste nätoperatören fastställa uppringarens position och vidarebefordra den automatiskt till alarmeringscentraler som kan ta emot och använda lokaliseringsuppgifterna.”
I punkterna 4 och 13 i rekommendation 2003/558 anges följande:
”4.
För varje samtal till det europeiska larmnumret 112 bör operatörer av allmänna telefonnät (nedan kallade nätoperatörer) så långt det är tekniskt genomförbart vidarebefordra bästa tillgängliga lokaliseringsuppgifter om den uppringande till alarmeringscentralen. Fram till dess att den granskning som avses i punkt 13 har avslutats kan det godtas att operatören bara tillhandahåller lokaliseringsuppgifter på begäran.
…
13.
Medlemsstaterna bör förpliktiga sina nationella myndigheter att i slutet av 2004 rapportera till kommissionen om genomförandet av E112, så att kommissionen kan inleda en granskning med beaktande av de ökande kraven från alarmeringscentraler och räddningstjänster, och utvecklingen av och tillgången till teknisk kapacitet för lokalisering.”
Nationell rätt
Artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster införlivades med den litauiska rättsordningen genom artikel 65.4 i lag nr IX-2135 om elektronisk kommunikation (Elektroninių ryšių įstatymas nr IX-2135) av den 15 april 2004 (Žin., 2004, nr 69-2382) (nedan kallad lag om elektronisk kommunikation), som trädde i kraft den 1 maj 2004. I artikel 65.4 föreskrivs följande:
”Tillhandahållare av allmänna telefonnät och elektroniska kommunikationstjänster som är tillgängliga för allmänheten ska, utan tillstånd från abonnenten eller användare av elektroniska kommunikationstjänster, tillhandahålla lokaliseringsuppgifter (samt uppgifter om samtalsflödet) till de organ som tar emot nödsamtalen, bland annat polis, ambulans, brandkår och andra alarmeringscentraler för att dessa organ ska kunna besvara samtal från abonnenter och användare av elektroniska kommunikationstjänster och vidta nödvändiga åtgärder …”
Lag nr X-1092 av den 12 april 2007 (Žin., 2007, nr 46-1723) om ändring av artikel 65 i lag om elektronisk kommunikation trädde i kraft den 1 september 2007. I dess nya lydelse föreskrivs i artikel 65.4 att tillhandahållare av allmänna telefonnät och elektroniska kommunikationstjänster som är tillgängliga för allmänheten gratis ska lämna lokaliseringsuppgifter om den uppringande till den gemensamma alarmeringscentralen och att kostnaderna för inköp, installation (anpassning), underhåll och drift av den utrustning som är nödvändig för uppgiften ska finansieras med allmänna medel.
Republiken Litauen har förutom lagen om elektronisk kommunikation antagit ett antal rättsakter för att genomföra artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster. Bland dessa märks bland annat följande:
—
Lag nr IX-2246 om en gemensam alarmeringscentral (Bendrojo pagalbos centro įstatymas nr IX-2246) av den 25 maj 2004 (Žin., 2004, nr 90-3306).
—
Resolution nr 1500 från Republiken Litauens regering om att etablera en gemensam alarmeringscentral, om strategin för att införa det gemensamma europeiska larmnumret 112 och om godkännande av planen för hur detta ska genomföras (Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas nr 1500 dėl Bendrojo pagalbos centro įsteigimo ir vieno skubaus iškvietimo telefono numerio 112 įvedimo strategijos, jos įgyvendinimo plano patvirtinimo) av den 25 september 2002 (Žin., 2002, nr 95-4114).
—
Dekret nr 1V-389 från regleringsmyndighetens direktör med godkännande av förfarandet och tillvägagångssätten för att vidarebefordra samtal från abonnenter eller användare av kommunikationstjänster till den gemensamma alarmeringscentralen eller till räddningstjänsten [Ryšių reguliavimo tarnybos direktoriaus įsakymas Nr. 1V-389 dėl abonentų ir(ar) paslaugų gavėjų skambučių siuntimo į Bendrojo pagalbos centro ir(ar) pagalbos tarnybų numerius tvarkos ir sąlygų aprašo patvirtinimo] av den 21 april 2005 (Žin., 2005, nr 55-1918).
Det administrativa förfarandet
Kommissionen informerade i en formell underrättelse av den 10 april 2006 Republiken Litauen om att kommissionen hyste betänkligheter med avseende på huruvida artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster tillämpades korrekt. Betänkligheterna bestod i att när nödsamtal till det gemensamma europeiska larmnumret 112 kom från en mobiltelefon tillhandahölls inte räddningstjänsten några lokaliseringsuppgifter om den uppringande.
De litauiska myndigheterna bekräftade denna omständighet i sitt svar av den 11 juli 2006. De förklarade att inte alla operatörer av allmänna telefonnät och elektroniska kommunikationstjänster som var tillgängliga för allmänheten förfogade över den nödvändiga tekniska utrustningen för att leva upp till kraven och att myndigheterna inte hade kommit överens med operatörerna om vem som skulle stå för kostnaderna för samtalslokaliseringen. Den litauiska regeringen vidarebefordrade den 25 september 2006 kommissionen de senaste upplysningarna och angav vilka åtgärder den ämnade vidta för att säkerställa genomförandet av artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster.
Kommissionen skickade den 18 oktober 2006 ett motiverat yttrande i vilket den fastslog att Republiken Litauen i praktiken inte kunde säkerställa att lokaliseringsuppgifter om den uppringande fanns tillgängliga när nödsamtal till nummer 112 gjordes från mobiltelefoner. Republiken Litauen har därmed underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster. Kommissionen uppmanade samtidigt medlemsstaten att vidta nödvändiga åtgärder för att följa yttrandet inom två månader från mottagandet.
Den litauiska regeringen underströk i sitt svar av den 12 januari 2007 att ett lagförslag om ändring av artikel 65 i lagen om elektronisk kommunikation hade lagts fram i Litauens parlament. I lagförslaget föreslogs att kostnaderna för att vidarebefordra lokaliseringsuppgifter om den uppringande, som tidigare betalats av leverantörerna, nu skulle finansieras över statsbudgeten. Till skrivelsen bifogades ett avtal om tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter om den uppringande som ingåtts den 4 december 2006 mellan den gemensamma alarmeringscentralen och mobiltelefonoperatörerna.
Eftersom kommissionen bedömde att situationen fortfarande var otillfredsställande väckte den förevarande talan.
Prövning av talan
Huruvida talan kan tas upp till sakprövning
Parternas argument
Republiken Litauen har gjort gällande att talan inte ska tas upp till sakprövning, eftersom de anmärkningar som gjorts i det motiverade yttrandet hade ett annat innehåll än anmärkningarna i ansökan. Medan det i det motiverade yttrandet underströks att det i Litauen, vad beträffar samtal till 112 från en mobiltelefon, inte tillhandahölls lokaliseringsuppgifter om den uppringande enligt ”på begäran-metoden”, hänvisas i ansökan till skyldigheten att tillämpa ”vidarebefordringsmetoden”.
Kommissionen har genmält att båda metoderna, vidarebefordringsmetoden och på begäran-metoden, som anges i rekommendation 2003/558, nämns i det motiverade yttrandet och i ansökan. Republiken Litauen kan således själv välja vilken av dem medlemsstaten önskar tillämpa för att genomföra artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster.
Republiken Litauen har i sin duplik påpekat att det var först i repliken som kommissionen klargjorde sin nya ståndpunkt att medlemsstaterna inte bara kan utan även ska vidta de tekniskt enklaste åtgärderna för att lokalisera uppringaren, det vill säga använda på begäran-metoden. Eftersom kommissionens ståndpunkt var oklar fram till denna tidpunkt, uppfyllde inte kommissionen kravet att föremålet för en talan om fördragsbrott ska anges klart och tydligt.
Domstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis är syftet med det administrativa förfarandet att ge den berörda medlemsstaten möjlighet att dels fullgöra sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten, dels göra invändningar mot klagomål framställda av kommissionen (se bland annat dom av den 7 september 2006 i mål
C-484/04, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 2006, s. I-7471
, punkt 24 och däri angiven rättspraxis).
Ett korrekt genomförande av det administrativa förfarandet utgör en grundläggande garanti som åsyftas genom fördraget, inte bara som ett skydd för medlemsstatens rättigheter, utan också för att säkerställa att ett eventuellt domstolsförfarande får ett klart avgränsat tvisteföremål (se dom av den 15 februari 2007 i mål
C-34/04, kommissionen mot Nederländerna, REG 2007, s. I-1387
, punkt 49 och däri angiven rättspraxis).
Härav följer inledningsvis att föremålet för en talan som har väckts med stöd av artikel 226 EG avgränsas genom det administrativa förfarande som avses i denna bestämmelse. Talan måste följaktligen avse samma skäl och grunder som det motiverade yttrandet (se dom av den 20 juni 2002 i mål
C-287/00, kommissionen mot Tyskland, REG 2002, s. I-5811
, punkt 18, och av den 9 februari 2006 i mål
C-305/03, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 2006, s. I-1213
, punkt 22).
Vidare ska det motiverade yttrandet innehålla en sammanhängande och detaljerad redogörelse för skälen till kommissionens uppfattning att den berörda medlemsstaten har åsidosatt en av de skyldigheter som åligger den enligt EG-fördraget (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 19, och domen av det 7 september 2006 i målet kommissionen mot Förenade kungariket, punkt 26).
I förevarande mål konstateras att det i ansökan har hållits fast vid den anmärkning som hade riktats till Republiken Litauen under det administrativa förfarandet. Såväl under det administrativa förfarandet som vid domstolen hävdade kommissionen att medlemsstaten hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, genom att inte i praktiken säkerställa att företag som driver allmänna telefonnät i den mån som det är tekniskt genomförbart tillhandahåller räddningstjänsten lokaliseringsuppgifter om den uppringande vid alla samtal till det gemensamma europeiska larmnumret 112.
Vad beträffar det konkreta innehållet i och motiveringen av denna anmärkning påpekade kommissionen i den formella underrättelsen och i det motiverade yttrandet att det var tekniskt genomförbart för fastnätsoperatörer och mobilnätsoperatörer i Litauen att tillhandahålla dessa uppgifter åtminstone enligt den på begäran-metod som anges i rekommendation 2003/558. Kommissionen har emellertid inte ålagt Republiken Litauen att använda denna metod utan har endast uttalat att enligt kommissionens uppfattning är den skyldighet som föreskrivs i artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster tillämplig i detta mål, eftersom villkoret för teknisk genomförbarhet, som enligt artikel 26.3 är en förutsättning för skyldigheten, är uppfyllt.
I motsats till vad Republiken Litauen har anfört har kommissionen inte heller vid förhandlingen i domstolen påstått att medlemsstaterna är skyldiga att tillämpa en specifik metod för att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster. I ansökan och i repliken, liksom tidigare i den formella underrättelsen och i det motiverade yttrande, hänvisas nämligen endast till punkt 4 i rekommendation 2003/558, utan några krav på vilken metod i denna punkt som ska tillämpas.
Kommissionen har således hävdat, i bland annat repliken, inte att Republiken Litauen är tvungen att använda på begäran-metoden utan att medlemsstaten är skyldig att genomföra åtminstone den enklaste tekniska åtgärden för att säkerställa, från den tidpunkt som anges i anslutningsakten, att lokaliseringsuppgifter om den uppringande faktiskt vidarebefordras. Denna ståndpunkt är helt förenlig med den ståndpunkt som kommissionen framförde under det administrativa förfarandet.
Av det ovanstående följer att Republiken Litauens invändning om rättegångshinder inte kan godtas.
Prövning i sak
Parternas argument
Kommissionen anser att det är tekniskt genomförbart för litauiska tillhandahållare av allmänna mobiltelefonnät att tillhandahålla lokaliseringsuppgifter när uppringaren ringer nummer 112 från en mobiltelefon. Det framgår av de upplysningar som svaranden själv har lämnat att mobiltelefonnäten i Litauen inte har sådana specifika tekniska egenskaper att vidarebefordran av dessa uppgifter är omöjlig.
Det framgår bland annat av det avtal om tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter om den uppringande som ingicks den 4 december 2006 mellan den gemensamma alarmeringscentralen och tillhandahållarna av allmänna mobiltelefonnät att det är tekniskt möjligt att vidarebefordra uppgifterna men att detta kan innebära krav på ytterligare investeringar. Den omständigheten att sådana investeringar inte har gjorts och att förvärv av nödvändig teknisk utrustning har försenats kan inte betraktas som teknisk ogenomförbarhet i den mening som avses i artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster.
Kommissionen påpekade i sin replik att punkt 4 i rekommendation 2003/558, som kommissionen hänvisade till i sin ansökan, inte, mot bakgrund av att rekommendationen inte är rättsligt bindande, kan användas som rättslig grund för att medlemsstaterna ska tillämpa vidarebefordringsmetoden snarare än på begäran-metoden för att vidarebefordra lokaliseringsuppgifter om den uppringande. Även om Republiken Litauen således är fri att välja metod, ska medlemsstaten emellertid, enligt artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, genomföra åtminstone de tekniskt enklaste åtgärderna för att säkerställa att fastnätsoperatörer och mobilnätsoperatörer tillhandahåller dessa upplysningar från den tidpunkt som anges i anslutningsakten.
Republiken Litauen har gjort gällande att kommissionens anmärkning är ogrundad redan av det skälet att den inte har formulerats korrekt. Eftersom medlemsstaten har vidtagit alla möjliga rättsliga, tekniska och organisatoriska åtgärder för att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, borde kommissionen ha yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Litauen har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter genom att inte säkerställa att företag som tillhandahåller allmänna telefonnät vidarebefordrar lokaliseringsuppgifter om den uppringande till räddningstjänsten.
Vad beträffar frågan om teknisk genomförbarhet har Republiken Litauen hävdat att den gemensamma alarmeringscentralen förfogar över tekniska resurser att motta lokaliseringsuppgifter när någon ringer 112. Problemet är emellertid att de litauiska operatörerna av allmänna mobiltelefonnät inte alltid har tekniska resurser att vidarebefordra dessa upplysningar.
Republiken Litauen har påpekat att det vore betydligt enklare att anpassa på begäran-metoden, som av ekonomiska skäl används av vissa operatörer, än att gå över till vidarebefordringsmetoden. Vid samma tidpunkt som det beslutades att använda den modernare vidarebefordringsmetoden gjordes emellertid inte de tilläggsinvesteringar som är nödvändiga för att anpassa på begäran-metoden till behovet av att kunna lokalisera samtal till 112.
Republiken Litauen har härvidlag påpekat att det är stor skillnad mellan de tekniska resurser som är nödvändiga för att vidarebefordra upplysningar enligt på begäran-metoden och dem som krävs enligt vidarebefordringsmetoden och att de två metoderna förutsätter att det görs investeringar och att en viss tid avsätts för förberedelser. Denna omständighet, som har samband med teknisk genomförbarhet, ska beaktas vid prövningen av skälen till varför litauiska mobiltelefonoperatörer inte är redo att vidarebefordra uppgifterna till räddningstjänsten.
Det ska dessutom beaktas att det genom rekommendation 2003/558 har uppstått osäkerhet om hur de skyldigheter som följer av artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster ska genomföras och vilken tidsfrist som gäller för genomförandet. Ett fördragsbrott kan således endast föreligga om det var känt redan från början vilken metod som kan och ska tillämpas och från vilken tidpunkt. Republiken Litauen anser att om det hade stått klart redan från början att medlemsstaterna fick tillämpa på begäran-metoden, som är tekniskt enklare, hade Republiken Litauen kunnat använda denna möjlighet, vilket skulle ha inneburit en betydande tidsbesparing.
Punkterna 4 och 13 i rekommendation 2003/558 ska dessutom tolkas så att målsättningarna i direktivet om samhällsomfattande tjänster inte uppnås på ett effektivt sätt genom att använda på begäran-metoden och att det därför är nödvändigt att införa vidarebefordringsmetoden så vitt detta är möjligt. Eftersom ytterligare tid är nödvändig för att genomföra sistnämnda metod borde kommissionen i rekommendationen ha fastställt att fristen senarelades.
Domstolens bedömning
Medlemsstaterna ska inledningsvis säkerställa att företag som driver allmänna telefonnät, i den mån som det är tekniskt genomförbart, tillhandahåller räddningstjänsten lokaliseringsuppgifter om den uppringande vid samtliga samtal till det gemensamma europeiska larmnumret 112.
Det följer av skäl 36 i direktivet om samhällsomfattande tjänster att syftet med artikel 26.3 är att förbättra säkerheten för dem som använder 112-tjänsterna och att bistå larmtjänsterna i deras arbete.
Det framgår av ordalydelsen i och syftet med denna bestämmelse att medlemsstaterna, i den utsträckning det är tekniskt genomförbart, ska uppnå ett resultat, som inte endast består i att införa lämplig lagstiftning utan också består i att alla samtal till 112 kan lokaliseras och informationen faktiskt vidarebefordras till larmtjänsterna.
Republiken Litauen har inte förnekat att dessa upplysningar inte vidarebefordrades vid samtal från en mobiltelefon när den frist som angavs i det motiverade yttrandet löpte ut.
Vad inledningsvis beträffar Republiken Litauens argument att kommissionens anmärkning inte har formulerats korrekt, eftersom Republiken Litauen vidtagit alla nödvändiga rättsliga, tekniska och organisatoriska åtgärder för att införliva artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, kan detta argument inte godtas. Det framgår nämligen klart, såväl av det sätt på vilket anmärkningen är formulerad som av motiveringen, att kommissionen inte har kritiserat Republiken Litauen för att ha införlivat direktivet felaktigt eller otillräckligt, utan för att inte i praktiken kunna säkerställa att de berörda upplysningarna faktiskt tillhandahålls räddningstjänsten.
Vad därutöver beträffar kravet på teknisk genomförbarhet, som är knutet till medlemsstaternas skyldighet enligt artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, ska det fastslås att enligt de upplysningar som lämnats av Republiken Litauen har lokaliseringsuppgifter för samtal från allmänna mobiltelefonnät inte vidarebefordrats på grund av den omständigheten att nätoperatörerna saknar nödvändig teknisk utrustning som det skulle kräva betydande investeringar att anskaffa.
Det har i detta avseende gjorts gällande att lagstiftaren, efter en inledande oenighet mellan operatörerna och litauiska myndigheter om vem som skulle stå för kostnaderna för dessa investeringar, har ändrat artikel 65.4 i lagen om elektronisk kommunikation med verkan från den 1 september 2007. Numera föreskrivs i artikel 65.4 att operatörerna ska tillhandahålla de berörda upplysningarna gratis till den gemensamma alarmeringscentralen och att kostnaderna för att inskaffa, installera, anpassa, underhålla och driva den nödvändiga utrustningen ska finansieras med allmänna medel.
Härav följer, utan att det är nödvändigt att bedöma det avtal om tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter om den uppringande som slöts den 4 december 2006 mellan den gemensamma alarmeringscentralen och tillhandahållarna av allmänna mobiltelefonnät och om vars tolkning parterna är oeniga, att skälet till bristerna vid vidarebefordringen av lokaliseringsuppgifter för samtal från dessa nät inte beror på nätens tekniska prestanda, som objektivt sett skulle kunna utgöra ett hinder för att upplysningarna vidarebefordrades, utan på att nödvändiga investeringar inte gjorts för att förvärva och anpassa den utrustning som möjliggör denna vidarebefordran.
Kommissionen har med rätta påpekat att oförmågan att förvärva eller anpassa den nödvändiga tekniska utrustningen inte kan betraktas som tekniskt ogenomförbart i den mening som avses i artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster.
Vad slutligen beträffar Republiken Litauens argument beträffande vilken metod som ska användas för att vidarebefordra lokaliseringsuppgifter för samtal till 112, ska det fastslås att artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster inte lämnar några upplysningar i denna fråga och således lämnar medlemsstaterna valfrihet att besluta på vilket sätt de önskar att faktiskt säkerställa att uppgifterna vidarebefordras.
I punkt 4 i rekommendation 2003/558 hänvisas till två metoder. Den första metoden, vidarebefordringsmetoden, består i att telefonnätsoperatörerna vidarebefordrar uppgifterna automatiskt medan dessa uppgifter enligt den andra metoden, på begäran-metoden, endast tillhandahålls på begäran av alarmeringscentralerna.
Det följer visserligen av ordalydelsen i punkt 4 och i skäl 10 i rekommendation 2003/558 att kommissionen anser att den första metoden är mest effektiv och rekommenderar medlemsstaterna att ålägga i landet verksamma operatörer av allmänna telefonnät att tillämpa den, åtminstone efter en övergångsperiod. Men denna rekommendation, som inte är rättsligt bindande, kan inte åberopas som rättslig grund för att kräva att medlemsstaterna ska använda en specifik metod för att genomföra artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster.
Den omständigheten att rekommendation 2003/558 inte är rättsligt bindande följer inte endast av artikel 249 femte stycket EG. Den har även uttryckligen bekräftats i artikel 19 i ramdirektivet som utgör rättslig grund för att anta rekommendationen. Det framgår nämligen tydligt av artikel 19.1 att en nationell regleringsmyndighet kan välja att inte följa en rekommendation från kommissionen som antagits med stöd av ovannämnda bestämmelse, förutsatt att den meddelar detta till kommissionen och motiverar sin ståndpunkt.
Även om medlemsstaterna således fritt kan välja vilken metod telefonnätsoperatörerna ska använda för att vidarebefordra lokaliseringsuppgifter om 112-samtal, är de emellertid bundna av skyldigheten i artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster att säkerställa ett klart och tydligt resultat, nämligen att uppgifterna faktiskt kommer räddningstjänsten till handa.
En medlemsstat kan framför allt inte motivera en eventuell försening vid genomförandet av denna skyldighet med att medlemsstaten valt vidarebefordringsmetoden, enligt vilken lokaliseringsuppgifter om den uppringande vidarebefordras automatiskt.
Tvärtemot vad Republiken Litauen har gjort gällande medges det inte i rekommendation 2003/558 en längre frist för medlemsstater som valt vidarebefordringsmetoden. Kommissionen saknar nämligen inte endast behörighet att förlänga den bindande frist inom vilken medlemsstaterna ska införliva artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, utan det framgår dessutom av punkt 4 i rekommendationen att syftet med rekommendation inte på något sätt är att ge medlemsstaterna ytterligare tid att införliva direktivet. Även om det i punkt 4 således endast nämns en möjlighet för medlemsstaterna att föreskriva att vidarebefordringsmetoden ska användas efter en övergångsperiod, framgår det samtidigt av punkt 4 att upplysningarna under mellantiden åtminstone ska tillhandahållas på begäran av alarmeringscentralerna, det vill säga enligt på begäran-metoden.
Vad slutligen beträffar de påstådda oklarheterna beträffande metoden och tidsfristen för att genomföra den skyldighet som föreskrivs i artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, ska det fastslås att varken denna bestämmelse eller rekommendation 2003/558 ger upphov till någon objektiv tvekan i dessa avseenden. Mot denna bakgrund och med beaktande av att Republiken Litauen själv i sitt svaromål har hävdat att rekommendationen inte är rättsligt bindande för medlemsstaterna, kan Republiken Litauen inte med framgång göra gällande att förseningen med att genomföra artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster kan motiveras med att Republiken Litauen har missförstått sina skyldigheter.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts följer att Republiken Litauen har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 26.3 i direktivet om samhällsomfattande tjänster, genom att inte i praktiken och i den mån det är tekniskt genomförbart säkerställa att lokaliseringsuppgifter om den uppringande tillhandahålls räddningstjänsten vid alla samtal till det gemensamma europeiska larmnumret 112 via allmänna telefonnät.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Litauen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Litauen har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Republiken Litauen har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, genom att inte i praktiken och i den mån det är tekniskt genomförbart säkerställa att lokaliseringsuppgifter om den uppringande tillhandahålls räddningstjänsten vid alla samtal till det gemensamma larmnumret 112 via det allmänna telefonnätet.

2)
Republiken Litauen ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: litauiska