CELEX: 62004CJ0275
Neizpolnitev obveznosti države
Zunanji skupnostni tranzitni postopek
Uredbi (EGS) št. 2913/92 in 2454/93
Lastna sredstva Skupnosti
Dajanje na razpolago
Roki
Zamudne obresti
Neohranitev in neposredovanje dokazil, ki se nanašajo na določitev in na dajanje na razpolago lastnih sredstev

Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da:
—
na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (
UL L 130, str. 1
), v predpisanih rokih ni vknjižila določenih pravic;
—
ni preverila, ali je od 1. januarja 1995 zaradi prepozne vknjižbe na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000, prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago lastnih sredstev, s tem da je uničila arhive, ki zadevajo to obdobje, in o navedenih zamudah ni obvestila Komisije, da bi ta lahko izračunala zamudne obresti, ki so v skladu s členom 11 omenjene uredbe dolgovane zaradi prepoznega dajanja na voljo lastnih sredstev;
ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000, ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (
UL L 155, str. l
), katere cilj je enak, in iz člena 10 ES.
Pravni okvir
Sistem lastnih sredstev Skupnosti
Člen 2 Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov I: „Splošne določbe“, določa:
„1.   Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom določi takoj, ko pristojna služba države članice dolžnika obvesti o dolgovanem znesku. To obvestilo se opravi takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek pravice.
[…]“
Ta določba je bila z veljavnostjo od 14. julija 1996 spremenjena z Uredbo Sveta (Euratom, ES) št. 1355/96 z dne 8. julija 1996 (
UL L 175, str. 3
), katere vsebino je prevzel člen 2 Uredbe št. 1150/2000, ki določa:
„1.   Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 94/728/ES, Euratom določi takoj, ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice na račune in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih.
2.   Datum določitve pravice iz odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.
[…]“
Člen 3, prvi odstavek, uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki ravno tako spada pod naslov I, določa:
„Države članice sprejmejo vse ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se dokazila o določitvi pravice in dajanju lastnih sredstev na razpolago hranijo najmanj tri koledarska leta, šteto od konca leta, na katerega se dokazila nanašajo.“
Člen 3, drugi odstavek, Uredbe št. 1552/89 določa:
„Če se pri potrjevanju dokazil o določitvi pravice, ki ga izvrši državni organ sam ali v sodelovanju s Komisijo, izkaže, da je potreben popravek, se dokazila hranijo še dovolj dolgo po roku iz prvega odstavka, da se lahko popravek izvede in nadzoruje.“
Člen 3, tretji odstavek, Uredbe št. 1150/2000 določa:
„Če se pri potrjevanju dokazil iz prvega in drugega odstavka v skladu s členoma 18 in 19 te uredbe ali členom 11 Uredbe (EGS, Euratom) št. 1553/89 izkaže, da je potreben popravek, se dokazila hranijo še dovolj dolgo po roku iz prvega odstavka, da se lahko popravek izvede in nadzoruje.“
Člen 6(1) ter (2)(a) in (b) Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov II: „Računi virov lastnih sredstev“ [postal člen 6(1) in (3)(a) in (b) Uredbe št. 1150/2000], določa:
„1.   Račune lastnih sredstev, ki so razčlenjeni po vrstah sredstev, vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ, ki ga imenuje posamezna država članica.
(a)
Pravice, določene v skladu s členom 2, pod pogoji iz točke (b) tega odstavka, se knjižijo na računih [splošno označeni kot ‚računi A‘] najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena.
(b)
Pravice, ki niso knjižene na računih iz točke (a), ker še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, se v obdobju iz točke (a) prikazujejo na posebnih računih [splošno označeni kot ‚računi B‘]. Države članice lahko uporabijo isti postopek, kadar se višina pravic, za katere je bilo predloženo jamstvo, izpodbija, in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila.“
Člen 9 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki spada pod naslov III: „Dajanje lastnih sredstev na razpolago“, določa:
„1.   Po postopku iz člena 10 vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu za finance ali organu, ki ga je ta določila.
Račun se vodi brezplačno.
2.   Komisija zneske v dobro preračuna in knjiži na svoje račune […]“
V skladu z besedilom člena 10(1) Uredbe št. 1552/89 oziroma Uredbe št. 1150/2000, ki ravno tako spada pod naslov III, določa:
„Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja na podlagi člena 2(3) [Sklepa 88/376 oziroma Sklepa 94/728], se lastna sredstva iz člena 2(1)(a) in (b) [teh sklepov] vknjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena pravica v skladu s členom 2.
Pravice, ki se prikazujejo na računih [B] na podlagi [člena 6(2)(b) oziroma člena 6(3)(b)], pa se knjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice izterjane.“
Člen 11 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki ravno tako spada pod navedeni naslov III, določa:
„Za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) država članica plača obresti po obrestni meri, ki velja na denarnem trgu te države članice za kratkoročne javnofinančne operacije na predpisani datum knjiženja, povečani za dve odstotni točki. Ta obrestna mera se poveča za 0,25 odstotne točke za vsak mesec zamude. Povečana obrestna mera velja za celotno obdobje zamude.“
Člen 18 Uredbe št. 1552/89 [postal člen 18 Uredbe št. 1550/2000], ki spada pod naslov VII: „Določbe o inšpekcijskih ukrepih“, določa:
„1.   Države članice izvajajo preverjanja in preiskave v zvezi z določanjem pravic in dajanjem lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) [Sklepa 88/376 oziroma Sklepa 94/728] na razpolago. Komisija izvaja svoja pooblastila, kakor je določeno v tem členu.
2.   V skladu z odstavkom 1 države članice:
(a)
na zahtevo Komisije izvedejo dodatne inšpekcijske preglede. V svoji zahtevi Komisija navede razloge za dodatne inšpekcijske preglede;
(b)
na zahtevo lahko Komisija sodeluje pri inšpekcijskih pregledih, ki jih izvajajo.
Države članice ukrenejo vse potrebno, da omogočijo te inšpekcijske preglede. Če pri inšpekcijskih pregledih sodeluje Komisija, ji države članice dajo na voljo dokazila iz člena 3.
[…]“
Carinski predpisi Skupnosti
Člen 217(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (
UL L 302, str. 1
, v nadaljevanju: carinski zakonik) določa:
„Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ‚znesek dajatev‘ – morajo carinski organi, takoj po tem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov (vknjižba).
[…]“
Člen 218(3) istega zakonika določa:
„Če carinski dolg nastane pod drugimi pogoji, kot so navedeni v odstavku 1, se mora vknjižba ustreznega zneska dajatev opraviti v roku dveh dni, kar se šteje od dneva, ko imajo carinski organi možnost, da:
(a)
izračunajo znesek zadevnih dajatev
in
(b)
določijo dolžnika.“
Člen 219 tega zakonika določa:
„1.   Roki za vknjižbo iz člena 218 se lahko podaljšajo:
(a)
iz razlogov, ki se nanašajo na upravno ureditev držav članic, in predvsem v primerih centralnega knjigovodstva,
(b)
zaradi posebnih okoliščin, ki carinske organe ovirajo pri upoštevanju omenjenih rokov.
Tako podaljšani roki ne smejo biti daljši od 14 dni.
2.   Roki iz odstavka 1 se ne uporabljajo v primeru nepredvidljivih dogodkov ali višje sile.“
Člen 220(1) carinskega zakonika določa:
„Če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členoma 218 in 219 ali je bil vknjižen nižji znesek od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev, ali preostalega izterjevanega zneska dajatev, opraviti v roku dveh dni, ki se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek ter določijo dolžnika (
naknadna
vknjižba). Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 219.“
Člen 221(1) tega zakonika določa:
„Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.“
Člen 243 istega zakonika določa:
„1.   Vsaka oseba se lahko pritoži na odločbe carinskih organov, ki se nanašajo na uporabo carinske zakonodaje in to osebo neposredno in osebno zadevajo.
Pritoži se lahko tudi oseba, ki je carinske organe zaprosila za sprejetje odločbe v zvezi z uporabo carinske zakonodaje, vendar ti v roku iz člena 6(2) o zahtevku niso odločili.
Pritožbo je treba vložiti v državi članici, v kateri je bila odločba sprejeta ali vložen zahtevek zanjo.
2.   Pritožba se lahko vloži:
(a)
v začetni fazi pri carinskem organu, ki ga za ta namen določijo države članice;
(b)
v poznejši fazi pri neodvisnem organu, ki je lahko pravosodni organ ali enakovredno specializiran organ v skladu z veljavnimi predpisi v državah članicah.“
Člen 245 carinskega zakonika določa:
„Določbe v zvezi z izvajanjem pritožb sprejmejo države članice.“
Člen 246 tega zakonika določa:
„Ta naslov se ne uporablja za pritožbe, vložene zaradi odprave ali spremembe odločbe, ki so jo carinski organi sprejeli na podlagi kazenskega prava.“
Člen 378(1) in (2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (
UL L 253, str. 1
, v nadaljevanju: izvedbena uredba) določa:
„1.   Kadar pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kadar ni mogoče določiti kraja kršitve ali nepravilnosti, se brez poseganja v člen 215 [carinskega] zakonika šteje, da je kršitev ali nepravilnost nastala:
—
v državi članici, ki ji pripada urad odhoda,
ali
—
v državi članici, ki ji pripada urad tranzita na vstopu v Skupnost, ki je prejel potrdilo o prehodu,
če v roku, ki ga je treba določiti v skladu s členom 379(2), dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, kjer je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, ni predloženo v skladu z zahtevami carinskih organov.
2.   Kadar tako dokazilo ni predloženo in se s tem šteje, da je navedena kršitev ali nepravilnost nastala v državi članici odhoda ali v vstopni državi članici iz druge alinee prvega odstavka, ta država članica za tako blago obračuna carino in druge dajatve v skladu s predpisi Skupnosti ali nacionalnimi predpisi.“
Člen 379 izvedbene uredbe določa:
„1.   Če pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, urad odhoda o tem čim prej obvesti glavnega zavezanca, najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za tranzit Skupnosti.
2.   V obvestilu iz odstavka 1 navede predvsem rok, v katerem je treba uradu odhoda predložiti dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, tako da ustreza zahtevam carinskih organov. Ta rok znaša tri mesece od dneva obvestila iz odstavka 1. Če navedeno dokazilo ni predloženo v roku, pristojna država članica ukrepa tako, da pridobi plačilo pripadajočih carin in drugih dajatev. Kadar ta država članica ni tista, v kateri je urad odhoda, jo ta o tem takoj obvesti.“
Predhodni postopek
V okviru inšpekcijskega pregleda tradicionalnih lastnih sredstev, izvedenega od 1. do 5. decembra 1997, so zastopniki Komisije v carinskem uradu Anversja med drugim ugotovili, da je v treh primerih nezaključenih deklaracij zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti (deklaraciji T1 z dne 10. junija 1996, z dne 20. decembra 1995 oziroma z dne 17. januarja 1996) prisilna izterjava ustreznih lastnih sredstev zadevala zneske, za katere je bilo po mnenju Komisije predloženo jamstvo, niso pa bili izpodbijani, čeprav so bili ob določitvi vknjiženi na račun B, na račun A pa šele ob dejanski izterjavi. Zneski zadevnih carin so bili v višini 1800 BEF (44,62 EUR), 8292 BEF (205,55 EUR) in 4509 BEF (111,78 EUR).
Z dopisom z dne 28. aprila 1998 je Komisija belgijskim organom poslala poročilo št. 97-0-1 v zvezi z inšpekcijskim nadzorom meseca decembra 1997 in jih pozvala, naj sprejmejo ukrepe, potrebne za zagotovitev spoštovanja določb Skupnosti na področju računovodskega knjiženja, in naj zneske dajatev, ki so bili določeni ter za katere je bilo predloženo jamstvo in se jih ne izpodbija,
ex officio
vknjižijo na račun A, saj je bilo v predpisanih rokih ugotovljeno, da niso bili zaključeni. Komisija je od navedenih organov tudi zahtevala, naj preverijo, ali je od 1. januarja 1995 na podlagi prepoznega knjiženja na račun A prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago lastnih sredstev. Na koncu je Komisija te organe opozorila na določbe člena 11 Uredbe št. 1552/89, ki se nanašajo na plačilo zamudnih obresti.
Belgijski organi so v odgovoru z dne 8. oktobra 1998 zatrdili, da ravnajo v skladu s pravili Skupnosti in da je zato zahteva za preiskavo, ki bi pokrila vse belgijske carinske urade od 1. januarja 1995, postala brezpredmetna.
V dopisu z dne 2. februarja 2000 je Komisija poudarila, da morajo države članice učinkovito izterjati lastna sredstva in zlasti zneske, ki so kriti z jamstvom, ki je bilo predloženo v okviru zunanjega tranzitnega postopka (deklaracija T1, zvezek TIR, zvezek ATA, itd.). Tako bi bilo mogoče te zneske na račun B vknjižiti le, če bi bili pravilno izpodbijani, kar bi zlasti pomenilo spoštovanje za to predvidenih rokov in vložitev pritožbe v pisni obliki. Posledično je Komisija ponovila svojo zahtevo, naj belgijski organi na tem področju svoje ravnanje uskladijo s predpisi Skupnosti.
Navedeni organi so z dopisom z dne 31. maja 2000 ponovno zatrdili, da je njihov položaj v zvezi z obravnavanjem deklaracij T1 in nezaključenih zvezkov TIR v skladu s predpisi Skupnosti.
Komisija je ponovno ugovarjala tej trditvi in je 13. novembra 2001 na Kraljevino Belgijo naslovila pisni opomin, v katerem je spet navedla svoje očitke in zavrnila trditve, ki so jih podali organi te države članice, ter jih ponovno pozvala, naj predložijo seznam vseh deklaracij zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti, ki od 1. januarja 1995 niso bile zaključene v rokih, skupaj z natančno navedbo njihove računovodske obravnave. Poleg tega je omenjene organe opozorila na obveznost plačila zamudnih obresti v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89.
Ker je Kraljevina Belgija v odgovoru z dne 12. marca 2002 obdržala svoje stališče, je Komisija 28. oktobra 2002 na to državo članico naslovila obrazloženo mnenje, s katerim je to državo članico pozvala, naj sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem, in sicer v roku dveh mesecev od njegovega prejema.
Belgijski organi so 19. decembra 2002 Komisijo zaprosili za podaljšanje roka za odgovor na obrazloženo mnenje, in sicer do 28. januarja 2003. V dopisu z dne 30. januarja 2003 so navedli, da je treba zaradi obstoja podobnega primera, ki zadeva Zvezno republiko Nemčijo in v katerem teče postopek pred Sodiščem (zadeva C-105/02), počakati na njegovo odločitev, preden bi se izrekli o tem primeru.
V teh okoliščinah se je Komisija odločila vložiti to tožbo.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 30. novembra 2004 je bila Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovoljena intervencija v podporo predlogov Kraljevine Belgije.
Tožba
Dopustnost tožbe
Belgijska vlada navaja, da se je v času, ko so nastale pravice v zvezi z lastnimi sredstvi Skupnosti, ki so predmet obravnave v tem postopku, uporabljala ureditev Uredbe št. 1552/89.
Komisija glede tega zatrjuje, da so bili pogoji za vzpostavitev pravice Skupnosti do carinskega dolga, enaki pred kodifikacijo iz Uredbe št. 1150/2000 in po njej.
V zvezi s tem je treba omeniti, da se mora v skladu s sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti v okviru tožbe na podlagi člena 226 ES presojati glede na ureditev Skupnosti, ki je veljala ob koncu roka, ki ga je Komisija določila zadevni državi članici za uskladitev z obrazloženim mnenjem (glej zlasti sodbi z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
C-61/94, Recueil, str. I-3989
, točka 42, in z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji,
C-365/97, Recueil, str. I-7773
, točka 32).
Čeprav predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti prek zatrjevane neizpolnitve obveznosti v izreku obrazloženega sklepa in v pisnem opominu, pa kljub temu velja, da je dopustno, da Komisija predlaga ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz prvotne različice akta Skupnosti, ki je bil pozneje spremenjen ali razveljavljen, in ki so bile ohranjene v novih določbah. Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki nimajo ustreznika v prvotni različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2003, Komisija proti Italiji,
C-363/00, Recueil, str. I-5767
, točka 22).
Ni sporno, da so obveznosti, ki izhajajo iz členov 3, 6(1) ter (3)(a) in (b), 9(1), 10(1) in 11 Uredbe št. 1150/2000 veljale že na podlagi členov 3, 6(1) ter (2)(a) in (b), 9(1), 10(1) in 11 Uredbe št. 1552/89 (glej v zvezi z navedenimi členi 9(1) in 11 zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 12. junija 2003, točka 23).
Glede člena 2(1) Uredbe št. 1552/89 je Sodišče razsodilo, da se pravico Skupnosti do lastnih sredstev v smislu te določbe določi „takoj“, ko pristojni organi dolžnika obvestijo o dolgovanem znesku, to obvestilo pa se opravi takoj, ko je dolžnik znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek pravice (glej zlasti sodbo z dne 14. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Nizozemski,
C-460/01, ZOdl., str. I-2613
, točka 85). Obenem je Sodišče razsodilo, da je treba člen 2 Uredbe št. 1552/89, kot je bil spremenjen z Uredbo 1355/96 in prevzet v členu 2 Uredbe št. 1150/2000, razlagati tako, da morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi carinski organi izračunajo znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določijo dolžnika (sodba z dne 15. novembra 2005 v zadevi Komisija proti Danski,
C-392/02, ZOdl., str. I-9811
, točka 61).
Kot sicer navaja tudi belgijska vlada, so v teh okoliščinah obveznosti, ki izhajajo iz člena 2 Uredbe št. 1150/2000, glede določitve pravice Skupnosti do lastnih sredstev veljale že na podlagi člena 2 Uredbe št. 1552/89.
Posledično je predlog Komisije, naj se ugotovi, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000, dopusten.
Temelj
Prvi očitek: prepozna vknjižba določenih pravic na račun A
– Trditve strank
Komisija navaja, da je v skladu s členom 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 določene, vendar neizterjane pravice, za katere ni bilo predloženo nobeno jamstvo, mogoče knjižiti na račun B. Enako naj bi veljalo za določene, vendar neizterjane pravice, za katere je bilo jamstvo predloženo, če so bile izpodbijane v za to predvidenem roku in če so bile izpodbijane v pisni obliki. Določene zneske, za katere je bilo predloženo jamstvo in ki niso bili izpodbijani, pa naj bi bilo treba knjižiti na račun A, in sicer v predpisanih rokih, ne da bi bilo treba čakati na njihovo dejansko izterjavo.
Poleg tega naj v skladu z ustaljeno sodno prakso (sodba z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski,
C-96/89, Recueil, str. I-2461
, točka 38) obveznost knjiženja zneskov na račun A ne bi bila vezana na to, ali so države članice dajatve izterjale. V nasprotju s tem, kar trdi tudi vlada Združenega kraljestva, naj bi ta obveznost obstajala, če je bila pravica določena, je bilo zanjo predloženo jamstvo in ni bila izpodbijana, čeprav zadevna sredstva niso bila izterjana.
Da zavezujoči rok za knjiženje in dajanje na razpolago lastnih sredstev iz členov 6(3)(a) in 10 Uredbe št. 1150/2000 ne bi izgubil svojega polnega učinka, naj bi bile države članice ta rok dolžne spoštovati pri knjiženju in dajanju na razpolago zadevnih zneskov, kljub obstoju nacionalnega pravila, po katerem lahko dolžnik carinski dolg izpodbija po izteku tega roka. Ta obveznost naj dolžniku ne bi onemogočala vložitve pritožbe zunaj tega roka, pritožba pa bi lahko povzročila storno ali pa popravek dolga (člena 2(4) in 8 Uredbe št. 1150/2000).
Po mnenju Komisije se pojem „izpodbijanje“ nanaša najprej na postopek pritožbe, ki ga določata člena 243 in 245 carinskega zakonika, in šele nato na nacionalno zakonodajo, ki mora biti v skladu s predpisi Skupnosti. Če ta ne vsebuje popolne ureditve pritožb na področju carin, bi moralo biti izpodbijanje v vsakem primeru, kot pravi člen 243 carinskega zakonika, „vloženo“, kar naj bi v nasprotju s tem, kar zatrjuje tudi vlada Združenega kraljestva, pomenilo izrecno in vidno delovanje dolžnika proti določitvi dolga, torej izpodbijanje v pisni obliki. Samo neplačilo naj v tem pogledu ne bi zadostovalo. Tako naj bi bili zagotovljeni oblikovna usklajenost, saj se tudi določitev dolga opravi pisno, možnost predložitve dokaza o pomanjkanju soglasja glede določitve dolga, kot tudi zahteva hitrega in enotnega dajanja na razpolago (glej zlasti sodbo z dne 14. novembra 2002 v zadevi SPKR,
C-112/01, Recueil, str. I-10655
, točka 34 in naslednje).
Poleg tega naj zavrnitev poroka za kritje carinskega dolga dolžnika načeloma ne bi pomenila, da ta izpodbija utemeljenost osnovnega dolga, temveč bolj, da izpodbija obveznost plačila tega dolga po tem, ko se je prisilno izterjevanje že začelo. Tudi ob predpostavki, da se izpodbijanje poroka šteje za izpodbijanje v smislu člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000, naj to v vsakem primeru ne bi imelo nobenega učinka na obveznost vknjižbe iz te določbe, saj so belgijski organi sami priznali, da je bilo v obravnavanem primeru izpodbijanje odgovornega poroka podano po izteku zavezujočega in končnega roka za vknjižbo lastnih sredstev.
K temu je treba dodati, da naj Kraljevina Nizozemska ne bi zatrjevala ali predložila dokaza, da je porok zadevne pravice izpodbijal.
Belgijski organi naj se tudi ne bi mogli sklicevati na okoliščino, da naj bi jim skupna narava jamstva onemogočala vedeti, ali to dejansko pokriva deklaracijo T1, saj člen 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 ne vsebuje razlikovanja glede kritja jamstev. Odgovornost poroka naj bi bila poleg tega stranska. Države članice naj bi svobodno določale, kakšno vrsto jamstva zahtevajo za kritje carinskega dolga, pri čemer je edini pogoj ta, da je to jamstvo učinkovito in zadostno, v nasprotnem primeru pa bi te države morale nositi posledice. Nasprotna razlaga, h kateri pristopa tudi vlada Združenega kraljestva, naj ne bi imela nobene podlage v besedilu člena 6 Uredbe št. 1150/2000.
Iz člena 195 carinskega zakonika naj bi jasno izhajalo, da lahko carinski organi zavrnejo jamstvo, če menijo, da to ne zagotavlja na zanesljiv način plačila carinskega dolga. Za skupno jamstvo naj bi člen 192(1), zadnji pododstavek, istega zakonika določal, da je treba znesek tega jamstva določiti v višini, ki omogoča v vsakem trenutku pokritje zneska zadevnih carinskih dolgov. Te določbe naj bi jasno kazale, da dejstvo, da jamstvo ne ustreza carinskemu dolgu, ne vpliva na obstoj obveznosti zagotavljanja, da je za navedeni dolg predloženo jamstvo. Trditev belgijskih organov – po kateri vknjižba zneska na račun A ne more nikoli presegati vrednosti, za katero je bilo predloženo jamstvo – naj ne bi imela nobene podlage v Uredbi št. 1150/2000 in je torej ni mogoče sprejeti.
Belgijska vlada navaja, da v primeru nezaključka ali goljufivega zaključka deklaracije T1 člen 2 Uredbe št. 1552/89 določa štiri pogoje, zato da pride do določitve pravice Skupnosti do zneska carinskega dolga, in sicer da morajo carinski organi ugotoviti nezaključek, da lahko izračunajo zakonito dolgovani znesek, da lahko določijo dolžnika in ga obvestijo o carinskem dolgu.
Ta vlada tudi opozarja, da mora – če deklaracija ni bila zaključena in če glavni dolžnik dokaza o pravilnosti tranzitnega postopka ali o kraju, na katerem je nastala kršitev ali nepravilnost, ne predloži v treh mesecih od obvestila o nezaključku, ki mora biti opravljeno v enajstih mesecih, ki sledijo vpisu deklaracije – država članica odhoda izterjati carine, dolgovane na podlagi členov 378 in 379 izvedbene uredbe.
Po določitvi bi morale biti pravice knjižene na račun lastnih sredstev (šlo naj bi za enako knjiženje, kot je tisto iz členov 217 in 220 carinskega zakonika), ki ga vodi vsaka država članica na podlagi člena 6(1) in (2) Uredbe št. 1552/89. Če je za znesek, ki še ni bil izterjan, predloženo jamstvo, naj bi bil ta knjižen na račun A, vendar tako, da vknjižba ne presega zneska, za katerega je bilo predloženo jamstvo. Kadar so določene pravice, za katere je predloženo jamstvo, izpodbijane in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenile, naj bi bil znesek, za katerega je bilo predloženo jamstvo, vknjižen na račun B.
Po opravljeni določitvi bi morala biti lastna sredstva tudi dana na razpolago Komisiji (člen 10 Uredbe št. 1552/89), razen v primeru višje sile ali nezmožnosti izterjave brez krivde države članice (člen 17 iste uredbe). Za vsako zamudo bi bilo treba plačati zamudne obresti (člen 11 te uredbe).
Po mnenju belgijske vlade iz členov 10 in 17 Uredbe št. 1552/89 izhaja, da je bil račun B vzpostavljen zato, da bi bilo državam članicam omogočeno, da dajo zneske na razpolago takoj, ko so ti bili izterjani, torej je namenjen izognitvi temu, da bi bili zneski, ki jih ne bo mogoče izterjati v roku, določenem v členu 6(2)(a) Uredbe št. 1552/89, v breme države članice.
Belgijska vlada poleg tega zatrjuje, da primer izpodbijanja pravic, določen v členu 6(2)(b) Uredbe št. 1552/89, predpostavlja, da je bil dolžnik o določenih pravicah obveščen (torej po obvestilu o teh pravicah oziroma po njihovi vknjižbi), tako da mora biti državam članicam v primeru izpodbijanja še neizterjanih dajatev vedno omogočeno, da znesek pravic vknjižijo na račun B, saj v tistem trenutku ne morejo vedeti, ali bo dolžnik te pravice pozneje izpodbijal.
Belgijska vlada meni, da Uredba št. 1552/89 ne vzpostavlja nobene povezave med postopkom pritožbe iz členov 243 in 245 carinskega zakonika in pojmom „izpodbijanje“ iz člena 6(2)(b) te uredbe ter da ni predvidenih nobenih pravil glede oblike, v kateri mora biti to izpodbijanje vloženo. Poleg tega naj zakonodaja Skupnosti ne bi vsebovala nobene določbe o načinu in roku, v katerem mora biti dolg izpodbijan. Zato naj bi se bilo glede tega treba opreti na nacionalno zakonodajo ali na upravne običaje, ki veljajo v državi članici.
Med letom 1997, v katerem bi po mnenju Komisije moralo priti do formalnih izpodbijanj, za dolžnike v Belgiji naj ne bi bil uveden noben upravni postopek, nezaključek ali goljufivi zaključek dokumentov zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti pa naj bi bil poleg tega predmet kazenskih sankcij. Belgijska vlada meni, da to dolžniku ni onemogočalo neformalnega izpodbijanja (brez kakršnega koli pogoja glede oblike ali rokov). V tem pogledu naj bi dejstvo, da glavni dolžnik ni ugodil zahtevku za plačilo, upravni organi na podlagi domnev in svojih obsežnih izkušenj na področju nepravilnosti sistema tranzitnega postopka Skupnosti razlagali kot izpodbijanje pravic
per se
.
Ta vlada poleg tega trdi, da je jamstvo v večini primerov skupno in predloženo za več deklaracij. Čeprav lahko carinski urad odhoda pri potrjevanju deklaracije T1 preverja obstoj in veljavnost jamstva, in sicer s pomočjo potrdila in navedene deklaracije, pa kljub temu ni pristojen za preverjanje, ali je skupno jamstvo že služilo v drugih uradih za kritje drugih deklaracij T1 ali če je skupno jamstvo že popolnoma izčrpano oziroma ali je dokument ponarejen. Zato po izteku roka iz člena 379(2) izvedbene uredbe urad odhoda ne more biti prepričan o učinkovitosti tega jamstva, kar naj bi utemeljevalo vknjižbo zadevnih zneskov na račun B. Dodati naj bi bilo treba tudi dejstvo, da ima tudi porok pravico izpodbijati odločbo carinskih organov, saj ima ta zanj negativne posledice. Zato naj Komisija ne bi dokazala, da je Kraljevina Belgija v obravnavanih primerih, ki so predmet tega postopka, kršila zakonodajo Skupnosti.
Združeno kraljestvo navaja, da kadar je za pravico v celoti predloženo posamezno jamstvo (ki jo določa člen 373 izvedbene uredbe), kar je primer, v katerem država članica lahko zagotovi, da je to učinkovito in zadostno, in lahko prosto določi vrsto jamstva, ki ga zahteva, mora ta država po izteku ustreznega roka [v skladu s členom 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000] ta znesek vknjižiti na račun A, razen če je glavni dolžnik, porok ali vsaka druga oseba v skladu z nacionalnim pravom zadevni znesek dajatev pred iztekom tega roka izpodbijal, zaradi česar bi se znesek lahko spremenil. Če za pravico ni predloženo jamstvo, v celoti ali delno, in če so carinski organi pravilno izvajali svoja pooblastila, ki jih določa pravo Skupnosti za odobritev opustitve ali nižje ravni jamstva v skladu s členom 361 izvedbene uredbe, bi bilo treba za namene zakonodaje šteti, da za dolg ni bilo predloženo jamstvo in da ga je torej treba vknjižiti na račun B. Podredno, če je za pravico predloženo jamstvo le v enem delu, bi morala država članica na račun A vknjižiti le del, za katerega je bilo jamstvo dejansko predloženo. Poleg tega in podredno bi bilo, če je za pravico predloženo skupno jamstvo, kljub temu treba šteti, da jamstvo za pravico ni bilo predloženo dokler carinski organi ne ugotovijo, ali je kritje zadostno in ali je bilo torej za pravico predloženo učinkovito in zadostno jamstvo.
– Presoja Sodišča
Treba je poudariti, da v obravnavanem primeru nista bila izpodbijana ne obstoj carinskega dolga ne znesek spornih pravic, in sicer 44,62 EUR, 205,55 EUR oziroma 111,78 EUR. Nasprotno pa belgijska vlada izpodbija očitek Komisije, da je sporne zneske prepozno vknjižila na račun A, in sicer šele po njihovi dejanski izterjavi konec leta 1997.
Člen 6(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ, ki ga te imenujejo, račune lastnih sredstev. V skladu s odstavkom 3(a) in (b) istega člena so države članice dolžne vknjižiti pravice, „določene v skladu s členom 2“ iste uredbe, najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena pravica, ali na račun A ali na račun B, če so izpolnjeni določeni pogoji.
V skladu z besedilom člena 2(1) in (2) Uredbe št. 1150/2000 se pravica Skupnosti do lastnih sredstev določi „takoj“, ko so izpolnjeni pogoji za „knjiženje“ pravice na račune in za „obvestilo“ dolžnika, določeni v carinskih predpisih. Datum določitve pravice iz tega odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.
Glede „knjiženja“ in „obvestila“ dolžnika o znesku pravice člen 2 Uredbe št. 1150/2000 napotuje na carinske predpise, torej v tem primeru carinski zakonik in izvedbeno uredbo.
Kot je Sodišče poudarilo v točki 59 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, iz členov 217, 218 in 221 carinskega zakonika izhaja, da so zgoraj omenjeni pogoji izpolnjeni, ko imajo carinski organi na voljo potrebne elemente in torej lahko izračunajo znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ter določijo dolžnika (glej v tem smislu sodbi z dne 14. aprila 2005 v zgoraj navedeni zadevi Komisija proti Nizozemski, točka 71, in v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-104/02, ZOdl., točka 80). Države članice ne morejo opustiti določitve terjatev, tudi če jih izpodbijajo, ker se lahko finančno ravnovesje Skupnosti zaradi ravnanja ene države članice poruši (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 60).
Zato morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi carinski organi izračunajo znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določijo dolžnika (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 61), in posledično te pravice knjižiti na račun v skladu s členom 6 Uredbe št. 1150/2000.
V obravnavanem primeru se belgijskim organom ne očita, da so prepozno določili pravico do zadevnih lastnih sredstev niti da določenih pravic niso knjižili nemudoma po tej določitvi, temveč da so sporne zneske, ki so bili določeni in o katerih je bil glavni dolžnik obveščen v skladu z določbami carinskega zakona in izvedbene uredbe, prikazali na računu B, namesto da bi jih v roku iz člena 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000 knjižili na račun A.
V zvezi s knjiženjem lastnih sredstev je treba navesti, da člen 6(3)(a) in (b) Uredbe št. 1150/2000 določa, da morajo države članice pravice, določene v skladu s členom 2 iste uredbe, knjižiti na račun A najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena pravica, ne da bi posegale v možnost, da se na račun B v istem roku knjižijo določene pravice, ki „še niso izterjane“ in za katere „ni bilo predloženo jamstvo“, kot tudi določene pravice, „za katere je bilo predloženo jamstvo“, vendar se njihova višina „izpodbija in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila“.
Z namenom dajanja lastnih sredstev na razpolago člen 9(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v ta namen odprt v imenu Komisije, in sicer po postopku iz člena 10 navedene uredbe. V skladu z odstavkom 1 zadnje navedene določbe se lastna sredstva po odštetju stroškov zbiranja vknjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena v skladu s členom 2 iste uredbe, z izjemo pravic, ki se knjižijo na račun B na podlagi člena 6(3)(b) te uredbe, ki pa se knjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice „izterjane“.
Belgijska vlada po eni strani navaja, da so bile pravice, na katere se nanaša ta postopek, „izpodbijane“ v smislu člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000, tako da so lahko bili zadevni zneski pravilno knjiženi na računu B do dejanske izterjave. Izpodbijanje v smislu te določbe naj bi bilo opravljeno s samo zavrnitvijo plačila in brez kakršne koli formalne pritožbe. Do izpodbijanja bi lahko prišlo tako s strani poroka kot s strani glavnega dolžnika.
V tem pogledu je treba poudariti, da neplačila spornih zneskov ni mogoče šteti za enakovredno izpodbijanju pravic za namene člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000. Člen 243(1), tretji pododstavek, carinskega zakonika izrecno določa, da je pritožbo, omogočeno vsaki osebi, na odločbe carinskih organov, ki se nanašajo na uporabo carinske zakonodaje in to osebo neposredno in osebno zadevajo, treba „vložiti“ v državi članici, v kateri je bila odločba sprejeta ali vložen zahtevek zanjo, odstavek 2 iste uredbe pa določa, da se pritožbo lahko vloži najprej „pri carinskem organu“, nato pa „pri neodvisnem organu“. Zahteva po formalni pritožbi, ki je tako oblikovana v navedenem členu 243 je nujna iz razlogov pravne varnosti in omogoča zagotavljanje skrbne in enotne uporabe določb s področja carin, v interesu hitrega in učinkovitega dajanja na razpolago lastnih sredstev Skupnosti (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nizozemski z dne 14. aprila 2005, točka 60).
V teh okoliščinah in ob neobstoju dokaza o tem, da je glavni dolžnik v predvidenem roku iz člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 izpodbijal sporne pravice, je treba ugotoviti, da belgijska vlada ni dokazala, da bi lahko ravnanje glavnega dolžnika upravičilo vknjižbo navedenih pravic na račun B.
Glede trditve, da lahko do izpodbijanja v smislu člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 pride s strani poroka, je dovolj ugotoviti, da v obravnavanem primeru omenjena vlada ni dokazala niti zatrjevala, da je porok zadevne pravice izpodbijal pred iztekom roka, določenega v navedeni določbi, in tudi ne, da bi se sporne pravice po rešitvi nastalega spora lahko spremenile.
Belgijska vlada po drugi strani prereka, da so bile zadevne neizpodbijane pravice lahko pravilno vknjižene na račun B, saj dejansko zanje ob izteku roka, določenega za knjiženje spornih pravic, ni bilo predloženo jamstvo v smislu navedenega člena 6(3)(b).
V tem pogledu zadostuje ugotovitev, da ta vlada, ki priznava, da je bilo za sporne pravice predloženo jamstvo, v vsakem primeru ni dokazala, da je bilo navedeno jamstvo nezadostno za zagotavljanje plačila navedenih zneskov ob izteku zgoraj navedenega roka.
Nepravilno knjiženje pravic na račun B je povzročilo prepozno knjiženje ustreznih lastnih sredstev na račun Komisije, ki mora biti v skladu s členoma 9 in 10 Uredbe št. 1150/2000 izvedeno v enakem roku, kot je določen za knjiženje teh pravic na račun A ob uporabi člena 6(3)(a) iste uredbe.
Na podlagi člena 11 Uredbe št. 1150/2000 zadevna država članica za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) iste uredbe plača zamudne obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se zahtevajo ne glede na razlog za zamudo, s katero so bila ta sredstva nakazana na račun Komisije (glej zlasti zgoraj navedeno zadevo Komisija proti Nizozemski z dne 14. aprila 2005, točka 91).
Zato ugotovljene zamude pri knjiženju lastnih sredstev na račun Komisije v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 povzročijo nastanek pravice do zamudnih obresti, katerih neplačila Kraljevina Belgija ne zanika.
Tako je očitek Komisije glede kršitve členov 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000 utemeljen.
Drugi očitek: zavrnitev posredovanja informacij Komisiji
– Trditve strank
Kar zadeva očitek glede zavrnitve belgijskih organov, da bi Komisiji predložili seznam nezaključenih deklaracij tranzitnega postopka Skupnosti od leta 1995 naprej in ki se nanašajo na druge operacije, za katere je bila vknjižba na račun te institucije prepozna, Komisija navaja, da so bili ti organi popolnoma seznanjeni o tem, da je preverjala, ali je bil popravek potreben zunaj nekaterih posameznih primerov, tako da bi morali ohraniti ne samo dokumente, ki so bili preverjeni ob tem inšpekcijskem pregledu, temveč tudi vse dokumente, ki so bili predmet identičnega računovodskega obravnavanja po treh koledarskih letih, šteto od konca leta, na katerega se dokazila nanašajo. S tem, ko so uničili te dokumente, naj bi omenjeni organi kršili člen 3 Uredbe št. 1150/2000. Poleg tega naj bi za Kraljevino Belgijo veljala obveznost sodelovanja, ki izhaja iz člena 10 ES, in bi torej te informacije morala posredovati Komisiji (glej sodbo z dne 7. marca 2002 v zadevi Komisija proti Italiji,
C-10/00, Recueil, str. I-2357
, točki 88 in 89). To dejansko stanje naj bi jasno kazalo na to, da v nasprotju s tem, kar trdi belgijska vlada, le-ta ni mogla domnevati, da je bila Komisija zadovoljna z odgovori, ki jih je prejela v predhodni fazi postopka.
Belgijska vlada navaja, da so obveznosti držav članic glede inšpekcijskih pregledov lastnih sredstev izrecno in jasno določene v členu 18 Uredbe št. 1552/89.
Kraljevina Belgija navaja, da je lahko upravičeno menila, da je pravilno uporabila predpise Skupnosti.
Po mnenju te vlade je bil poziv – ki ga je oblikovala Komisija, za preverjanje vseh deklaracij zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti, ki jih je potrdil belgijski carinski urad in ki v štirinajstem mesecu po svoji potrditvi niso bile zaključene, torej okrog 10000 deklaracij letno, in za posredovanje računovodskih podatkov za obdobje več kot treh let – premalo natančen glede zadevnega primera in ni bil sorazmeren z ugotovitvami zastopnikov Komisije, ki so opravili inšpekcijski pregled (tri nezaključene deklaracije Tl glede pravic v znesku 44,62 EUR, 205,55 EUR in 111,78 EUR). Poleg tega je bilo popolnoma nemogoče odpreti okrog 30000 spisov, po eni strani zaradi razpoložljivih sredstev in zaposlenih, po drugi strani pa zato, ker se arhivi niso več hranili (po izteku roka treh let). Belgijska vlada naj bi se znašla v položaju, ko v razumnih okoliščinah in ne da bi ogrozila delovanje svojih služb in svoje organizacije, ni mogla pridobiti dokumentov ali pa ugoditi zahtevanemu preverjanju (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 7. marca 2002, točka 91).
Samo za leta od 1995 do 1997 naj bi hranjenje dokumentov zadevalo okrog 12 milijonov deklaracij skupaj z njihovimi dokazili, če ne štejemo deklaracij za tekoče leto. Sredstva za hranjenje in skladiščenje naj bi pomenila veliko materialno in denarno obremenitev. S stališča materialnih in denarnih sredstev naj bi bilo čas hranjenja teh dokazil nemogoče podaljšati za več dodatnih let.
– Presoja Sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso izhaja iz člena 10 ES, da morajo države članice v dobri veri sodelovati pri vseh poizvedbah Komisije na podlagi člena 226 ES in ji posredovati vse v ta namen zahtevane informacije (glej zlasti sodbo z dne 6. marca 2003 v zadevi Komisija proti Luksemburgu,
C-478/01, Recueil, str. I-2351
, točka 24).
V zvezi z obveznostjo držav članic, po kateri te zaradi lojalnega sodelovanja s Komisijo sprejemajo ukrepe, ki omogočajo zagotavljanje uporabe določb Skupnosti o ugotavljanju morebitnih lastnih sredstev, je Sodišče presodilo, da iz te obveznosti, ki je na področju preverjanja natančneje določena v členu 18 Uredbe št. 1552/89, zlasti izhaja, da mora, če je Komisija močno odvisna od elementov, ki jih predloži zadevna država članica, ta država na primeren način dati Komisiji na razpolago dokazila in druge potrebne dokumente, tako da slednja lahko preveri, ali in eventualno koliko so zadevni zneski povezani z lastnimi sredstvi Skupnosti (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji z dne 7. marca 2002, točke od 89 do 91).
Na podlagi inšpekcijskih pregledov zastopnikov Komisije v Belgiji meseca decembra 1997, ki so pokazali določeno število primerov dokončno določenih pravic v zvezi z operacijami na podlagi dokumentov T1, ki so bile knjižene na račun B, medtem ko bi po mnenju Komisije morale biti knjižene na račun A, je ta institucija od aprila 1998 večkrat od belgijskih organov zahtevala, naj preverijo, ali je od 1. januarja 1995 zaradi prepozne vknjižbe na račun A prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago lastnih sredstev, in naj jo o morebitnih navedenih primerih obvestijo, da bo lahko izračunala zamudne obresti, ki se v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 dolgujejo zaradi prepoznega dajanja na razpolago lastnih sredstev.
Kraljevina Belgija je s tem, da te zahteve ni izpolnila, kršila svoje obveznosti iz člena 10 ES.
Kot je bilo poudarjeno v členu 84 te sodbe, je bila namreč zahteva Komisije utemeljena s tem, da je bilo med inšpekcijskim pregledom, ki ga je Komisija opravila novembra 1997, ugotovljeno določeno število primerov, ki so po mnenju te institucije kazali na kršitev Uredbe št. 1552/89. Komisija je zato lahko od Kraljevine Belgije zahtevala, naj ji predloži informacije glede drugih podobnih primerov od 1. januarja 1995, natanko ob tem, da morajo ob uporabi člena 3, prvi odstavek, te uredbe države članice sprejeti vse ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se dokazila o določitvi pravice in dajanju lastnih sredstev hranijo na razpolago najmanj tri koledarska leta, šteto od konca leta, na katerega se dokazila nanašajo.
Obsega in zapletenosti nalog, ki bi jih zahtevala carinska uprava, ni mogoče upoštevati, že zato, ker belgijski organi svoje stališče utemeljujejo z razlago predpisov Skupnosti, ki je Sodišče ni sprejelo (glej točki 67 in 68 te sodbe).
S tem, ko je uničila arhive, ki se nanašajo na navedeno obdobje, vključno s tistimi, ki zadevajo tri spise, ki so predmet obravnavanja v tem postopku, je belgijska vlada očitno kršila svoje obveznosti iz naslova člena 3 Uredbe št. 1150/2000, ki v tretjem pododstavku določa, da se, če se pri potrjevanju dokazil o določitvi pravice, ki ga izvrši državni organ sam ali v sodelovanju s Komisijo, izkaže, da je potreben popravek, dokazila hranijo še dovolj dolgo po roku iz prvega odstavka tega člena, da se lahko popravek izvede in nadzoruje.
V teh okoliščinah je tudi drugi očitek glede kršitve členov 10 ES in 3 Uredbe št. 1150/2000 ravno tako utemeljen.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija:
—
s tem, da na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000, v predpisanih rokih ni vknjižila določenih pravic
—
s tem, da ni preverila, ali je od 1. januarja 1995 zaradi prepozne vknjižbe na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000, prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago lastnih sredstev, s tem da je uničila arhive, ki zadevajo to obdobje in o navedenih zamudah ni obvestila Komisije, da bi ta lahko izračunala zamudne obresti, ki so v skladu s členom 11 omenjene uredbe dolgovane zaradi prepoznega dajanja na voljo lastnih sredstev;
ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000 – ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila Uredbo št. 1552/89, katere cilj je enak – ter iz člena 10 ES.
Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. V skladu z odstavkom 4 istega člena nosi Združeno kraljestvo svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
S tem, da na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, v predpisanih rokih ni vknjižila določenih pravic,
s tem, da ni preverila, ali je od 1. januarja 1995 zaradi prepozne vknjižbe na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000, prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago lastnih sredstev, s tem da je uničila arhive, ki zadevajo to obdobje, in o navedenih zamudah ni obvestila Komisije Evropskih Skupnosti, da bi ta lahko izračunala zamudne obresti, ki so v skladu s členom 11 omenjene uredbe dolgovane zaradi prepoznega dajanja na voljo lastnih sredstev,
Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000, ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, katere cilj je enak, in iz člena 10 ES.

2.
Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.

3.
Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.