CELEX: 62009CJ0377
EB 235 straipsnis ir EB 288 straipsnio antra pastraipa
Teisingumo Teismo jurisdikcija nagrinėti Europos bendrijai pareikštą ieškinį dėl deliktinės atsakomybės
Ieškinys dėl įsiskolinimų padengimo pagal Belgijos bendrovių kodekso 530 straipsnio 1 dalį
Akcinės bendrovės bankroto administratoriaus pareikštas ieškinys Europos bendrijai
Valstybių narių teismų jurisdikcija nagrinėti tokį ieškinį

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 235 straipsnio ir EB 288 straipsnio antros pastraipos išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp F.‑E. Hanssens‑Ensch,
Agenor SA
(toliau –
Agenor
) bankroto administratorės, ir Europos bendrijos dėl reikalavimo, kad ši sumokėtų 2 mln. eurų sumą dėl jos tariamai neteisėtų
veiksmų, lėmusių šios bendrovės bankrotą.

Teisinis pagrindas
Belgijos bendrovių kodekso 530 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Bet kuris vadovas arba ankstesnis vadovas, taip pat bet kuris kitas asmuo, faktiškai turėjęs įgaliojimus valdyti bendrovę,
gali būti pripažintas asmeniškai ir solidariai atsakingu už visas bendrovės skolas ar jų dalį neviršijant trūkstamo turto
vertės bendrovės bankroto ir nepakankamo turto atveju ir jei nustatoma, kad bankrotą lėmė rimtas ir akivaizdus šių asmenų
padarytas pažeidimas <…>.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

Agenor
teikia konsultacijas, rengia ekspertų ataskaitas, atlieka tyrimus, organizuoja mokymus ir teikia kitas su tuo susijusias intelektines
paslaugas. Po to, kai
Agenor
laimėjo 1994 m. pabaigoje paskelbtą viešojo pirkimo konkursą, jai buvo patikėtos Techninės pagalbos biuro (toliau – TPB)
funkcijos įgyvendinant Europos „Leonardo da Vinci“ programą. Šiuo tikslu 1995 m. birželio 13 d. ji sudarė pirmąją dvylikos
mėnesių sutartį su Europos Bendrijomis.
Šios sutarties 3 straipsnyje numatyta, kad ji gali būti atnaujinta su sąlyga, kad Europos Bendrijų Komisiją tenkins
Agenor
teikiamos paslaugos ir Bendrijų biudžete bus lėšų. Įgyvendinant šią nuostatą vėliau buvo pasirašytos sutartys 1996 m. birželio
1 d.–1997 m. gegužės 31 d. ir 1997 m. birželio 1 d.–1998 m. gegužės 31 d. laikotarpiams.
1998 m. birželio 1 d. pasirašytas sutarties, kuri galiojo iki 1998 m. gegužės 31 d., priedas, kuriuo ji pratęsta iki 1998 m.
rugsėjo 30 dienos. Vėliau pasirašyta dar viena sutartis laikotarpiui iki 1999 m. sausio 31 dienos.
1999 m. sausio 6 d. Komisija perdavė
Agenor
audito ataskaitą, kuri buvo atliekama nuo 1998 m. kovo mėnesio. Šioje ataskaitoje buvo nurodyti keletas su TPB valdymu susijusių
problemų bei trūkumų. Taip pat nurodyta, kad siekiant toliau palaikyti sutartinius santykius reikėjo gerokai patobulinti biuro
darbą, o norint sutartį atnaujinti po 1999 m. sausio 31 d. reikėjo TPB restruktūrizuoti. Buvo pateiktas atliktinų patobulinimų
sąrašas.
1999 m. sausio 29 d. Komisija pasiūlė
Agenor
sudaryti galiojančios sutarties priedą, kuriuo ji būtų buvusi pratęsta iki 1999 m. vasario 15 dienos. Šį pasiūlymą
Agenor
atmetė. Todėl 1999 m. vasario 11 d. Komisija konstatavo, kad minėta sutartis neteko galios 1999 m. sausio 31 dieną. 1999 m.
vasario 11 d.
Agenor
pranešė Komisijai, kad nesutinka su jos pozicija.
1999 m. kovo 3 d.
Agenor
paskelbė apie savo bankrotą.
2004 m. sausio 30 d. ieškovė pagrindinėje byloje, veikdama kaip
Agenor
bankroto administratorė,
Tribunal de commerce de Bruxelles
pareiškė Bendrijai ieškinį dėl atsakomybės, pirmiausia grindžiamą Belgijos bendrovių kodekso 530 straipsnio 1 dalimi, kaltindama
Komisiją dėl to, kad, pirma, ji taip suvaržė
Agenor
veiklą, jog bankrotas tapo neišvengiamas, ir, antra, „apleido“ bei „surengė linčo teismą“
Agenor
, visų pirma atsisakiusi atnaujinti šalis siejusią sutartį.
Komisija teigė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neturi jurisdikcijos, ir tvirtina, kad pagal EB 235 straipsnį
ir EB 288 straipsnio antrą pastraipą tik Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti tokį ieškinį, kokį pareiškė ieškovė
pagrindinėje byloje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad kyla abejonių dėl to, ar pagal EB 288 straipsnio antrą pastraipą
Teisingumo Teismas turi nagrinėti ieškinius dėl deliktinės atsakomybės, kuriems taikomos specialios teisės aktuose įtvirtintos
taisyklės, kaip antai nustatytos Belgijos bendrovių kodekso 530 straipsnyje.
Todėl
Tribunal de commerce de Bruxelles
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [EB] 288 straipsnio [antra pastraipa] turi būti aiškinama taip, kad ieškiniu dėl deliktinės atsakomybės šios nuostatos
prasme pripažįstamas Belgijos bendrovių kodekso 530 straipsniu grindžiamas ieškinys dėl atsakomybės, kurį pateikė bankroto
administratorius ir kuriuo siekiama, kad Europos bendrija padengtų bankrutavusios bendrovės su darbo santykiais susijusius
įsiskolinimus, remiantis tuo, kad Bendrija turėjo įgaliojimą
de facto
valdyti komercinę bendrovę ir vadovaudama šiai bendrovei padarė rimtą ir akivaizdų pažeidimą, lėmusį jos bankrotą?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijai pareikštas ieškinys dėl
atsakomybės, grindžiamas nacionalinės teisės aktais, kuriuose nustatytos specialios taisyklės, besiskiriančios nuo atitinkamos
valstybės narės bendrųjų civilinę atsakomybę reglamentuojančių taisyklių, yra ieškinys dėl deliktinės atsakomybės EB 288 straipsnio
antros pastraipos prasme, kurio, remiantis EB 235 straipsniu, valstybių narių teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti.
Ieškovė pagrindinėje byloje teigia, kad, atsižvelgiant į EB 288 straipsnio antroje pastraipoje pateiktą nuorodą į „bendrus
valstybių narių įstatymams būdingus principus“, ši nuostata taikoma tik ieškiniams dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės pagal
bendrąsias teisės taisykles, kaip numatyta, pavyzdžiui, Belgijos teisėje, Civilinio kodekso 1382 straipsnyje. Tačiau bet kuria
kita nuostata grindžiamą ieškinį valstybių narių teismai turėtų jurisdikciją nagrinėti, net jeigu jis nesusijęs su sutartimi.
Todėl ieškinio, grindžiamo Belgijos bendrovių kodekso 530 straipsniu, kuris yra ieškinio pagrindinėje byloje teisinis pagrindas,
negalima laikyti ieškiniu dėl deliktinės atsakomybės pagal bendrąsias teisės taisykles, nepaisant to, kad šis ieškinys nesusijęs
su sutartimi.
EB sutartyje numatytas jurisdikcijos pasidalijimas tarp Bendrijos ir valstybių narių teismų, kiek tai susiję su Bendrijai
pareikštais ieškiniais, kuriais keliamas jos atsakomybės už žalą klausimas.
Kiek tai susiję su Bendrijos deliktine atsakomybe, tokie ginčai priklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai. Iš tiesų EB 235 straipsnyje
numatyta, kad Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso spręsti ginčus, susijusius su žalos atlyginimu, numatytu EB 288 straipsnio
antroje pastraipoje, kurioje numatyta tokia deliktinė atsakomybė. Ši Bendrijos teismų jurisdikcija yra išimtinė (šiuo klausimu
žr. būtent 1992 m. kovo 13 d. Sprendimo
Vreugdenhil prieš Komisiją
, C‑282/90, Rink. p. I‑1937, 14 punktą; taip pat 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
First ir Franex
, C‑275/00, Rink. p. I‑10943, 43 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tačiau, kiek tai susiję su ginčais dėl Bendrijos sutartinės atsakomybės, Teisingumo Teismo jurisdikcija nagrinėti tokius ginčus
Sutartyje pripažįstama tik EB 238 straipsnyje, t. y. pagal Bendrijos ar jos vardu sudarytos sutarties arbitražinę išlygą (šiuo
klausimu žr. 1986 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Zoubek
, 426/85, Rink. p. 4057, 11 punktą; taip pat 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo
Flemmer ir kt.
, C‑80/99‑C‑82/99, Rink. p. I‑7211, 42 punktą).
Kadangi EB 235 straipsnyje pateikta nuoroda tik į EB 288 straipsnio antrą pastraipą, kurioje numatyta tik Bendrijos deliktinė
atsakomybė, o Bendrijos sutartinė atsakomybė minima minėto EB 288 straipsnio pirmoje pastraipoje, negalima daryti išvados,
kad, remiantis EB 235 straipsniu, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti ieškinius dėl sutartinės atsakomybės (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
Flemmer ir kt.
42 punktą). Iš to matyti, kad, atsižvelgiant į EB 240 straipsnį, nesant arbitražinės išlygos, ginčai dėl Bendrijos sutartinės
atsakomybės priklauso valstybių narių teismų jurisdikcijai (šiuo klausimu žr. 2009 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Guigard prieš Komisiją
, C‑214/08 P, 41 punktą).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad siekiant nuspręsti, kuris teismas turi jurisdikciją nagrinėti Bendrijai pareikštą konkretų
ieškinį dėl žalos atlyginimo, reikia nustatyti, ar toks ieškinys susijęs su Bendrijos sutartine, ar deliktine atsakomybe.
Šiuo atveju reikia atsižvelgti į tai, kad EB 235 straipsnyje pateikta nuoroda į EB 288 straipsnio antrą pastraipą susijusi
tik su žala šios nuostatos prasme, t. y. žala, kurią eidami savo pareigas padaro institucijos ar jų tarnautojai, deliktinės
atsakomybės srityje. Tačiau EB 288 straipsnio antroje pastraipoje pateikta nuoroda į bendrus valstybių narių įstatymams būdingus
principus minėtai sąvokai nepriklauso. Šia konkrečia nuoroda siekiama apibrėžti sąlygas, kurios turi būti įvykdytos, kad Bendrija
būtų įpareigota atlyginti tokią žalą.
Be to, kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjamu ieškiniu, pažymėtina, kad, kaip pripažįsta pati ieškovė pagrindinėje
byloje, šis ieškinys nesusijęs su sutartimi. Be to, aplinkybė, kad šis ieškinys gali būti pareikštas tik esant tam tikroms
sąlygoms, visų pirma, kad tik dėl „rimto ir akivaizdaus pažeidimo“ gali kilti atitinkamo asmens atsakomybė, negali paneigti
fakto, kad tokiam ieškiniui būdingi deliktine atsakomybe grindžiamo ieškinio dėl žalos atlyginimo pagal EB 288 straipsnio
antrą pastraipą bendri požymiai.
Tokiomis aplinkybėmis dėl to, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais grindžiamas Bendrijai pareikštas ieškinys dėl deliktinės
atsakomybės, yra specialios teisės taisyklės, besiskiriančios nuo atitinkamos valstybės narės bendrųjų civilinę atsakomybę
reglamentuojančių taisyklių, toks ieškinys negali nepatekti į EB 235 straipsnio taikymo sritį.
1991 m. kovo 5 d. Sprendimu
Grifoni prieš EAEB
(C‑330/88, Rink. p. I‑1045, 20 punktas), kuriuo remiasi ieškovė pagrindinėje byloje, negali būti paneigta ankstesnė išvada,
nes ieškinys, dėl kurio buvo priimtas šis sprendimas, buvo grindžiamas sutartine Bendrijos atsakomybe.
Todėl ieškovės pagrindinėje byloje teiginys, jog, be sutartinės atsakomybės ir deliktinės atsakomybės, EB 288 straipsnio antros
pastraipos prasme egzistuoja trečios rūšies atsakomybė, kuri pagal EB 240 straipsnį patenka į valstybių narių teismų jurisdikcijos
sritį, yra nepagrįstas.
Tad į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad remiantis EB 235 straipsniu kartu su EB 288 straipsnio antra pastraipa,
valstybių narių teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti Bendrijai pareikšto ieškinio dėl deliktinės atsakomybės, net jeigu
jis grindžiamas nacionalinės teisės aktais, kuriuose nustatytos specialios taisyklės, besiskiriančios nuo atitinkamos valstybės
narės bendrųjų civilinę atsakomybę reglamentuojančių taisyklių.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
Remiantis EB 235 straipsniu kartu su EB 288 straipsnio antra pastraipa, valstybių narių teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti
Europos bendrijai pareikšto ieškinio dėl deliktinės atsakomybės, net jeigu jis grindžiamas nacionalinės teisės aktais, kuriuose
nustatytos specialios taisyklės, besiskiriančios nuo atitinkamos valstybės narės bendrųjų civilinę atsakomybę reglamentuojančių
taisyklių.
Parašai.
*
* Proceso kalba: prancūzų.