CELEX: 62008CJ0265
Direktiva 2003/55/ES
Notranji trg zemeljskega plina
Poseg države v dobavno ceno zemeljskega plina po 1. juliju 2007
Obveznosti javnih storitev podjetij, ki delujejo v plinskem sektorju

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55/ES z dne 26. junija 2003
o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES (UL L 176, str. 57).
Ta predlog je bil vložen v okviru sporov med Federutility, Assogas, Libarna Gaz SpA, Collino Commercio SpA, Sadori Gas Srl,
Egea Commerciale Srl, E.On Vendita Srl in Sorgenia SpA, podjetja in združenja podjetij, ki delujejo na italijanskem trgu zemeljskega
plina, na eni strani in Autorità per l’energia elettrica e il gas (v nadaljevanju: AEEG) na drugi strani glede aktov, s katerimi
AEEG opredeljuje „referenčne cene“, ki jih morajo podjetja navesti v svojih tržnih ponudbah delu svojih strank.

Pravni okvir

Pravo Unije
V uvodnih izjavah 2, 3, 4, 18, 26 in 27 Direktive 2003/55 je navedeno:
„(2) Izkušnje pri izvajanju te direktive kažejo prednosti, ki so lahko rezultat notranjega trga s plinom, kot so večja učinkovitost,
znižanje cen, višji standardi storitev in večja konkurenčnost. Kljub temu pa še ostajajo večje pomanjkljivosti in možnosti
za izboljšanje delovanja trga, zlasti so potrebne konkretne določbe, s katerimi bi zagotovili enake konkurenčne pogoje in
zmanjšali tveganje glede prevladujočega položaja na trgu ter plenilskega obnašanja, zagotovili nepristranske tarife za prenos
in distribucijo z dostopom do omrežja na osnovi tarif, ki so objavljene pred začetkom njihove veljavnosti, in zaščitili pravice
malih, ranljivih odjemalcev.
(3) Evropski Svet je na svoji seji v Lizboni 23. in 24. marca 2000 pozval k hitremu izvajanju ukrepov za vzpostavitev notranjega
trga tako v elektroenergetskem kakor tudi v plinskem sektorju in pospešitev liberalizacije teh sektorjev, z namenom doseči
popolnoma operativen notranji trg. Evropski parlament je v svoji resoluciji z dne 6. julija 2000 o drugem poročilu Komisije
o stanju liberalizacije energetskih trgov Komisijo zaprosil, naj sprejme podroben časovni razpored uresničevanja natančno
opredeljenih ciljev za postopno toda popolno liberalizacijo energetskega trga.
(4) Svoboščine, ki jih Pogodba zagotavlja evropskim državljanom – prost pretok blaga, svoboda opravljanja storitev in svoboda
ustanavljanja – so možne le na popolnoma odprtem trgu, ki vsem odjemalcem omogoča svobodno izbiro dobaviteljev in vsem dobaviteljem,
da svoje proizvode svobodno dobavijo svojim odjemalcem.
[…]
(18) Odjemalci plina naj bi imeli možnost proste izbire dobavitelja. Vendar se je treba vzpostavitve notranjega trga s plinom
lotiti postopoma in hkrati določiti skrajni rok, da bi omogočili prilagoditev podjetij plinske dejavnosti in zagotovili uvedbo
ustreznih ukrepov ter sistemov za zaščito interesov odjemalcev in jim zagotovili stvarno in dejansko pravico do izbire dobavitelja.
[…]
(26) Da bi ohranile visoka merila javnih storitev v Skupnosti, morajo države članice Komisijo redno obveščati o vseh sprejetih
ukrepih za uresničitev ciljev te direktive. […]
Države članice bi morale odjemalcem zagotoviti, da bodo ob priključitvi na plinski sistem obveščeni o svojih pravicah do oskrbe
z zemeljskim plinom določene kakovosti po primernih cenah. Ukrepi, ki jih države članice sprejmejo za zaščito končnih odjemalcev
[potrošnikov], se lahko razlikujejo glede na to, ali so odjemalci gospodinjstva ali mala ter srednje velika podjetja.
(27) Spoštovanje obveznosti javnih storitev je osnovna zahteva te direktive, in pomembno je, da direktiva določa skupne minimalne
standarde, ki jih spoštujejo vse države članice, pri čemer so upoštevani cilji glede zaščite odjemalcev, zanesljivosti oskrbe,
varstva okolja in enakovrednih ravni konkurenčnosti v vseh državah članicah. Pomembno je, da je mogoče obveznosti javnih storitev
razlagati na nacionalni osnovi in pri tem upoštevati nacionalne okoliščine ter zakonodajo Skupnosti.“
Člen 2, točka 7, Direktive 2003/55 opredeljuje dejavnost „dobave“ tako:
„‚dobava‘ pomeni prodajo odjemalcem, skupaj z nadaljnjo prodajo zemeljskega plina […]“.
Člen 2, točka 27, Direktive 2003/55 opredeljuje „končnega odjemalca“ tako:
„‚končni odjemalec‘ pomeni odjemalca, ki kupuje zemeljski plin za svojo lastno rabo“.
Člen 2, točka 28, te direktive opredeljuje „upravičenega odjemalca“ tako:
„‚upravičeni odjemalec‘ pomeni odjemalca, ki lahko kupuje plin od dobavitelja po lastni izbiri v smislu člena 23 te direktive“.
Člen 3 navedene direktive določa:
„1.   Države članice zagotavljajo na podlagi svoje institucionalne organiziranosti in z obveznim upoštevanjem načela subsidiarnosti,
da bodo podjetja plinskega gospodarstva brez poseganja v odstavek 2 delovala skladno s pravili [z načeli] te direktive za
dosego konkurenčnega, zanesljivega in trajnostno okolju ustreznega trga z zemeljskim plinom in da ne bodo razlikovale med
temi podjetji glede pravic ali obveznosti.
2.     Ob popolnem upoštevanju ustreznih določb Pogodbe [DEU], zlasti člena [106], lahko države članice v splošnem gospodarskem interesu
naložijo podjetjem, ki delujejo v plinskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na […] ceno oskrbe […].
Take obveznosti morajo biti jasno določene, pregledne, nepristranske [nediskriminatorne] in preverljive in morajo plinskim
družbam EU zagotavljati enak dostop do nacionalnih odjemalcev. […]
3.     Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, da zaščitijo končne odjemalce in zagotovijo visoko raven varstva potrošnikov in
poskrbijo zlasti za ustrezne nadzorne ukrepe za zaščito ranljivih odjemalcev, skupaj z ustreznimi ukrepi, ki pomagajo preprečiti
njihov odklop. […] [Države članice] [morajo zagotoviti] visoko raven varstva potrošnikov, zlasti glede preglednosti splošnih
pogodbenih pogojev, splošnih informacij in mehanizmov za reševanje sporov. Države članice morajo upravičenim odjemalcem zagotoviti
dejansko možnost zamenjave dobavitelja. Vsaj kar zadeva gospodinjske odjemalce, morajo ti ukrepi vključevati tudi ukrepe,
navedene v Prilogi A.
[…]
6.     Države članice morajo pri izvajanju te direktive obveščati Komisijo o vseh ukrepih, ki jih sprejmejo za izpolnitev obveznosti
javnih storitev, vključno z varstvom potrošnikov in okolja, in o njihovem možnem vplivu na nacionalno in mednarodno konkurenco,
ne glede na to, ali je zaradi takšnih ukrepov potrebno odstopanje od določb te direktive ali ne. Komisijo nato vsaki dve leti
obveščajo o kakršnih koli spremembah takšnih ukrepov, ne glede na to, ali je zaradi tega potrebno odstopanje od te direktive
ali ne.“
Člen 23(1) Direktive 2003/55 določa:
„Države članice zagotovijo, da se za upravičene odjemalce štejejo:
[…]
(c)   po 2. juliju 2007, vsi odjemalci.“
V Prilogi A k Direktivi 2003/55, na katero se sklicuje člen 3(3) te direktive, je pojasnjeno:
„Ne da bi to posegalo v pravila Skupnosti o varstvu potrošnikov […], je namen ukrepov iz člena 3 zagotoviti odjemalcem:
[…]
(g)   [da] so ob priključitvi na plinski sistem obveščeni o svojih pravicah do oskrbe z zemeljskim plinom določene kakovosti po
razumni ceni v skladu z veljavno nacionalno zakonodajo.“

Nacionalno pravo
Italijanski organi so le nekaj časa pred 1. julijem 2007, rokom za popolno liberalizacijo trga prodaje zemeljskega plina končnim
odjemalcem, sprejeli uredbo‑zakon št. 73 z dne 18. junija 2007 (GURI št. 193 z dne 18. junija 2007, str. 4), na podlagi katere
lahko AEEG določa „referenčne cene“ pri prodaji plina nekaterim odjemalcem. Ta uredba-zakon, ki je bila po spremembah z zakonom
št. 125 z dne 3. avgusta 2007 (GURI št. 188 z dne 14. avgusta 2007, str. 6) spremenjena v zakon, v členu 1(3) določa:
„Da bi se zagotovila izpolnitev določb Skupnosti glede univerzalnih storitev, [AEEG] opredeli standardne pogoje za opravljanje
storitev in na podlagi dejanskih stroškov storitev prehodno določi referenčne cene […] za dobavo zemeljskega plina nacionalnim
odjemalcem (‚domestici‘), ki jih morajo podjetja za distribucijo ali prodajo v okviru svojih obveznosti javnih storitev navesti
v svojih tržnih ponudbah ter pri tem ponuditi tudi izbiro med različnimi tarifnimi shemami in časovnimi okviri. Člen 1(375)
zakona št. 266 z dne 23. decembra 2005 […] v šestdesetih dneh od začetka veljavnosti zakona, ki je spremenil to uredbo, dopušča
sprejetje ukrepov za zaščito uporabnikov, ki so zaradi svojega zdravja ali finančnih težav v posebnem položaju. Pooblastila
za nadzor in poseg organa za zaščito uporabnikov so poleg tega ohranjena, vključno takrat, ko je ugotovljeno neupravičeno
povečanje cen in sprememba pogojev za zagotavljanje storitev v razmerju do odjemalcev, ki še niso uveljavljali pravice do
izbire.“
AEEG je 29. marca 2007 sprejel odločbo št. 79/07 o spremembi plačilnih pogojev za dobavo zemeljskega plina od 1. januarja 2005 do
31. marca 2007 in o določitvi meril za posodabljanje nekaterih plačilnih pogojev. V skladu s točko 1.3.1 te odločbe je bilo
treba formule za izračun, sprejete zaradi spremenljivega plačevanja v zvezi s trženjem na debelo, uporabljati do 30. junija 2008.
Na podlagi točke 1.3.2 navedene odločbe je lahko AEEG preveril, ali so izpolnjeni pogoji za podaljšanje te pristojnosti do
30. junija 2009.

Spori o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Tožeče stranke v glavni stvari so Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia predlagale, naj odločbo št. 79/07 z
dne 29. marca 2007 in odločbe, ki so bile sprejete pozneje, razglasi za nične.
Zlasti trdijo, da mora biti prodajna cena zemeljskega plina od 1. julija 2007, dneva popolne liberalizacije trga zemeljskega
plina, določene v členu 23(1)(c) Direktive 2003/55, določena le s ponudbo in povpraševanjem. Menijo, da opredelitev „referenčnih
cen“ za dobavo zemeljskega plina, ki jo je podal AEEG in ki je obravnavana v postopkih v glavni stvari, krši pravo Skupnosti,
ker se ta uporablja po drugem četrtletju leta 2007.
V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
predložilo ti vprašanji:
„1.   Ali je treba člen 23 Direktive […] 2003/55/ES […], ki ureja odprtje trga zemeljskega plina, v skladu z načeli, ki izhajajo
iz Pogodbe ES, razlagati tako, da nacionalna norma (in izvedbeni akti, ki iz nje izhajajo), ki po 1. juliju 2007 še vedno
ohranja pooblastilo nacionalnega regulativnega organa za določanje referenčnih cen za oskrbo nacionalnih odjemalcev (‚domestici‘)
z zemeljskim plinom (kategorija, ki ni določena in ni opredeljena v referenčnih skupinah ter ne vključuje presoje posebnih
socialnih ali ekonomskih položajev, ki bi lahko utemeljevali določitev zgoraj navedenih referenčnih cen), ki jih morajo podjetja
za distribucijo ali prodajo v okviru obveznosti javnih storitev vključiti med svoje tržne ponudbe, nasprotuje zgoraj navedenemu
členu in načelom Skupnosti?
oziroma
2.     Ali je treba to določbo (zgoraj navedeni člen 23) razlagati v zvezi s členom 3 Direktive 2003/55/ES (ki v odstavku 2 določa,
da lahko države članice v splošnem gospodarskem interesu naložijo podjetjem, ki delujejo v plinskem sektorju, obveznosti javnih
storitev, ki se glede na to, kar je v tem primeru upoštevno, nanašajo na ceno oskrbe), tako da nacionalna norma, ki upoštevajoč
poseben položaj trga, ki ga še vedno zaznamuje neobstoj pogojev za ‚učinkovito konkurenco‘, vsaj v segmentu trženja na debelo
dopušča upravno določanje referenčne cene zemeljskega plina, ki mora biti obvezno vključena v tržne ponudbe, ki jih vsak prodajalec
ponuja svojim nacionalnim odjemalcem (‚domestici‘) v okviru pojma univerzalne storitve, čeprav je treba vse stranke šteti
za ‚proste [pri izbiri dobavitelja]‘, ni v nasprotju z navedenimi določbami Skupnosti?“

Vprašanji za predhodno odločanje
Za uvod je treba ugotoviti, da je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe ter spisa in dokazov v njem razvidno, da se spori
o glavni stvari nanašajo na možnost AEEG, da z opredelitvijo referenčnih cen za dobavo zemeljskega plina, ki jo morajo podjetja
predlagati nekaterim svojim strankam, določi, koliko je treba pri določitvi dobavne cene zemeljskega plina upoštevati stroške,
povezane s trženjem na debelo zemeljskega plina. Iz stališč in odgovorov, predloženih Sodišču, je razvidno tudi, da če morajo
ta podjetja preprosto predlagati te cene v svojih tržnih ponudbah, so te v praksi nižje od cen, ki bi izhajale iz ponudbe
in povpraševanja. Navedene referenčne cene zato stranke, ki so jim te cene predlagane, načeloma sprejmejo in so v praksi naložene
s pogodbenim razmerjem. Iz tega je razvidno, da AEEG z opredelitvijo referenčnih cen, ki je obravnavana v postopkih v glavni
stvari, določi dobavno ceno zemeljskega plina za del strank.
Predložitveno sodišče želi z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali člena 3(2) in (3) ter
23 Direktive 2003/55 nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je ta, ki je obravnavana v postopkih v glavni stvari, ki v okoliščinah,
pojasnjenih v prejšnji točki, dopušča, da je po 1. juliju 2007 z opredelitvijo referenčnih cen, kakršne so obravnavane v postopkih
v glavni stvari, določena dobavna cena zemeljskega plina.

Načelo o posegu države članice
Člen 23(1)(c) Direktive 2003/55 določa, da morajo države članice zagotavljati, da lahko vsi odjemalci od 1. julija 2007 kupujejo
zemeljski plin od dobavitelja po lastni izbiri.
Čeprav iz tega besedila niti iz drugih določb te direktive ni izrecno razvidno, da bi morala biti od 1. julija 2007 dobavna
cena zemeljskega plina določena le s ponudbo in povpraševanjem, ta zahteva izhaja iz namena in splošne sistematike navedene
direktive, katere cilj je, kot je pojasnjeno v uvodnih izjavah 3, 4 in 18, postopna vzpostavitev popolnoma liberaliziranega
trga zemeljskega plina, in v okviru te liberalizacije lahko zlasti dobavitelji svoje proizvode svobodno dobavijo vsem potrošnikom.
Člen 3(1) Direktive 2003/55 zato državam članicam nalaga, da na podlagi svoje institucionalne organiziranosti in ob upoštevanju
načela subsidiarnosti zagotavljajo, da bodo podjetja plinskega gospodarstva delovala skladno z načeli te direktive za dosego,
med drugim, „konkurenčnega […] trga z zemeljskim plinom“.
Vendar sta cilja Direktive 2003/55, kot je pojasnjeno v uvodnih izjavah 26 in 27, tudi, da je v okviru te liberalizacije zagotovljena
ohranitev „visokih meril“ javnih storitev in da so končni potrošniki zaščiteni.
Da bi bila ta cilja uresničena, člen 3(1) Direktive 2003/55 določa, da ta velja „brez poseganja“ v odstavek 2 istega člena,
ki izrecno določa, da lahko države članice naložijo podjetjem, ki delujejo v plinskem sektorju, „obveznosti javnih storitev“,
ki se lahko med drugim nanašajo na „ceno oskrbe“.
Iz besedila tega odstavka 2 je razvidno, da morajo biti ukrepi, sprejeti na njegovi podlagi, v splošnem gospodarskem interesu,
jasno določeni, pregledni, nediskriminatorni in preverljivi in plinskim družbam EU morajo zagotavljati enak dostop do nacionalnih
odjemalcev. V istem besedilu je dodano, da morajo države članice pri tem „popolnoma upoštevati“ ustrezne določbe PDEU, zlasti
člen 106 PDEU.
Treba je navesti, da se ta možnost izvaja pod nadzorom Komisije, saj morajo države članice na podlagi člena 3(6) Direktive
2003/55 to institucijo obveščati o vseh ukrepih, sprejetih za izpolnitev obveznosti javnih storitev, in o njihovem morebitnem
vplivu na nacionalno in mednarodno konkurenco, ne glede na to, ali je zaradi teh ukrepov potrebno odstopanje od določb te
direktive ali ne, ter jo vsaki dve leti obveščati o vseh morebitnih spremembah teh ukrepov.
Direktiva 2003/55 tako po 1. juliju 2007 dopušča, če so izpolnjeni v njej navedeni pogoji, poseg države članice v določitev
dobavne cene zemeljskega plina, dobavljenega končnemu potrošniku.

Pogoji posega države članice
Glede na navedeno je treba zaporedoma preizkusiti pogoje posega države članice, ki ga omogoča člen 3(2) Direktive 2003/55,
in ki so navedeni v tem členu.
–        Poseg, ki je utemeljen s splošnim gospodarskim interesom
Direktiva 2003/55 ne ponuja opredelitve v zvezi s pogojem o obstoju splošnega gospodarskega interesa, vendar sklic – na ta
pogoj in na člen 106 PDEU, ki se nanaša na podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega pomena – v členu 3(2) te
direktive pomeni, da je treba navedeni pogoj razlagati po zgledu te določbe Pogodbe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se morajo v skladu s členom 106(2) PDEU podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev
splošnega gospodarskega pomena, ravnati po pravilih o konkurenci, če uporaba takšnih pravil pravno ali dejansko ne ovira izvajanja
posebnih nalog, ki so jim dodeljene, in razvoj trgovine ne sme biti prizadet v takšnem obsegu, ki bi bil v nasprotju z interesi
Unije.
S tem členom se, kot je pojasnilo Sodišče, skuša uskladiti interes držav članic, da nekatera podjetja uporabijo kot orodje
gospodarske ali finančne politike, z interesi Unije, da zagotovi ravnanje v skladu s pravili o konkurenci in ohranjanje enotnosti
skupnega trga (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 1999 v zadevi Albany, C‑67/96, Recueil, str. I-5751, točka 103
in navedena sodna praksa).
V tem okviru smejo države članice ob upoštevanju prava Unije opredeliti obseg in organizacijo svojih storitev v splošnem gospodarskem
interesu. Zlasti lahko upoštevajo cilje svoje nacionalne politike (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Albany, točka 104).
V obravnavani zadevi je glede organizacije notranjega trga zemeljskega plina v uvodni izjavi 27 Direktive 2003/55 izrecno
navedeno, da ta v zvezi z obveznostmi javnih storitev določa le skupne minimalne standarde in da mora biti mogoče, da se zahteve,
ki se nanašajo na javne storitve, ob upoštevanju prava Unije razlagajo „na nacionalni osnovi“ in da se „pri tem upoštevajo
nacionalne okoliščine“.
Omeniti je tudi treba, da je v uvodni izjavi 26 Direktive 2003/55 pojasnjeno, da države članice odjemalcem zagotavljajo, da
bodo ob priključitvi na plinski sistem obveščeni o svojih pravicah do oskrbe z zemeljskim plinom določene kakovosti po „primernih
cenah“.
Iz navedenega je razvidno, da Direktiva 2003/55 državam članicam dopušča presojo, ali je treba v splošnem gospodarskem interesu
po 1. juliju 2007 podjetjem, ki delujejo v sektorju plina, naložiti obveznosti javnih storitev, da bi bilo zlasti zagotovljeno,
da je dobavna cena zemeljskega plina, dobavljenega končnemu potrošniku, ohranjena na primerni ravni glede na uskladitev, ki
jo morajo ob upoštevanju stanja v sektorju zemeljskega plina opraviti države članice, in sicer med ciljem liberalizacije in
ciljem nujne zaščite končnega potrošnika, ki jima, kot je navedeno v točkah 18 in 20 te sodbe, sledi zakonodajalec Unije.
–        Upoštevanja načela sorazmernosti
Iz istega besedila člena 106 PDEU je razvidno, da je treba v zvezi z obveznostmi javnih storitev, ki jih je mogoče podjetjem
naložiti na podlagi člena 3(2) Direktive 2003/55, upoštevati načelo sorazmernosti, in po 1. juliju 2007 je tako mogoče s temi
obveznostmi poseči v svobodno določanje dobavnih cen zemeljskega plina le, če je to nujno zaradi uresničitve cilja splošnega
gospodarskega interesa, ki se mu sledi s temi obveznostmi, in so zato nujno časovno omejene.
Predložitveno sodišče mora v sporih o glavni stvari presoditi, ali je ta zahteva sorazmernosti izpolnjena. Vendar mu mora
Sodišče podati vse smernice, ki so potrebne za to presojo in ki se nanašajo na pravo Skupnosti.
Prvič, tak poseg mora biti časovno omejen na to, kar je nujno za dosego cilja, ki mu sledi, zlasti da ne bi postal ukrep,
ki ovira uresničitev delujočega notranjega trga zemeljskega plina, stalen. V zvezi s tem samo dejstvo, da je v obravnavanem
nacionalnem zakonu omenjena prehodnost posega, ne more zadostovati za ugotovitev, da je ta poseg z vidika trajanja sorazmeren.
Nacionalno sodišče mora presoditi, ali nacionalna ureditev, kakršna je obravnavana v postopkih v glavni stvari, na podlagi
katere je neodvisno od svobodnih tržnih sil dovoljeno določiti dobavne cene zemeljskega plina s sprejetjem referenčnih cen,
kakršne so obravnavane v postopkih v glavni stvari, izpolnjuje tako zahtevo. V tem okviru mora predložitveno sodišče preveriti,
ali in koliko je uprava na podlagi veljavne nacionalne zakonodaje dolžna, da odvisno od razvoja sektorja plina redno in na
kratka obdobja preverja nujnost in način svojega posega.
Drugič, uporabljena metoda posega ne sme presegati tega, kar je nujno za dosego zastavljenega cilja splošnega gospodarskega
interesa.
Iz stališč, ki so bila v okviru tega postopka predložena Sodišču, je razvidno, da je opredelitev referenčnih cen za dobavo
zemeljskega plina, kakršne so obravnavane v postopkih v glavni stvari, namenjena omejitvi posledic povišanja cen naftnih proizvodov
na mednarodnih trgih, ki bi v okoliščinah, v katerih konkurenca na trgu zemeljskega plina še ni učinkovita, zlasti na trgu
na debelo, brez posega močno vplivale na prodajne cene, ki so ponujene končnemu potrošniku. Predložitveno sodišče mora preveriti,
ali je tako, pri čemer mora upoštevati cilj vzpostavitve popolnoma delujočega notranjega trga plina in investicije, ki so
potrebne za uresničevanje učinkovite konkurence v sektorju zemeljskega plina.
Če bi se na koncu tega preverjanja izkazalo, da je mogoče poseg tako utemeljiti, bi zahteva sorazmernosti zlasti vključevala,
da je ta poseg načeloma omejen na sestavni del cene, ki se neposredno na podlagi teh posebnih okoliščin poviša.
Tretjič, zahtevo sorazmernosti je treba presoditi tudi glede na osebno veljavnost ukrepa, natančneje, glede na upravičence.
V zvezi s tem je treba poudariti, da ta zahteva ne nasprotuje temu, da referenčne cene za dobavo zemeljskega plina veljajo
za vse stranke posameznike, katerih poraba zemeljskega plina je pod določenim pragom, in da ne velja le za tiste, ki so izrecno
navedeni v členu 3(3) Direktive 2003/55, ki jim je treba zaradi njihove ranljivosti zagotoviti zaščito.
Če bi opredelitev referenčnih cen za dobavo zemeljskega plina, kakršne so obravnavane v postopkih v glavni stvari, koristila
tudi podjetjem neodvisno od njihove velikosti – kar pa mora preveriti predložitveno sodišče – je treba pojasniti, da Direktiva
2003/55 načeloma ne izključuje tega, da lahko tudi tem podjetjem kot končnim potrošnikom plina koristijo obveznosti javnih
storitev, o katerih lahko države članice odločajo v okviru člena 3(2) te direktive. V uvodni izjavi 26 je zlasti navedeno,
da se ukrepi, ki jih države članice sprejmejo za zaščito končnih potrošnikov, lahko razlikujejo glede na to, ali so gospodinjstva
ali mala in srednje velika podjetja.
Vendar bi bilo treba v tem primeru pri presoji, ali je zadevni nacionalni ukrep sorazmeren, upoštevati, da je položaj podjetij
drugačen od položaja domačih potrošnikov, saj zastavljeni cilji in zadevni interesi niso nujno isti, in da glede na velikost
podjetij obstajajo med njimi objektivne razlike.
V teh okoliščinah – v katere ni vključen poseben položaj upravljanja nepremičnin, ki so v solastništvu posameznikov, na katerega
se je sklicevalo na obravnavi – predhodno navedena zahteva sorazmernosti načeloma ne bi bila upoštevana, če bi opredelitev
referenčnih cen za dobavo zemeljskega plina, kakršne so obravnavane v postopkih v glavni stvari, enako koristila posameznikom
in podjetjem kot končnim potrošnikom plina.
–        Jasna določenost, preglednost, nediskriminatornost in preverljivost obveznosti javnih storitev in nujnost enakega dostopa
plinskih podjetij EU do potrošnikov
Nazadnje, izpolnjeni morajo biti tudi drugi pogoji, navedeni v členu 3(2) Direktive 2003/55, ki se nanašajo na jasno določenost,
preglednost, nediskriminatornost in preverljivost obveznosti javnih storitev, ki so sprejete na podlagi tega člena, in na
nujnost enakega dostopa plinskih podjetij Unije do potrošnikov.
Predložitveno sodišče mora glede nediskriminatornosti navedenih obveznosti preveriti, ali je treba opredelitev referenčnih
cen za dobavo zemeljskega plina, kakršne so obravnavane v postopkih v glavni stvari in ki veljajo enako za vsa podjetja, ki
dobavljajo zemeljski plin, glede na vse ukrepe, ki jih lahko država članica sprejme na tem področju, kljub temu šteti za diskriminatorno.
Tako bi bilo, če bi zaradi tega posega finančni strošek, ki iz njega izhaja, dejansko v glavnem nosila nekatera od teh podjetij,
v tem primeru tista, ki ne opravljajo tudi dejavnosti proizvodnje/uvoza zemeljskega plina.
Tako je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da člena 3(2) in 23(1) Direktive 2003/55 ne nasprotujeta nacionalni ureditvi,
kakršna je obravnavana v postopkih v glavni stvari, na podlagi katere je po 1. juliju 2007 dovoljeno določiti dobavne cene
zemeljskega plina z opredelitvijo referenčnih cen, kakršne so obravnavane v postopkih v glavni stvari, če:
–        ta poseg sledi splošnemu gospodarskemu interesu, ki vključuje, da je dobavna cena zemeljskega plina, dobavljenega končnemu
potrošniku, ohranjena na primerni ravni glede na uskladitev, ki jo morajo ob upoštevanju stanja v sektorju zemeljskega plina
opraviti države članice, in sicer med ciljem liberalizacije in ciljem nujne zaščite končnega potrošnika, ki jima sledi Direktiva
2003/55;
–        ta poseg po 1. juliju 2007 posega v svobodno določanje dobavnih cen zemeljskega plina le, če je to nujno zaradi uresničitve
takega cilja splošnega gospodarskega interesa, in je zato nujno časovno omejen;
–        je ta poseg jasno določen, pregleden, nediskriminatoren in preverljiv in plinskim družbam Unije zagotavlja enak dostop do
potrošnikov.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
Člena 3(2) in 23(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55/ES z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega
trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je obravnavana
v postopkih v glavni stvari, na podlagi katere je po 1. juliju 2007 dovoljeno določiti dobavne cene zemeljskega plina z opredelitvijo
„referenčnih cen“, kakršne so obravnavane v postopkih v glavni stvari, če:
–
ta poseg sledi splošnemu gospodarskemu interesu, ki vključuje, da je dobavna cena zemeljskega plina, dobavljenega končnemu
potrošniku, ohranjena na primerni ravni glede na uskladitev, ki jo morajo ob upoštevanju stanja v sektorju zemeljskega plina
opraviti države članice, in sicer med ciljem liberalizacije in ciljem nujne zaščite končnega potrošnika, ki jima sledi Direktiva
2003/55;
–
ta poseg po 1. juliju 2007 posega v svobodno določanje dobavnih cen zemeljskega plina le, če je to nujno zaradi uresničitve
takega cilja splošnega gospodarskega interesa, in je zato nujno časovno omejen, in
–
je ta poseg jasno določen, pregleden, nediskriminatoren in preverljiv in plinskim družbam Unije zagotavlja enak dostop do
potrošnikov.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.