CELEX: 62005TJ0446
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Eiropas rūpniecisko diegu tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Vienota pārkāpuma jēdziens
Tirgus definīcija
Naudas sodi
Naudas soda augstākā robeža
Pārkāpuma smagums un ilgums
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Sadarbība
Samērīgums
Vienlīdzīga attieksme
Tiesības uz aizstāvību
Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai

Prāvas priekšvēsture
A –
Prāvas priekšmets
Ar 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL]
81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 –
PO
/Diegi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumu C(2005) 3765
un kura kopsavilkums publicēts 2008. gada 26. janvāra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 21, 10. lpp.), Eiropas Kopienu Komisija konstatēja, ka prasītājas
Amann & Söhne GmbH & Co KG
(turpmāk tekstā – “
Amann
”) un
Cousin Filterie SAS
(turpmāk tekstā – “
Cousin
”) ir piedalījušās virknē nolīgumu un saskaņotās darbībās diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem (turpmāk tekstā
– “automobiļu rūpniecības diegi”) Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) laika periodā no 1998. gada maija/jūnija līdz 2000. gada 15. maijam
un ka
Amann
bija piedalījusies arī virknē nolīgumu un saskaņotu darbību diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības
nozares klienti (turpmāk tekstā – “rūpnieciskie diegi”), Beniluksa valstīs, Dānijā, Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā (turpmāk
tekstā – “Ziemeļvalstis”) laika periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim.
Komisija, pirmkārt, noteica
Amann
un
Cousin
solidāri naudas sodu EUR 4,888 miljonu apmērā par to piedalīšanos kartelī saistībā ar diegu automobiļu rūpniecības nozares
klientiem EEZ un, otrkārt, naudas sodu EUR 13,09 miljonu apmērā par to piedalīšanos kartelī saistībā ar diegu rūpnieciskiem
klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
B –
Administratīvais process
2001. gada 7. un 8. novembrī Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL
81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) – 14. panta 3. punktu, veica pārbaudes vairāku šujamdiegu ražošanas
uzņēmumu telpās. Šīs pārbaudes tika veiktas, ņemot vērā informāciju, ko 2000. gada augustā sniedza
The English Needle & Tackle Co.
[
Ltd
] (apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums).
2001. gada 26. novembrī
Coats Viyella plc
(turpmāk tekstā – “
Coats
”) iesniedza pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu atbilstoši Komisijas paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai
to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”),
kam bija pievienoti sagatavotie dokumenti, lai pierādītu šādu aizliegto vienošanos esamību: pirmkārt, aizliegtā vienošanās
diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem tirgū EEZ, otrkārt, aizliegtā vienošanās diegu rūpnieciskiem klientiem tirgū
Apvienotajā Karalistē, treškārt, aizliegtā vienošanās diegu rūpnieciskiem klientiem tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
(apstrīdētā lēmuma 82. apsvērums).
Pamatojoties uz pārbaužu laikā iegūtajiem un
Coats
iesniegtajiem dokumentiem, Komisija 2003. gada martā un augustā attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja informācijas pieprasījumus
atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam (apstrīdētā lēmuma 83. apsvērums).
2004. gada 18. martā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kuru tā nosūtīja vairākiem uzņēmumiem to piedalīšanās dēļ
vienā vai vairākās aizliegtās vienošanās, kas minētas šī sprieduma 4. punktā, ietverot aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpnieciskiem
klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
Visi uzņēmumi, kam bija adresēts paziņojums par iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus (apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums).
Uzklausīšana notika 2004. gada 19. un 20. jūlijā (apstrīdētā lēmuma 92. apsvērums).
2004. gada 24. septembrī lietas dalībniekiem tika piešķirta piekļuve atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālajai
versijai apsvērumiem un tiem tika noteikts termiņš citu apsvērumu iesniegšanai (apstrīdētā lēmuma 93. apsvērums).
2005. gada 14. septembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
C –
Apstrīdētais lēmums
1.
Konkrētie tirgi
a)     Preču tirgi
Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka diegu nozari var iedalīt divos segmentos, proti, pirmkārt, rūpnieciskie diegi, ko
izmanto, lai šūtu vai izšūtu dažādus ar apģērbu saistītus un citus izstrādājumus, tādus kā ādas izstrādājumi, auduma pārklāji
automobiļiem un matrači, un, otrkārt, mājsaimniecībā izmantojamie diegi, ko indivīdi lieto šūšanas vai labošanas darbiem un
vaļasprieka nodarbēm (apstrīdētā lēmuma 9. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka rūpniecisko diegu segmentu var iedalīt trīs kategorijās atkarībā no to izmantošanas: gatavo
apģērbu ražošanai paredzētie šujamdiegi, ko lieto dažādu veidu apģērbiem; izšūšanai paredzētie diegi, ko izmanto rūpnieciskajās
automatizētajās iekārtās, lai izrotātu apģērbus, sporta apavus un mājas interjerā izmantojamos audumus, un speciālie diegi,
ko izmanto dažādās nozarēs, tādās kā apavu, ādas izstrādājumu un automobiļu ražošana (apstrīdētā lēmuma 11. apsvērums).
No tā arī izriet, ka rūpnieciskā diega veidi tāpat var tikt iedalīti vairākās kategorijās pēc tā šķiedras veida un diega struktūras
(apstrīdētā lēmuma 12. apsvērums).
Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskata, ka rūpniecisko diegu no piedāvājuma viedokļa var uzskatīt par tādu, kas veido vienotu
preču tirgu, jo nepastāv cieša saistība starp galīgo izmantošanu un šķiedras veidu un/vai diega struktūru. Komisija precizē,
ka, pēc
Coats
domām, atsevišķi gatavo apģērbu ražošanas nozares klienti izmanto īpašus diegus un ka atsevišķi izšūšanas nozares klienti
izmanto gatavo apģērbu ražošanas diegu. Tā piebilst, ka
Coats
ir uzsvērusi, ka gatavo apģērbu diega, šūšanas diegu un dažādu īpašo diegu ražošanas procesi var būt kopēji vai savstarpēji
viegli aizstājami (apstrīdētā lēmuma 13. apsvērums).
Tomēr Komisija apstrīdētajā lēmumā nošķir, pirmkārt, diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem, un, otrkārt, diegu, kas
paredzēts pārējām rūpniecības nozarēm. Komisija uzskata, ka, lai gan šo divu diegu veidu ražošanas procesi var būt kopēji
vai savstarpēji viegli aizstājami, automobiļu rūpniecības klienti ir lieli klienti, kuri izvirza augstākas specifikācijas
prasības noteiktām precēm, kuras tie izmanto, piemēram, diegam, ko izmanto drošības jostām, un kuri prasa preču vienveidību
dažādās valstīs, kur to rūpniecībai ir nepieciešami šādi diegi (apstrīdētā lēmuma 14. apsvērums).
Šajā lietā preces tirgi, uz kuriem attiecas pārkāpumi, kas tiek pārmesti prasītājām, ir diegu tirgū automobiļu rūpniecības
nozares klientiem un – attiecībā uz pārkāpumu, kas tiek pārmests
Amann
, – diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem.
b)     Ğeogrāfiskie tirgi
Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka diegu tirgus automobiļu rūpniecības klientiem iepriekš minēto augstāko specifikācijas
standartu dēļ, kas prasa vienveidību EEZ, ir jānošķir no diegu tirgus rūpnieciskiem klientiem. Tāpēc tā uzskata, ka to diegu
tirgus, kas paredzēti automobiļu rūpniecības nozares klientiem, attiecas uz visu EEZ. Komisija konstatē, ka tikai daži piegādātāji
var sniegt šo preču standarta piedāvājumu visai EEZ. Iemesli tam ir tādi, ka pircējiem ir vajadzība pēc vienveidīgiem diegiem,
lai atvieglotu viņu veikto ražošanu dažādās valstīs, ka šiem diegiem jāatbilst specifiskiem kvalitātes standartiem (piemēram,
izmantotais diegs drošības jostu izgatavošanai) un ka saistībā ar preču kvalitātes jautājumiem un atbildību par šo diegu ražošanu
ir būtiski, lai būtu iespējams noteikt šādu diegu ražotāju (apstrīdētā lēmuma 21. un 22. apsvērums).
Savukārt, attiecībā uz rūpniecībai paredzēto diegu Komisija konstatē, ka saskaņā ar lietas dalībnieku sniegto informāciju
konkrētais ģeogrāfiskais tirgus ir reģionāla mēroga. Tā piebilst, ka reģions attiecīgā gadījumā var ietvert vairākas EEZ valstis,
piemēram, Beniluksa valstis vai Ziemeļvalstis, vai vienu valsti, piemēram, Apvienoto Karalisti (apstrīdētā lēmuma 17. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka ģeogrāfiskais tirgus, ko skar pārkāpums, ko, kā apgalvots, izdarījusi
Amann
attiecībā uz rūpniecībai paredzēto diegu, ir Beniluksa valstu un Ziemeļvalstu tirgus, savukārt tirgus, kuru skar pārkāpums,
ko, kā apgalvots, izdarījušas prasītājas diegu tirgū automobiļu nozares klientiem, ietver EEZ.
2.
Konkrēto tirgu lielums un struktūra
Komisija apstrīdētajā lēmumā precizē, ka rūpniecībai paredzētā diega pārdošanas apgrozījums Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
2000. gadā sasniedza aptuveni EUR 50 miljonus un 2004. gadā – aptuveni EUR 40 miljonus un ka automobiļu rūpniecības diega
tirgus 1999. gadā sasniedza EUR 20 miljonus (apstrīdētā lēmuma 28. un 35. apsvērums).
No tā arī izriet, ka 90. gadu beigās galvenie rūpniecībai paredzētā diega piegādātāji Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs tostarp
bija
Amann
,
Barbour Threads Ltd
(turpmāk tekstā – “
Barbour
”) pirms to pārņēma
Coats
,
Belgian Sewing Thread NV
(turpmāk tekstā – “
BST
”),
Coats
,
Gütermann AG
un
Zwicky & Co. AG
(turpmāk tekstā – “
Zwicky
”), bet diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem galvenie piegādātāji tostarp bija prasītājas,
Coats
,
Oxley Threads Ltd
(turpmāk tekstā – “
Oxley
”),
Gütermann
un
Zwicky
.
3.
Pārkāpjošo darbību apraksts
Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka prasītājām piedēvētās darbības saistībā ar aizliegto vienošanos automobiļu rūpniecības
diega tirgū EEZ notika no 1998. gada maija/jūnija līdz 2000. gada maijam.
Aizliegtās vienošanās diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem EEZ dalībnieku galvenais mērķis bija augstu cenu saglabāšana
(apstrīdētā lēmuma 214. apsvērums).
Šim mērķim tika rīkotas piecas sanāksmes, kuru laikā dalībnieki visupirms noteica divu veidu orientējošās cenas pamatprecēm,
kuras tiek pārdotas Eiropas automobiļu nozares klientiem, – viena, kas paredzēta esošajiem klientiem un otra – jauniem klientiem.
Pēc tam tajās apmainījās ar informāciju par cenām individuāliem klientiem un par minimālajām orientējošām cenām. Dalībnieki
tajās vienojās visbeidzot izvairīties no cenu samazināšanas par labu pašreizējam piegādātājam (apstrīdētā lēmuma 215. apsvērums).
Attiecībā uz darbībām saistībā ar aizliegto vienošanos rūpniecībai paredzētā diega tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
Komisija konstatē, ka tās ir notikušas no 1990. gada līdz 2001. gadam.
Pēc Komisijas domām, attiecībā uz aizliegto vienošanos rūpniecībai paredzētā diega tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
attiecīgie uzņēmumi satikās vismaz vienu reizi gadā un sanāksmes tika sadalītas divās daļās – no kurām viena bija Beniluksa
valstu tirgum veltīta sēde, bet otra – Ziemeļvalstu tirgum. Sanāksmju galvenais mērķis bija augstu cenu saglabāšana katrā
no šiem abiem tirgiem.
Dalībnieki esot apmainījušies ar cenrāžiem un informāciju par atlaidēm, par cenrāžu cenu paaugstināšanas piemērošanu, par
atlaižu samazināšanu un par atsevišķiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu. Tāpat esot tikušas noslēgtas vienošanās
par nākotnes cenu sarakstiem, par maksimālo atlaižu līmeni, par atlaižu samazināšanu un par atsevišķiem klientiem piemērojamo
cenu paaugstināšanu, kā arī vienošanās, kuru mērķis bija izvairīties no konkurences, izmantojot pastāvīgajiem piegādātājiem
izdevīgas cenas, un veikt klientu sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. apsvērums).
4.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. punktā Komisija konstatēja, ka seši uzņēmumi, ieskaitot prasītājas, ir pārkāpuši EKL 81. panta
1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās diegu tirgū automobiļu rūpniecības
nozares klientiem EEZ laika periodā no 1998. gada maija/jūnija līdz 2000. gada maijam tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām.
Tāpat apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā Komisija konstatēja, ka astoņi uzņēmumi, tostarp
Amann
, ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās diegu
tirgū rūpniecības nozarei Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs laika periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim
tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Amann
.
Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmajai daļai tika noteikti šādi naudas sodi:
a)      par aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem EEZ:
–        prasītājām, kuras ir solidāri atbildīgas: EUR 4,888 miljoni;
–
Coats
: EUR 0,65 miljoni;
–
Oxley
: EUR

1,271 miljons;
–
Barbour
un
Hicking Pentecost plc
, kas ir atbildīgi solidāri: EUR 0,715 miljoni;
b)      par aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, it īpaši:
–
Coats
: EUR

15,05 miljoni;
–
Amann
: EUR

13,09 miljoni;
–
BST
: EUR

0,979 miljoni;
–
Gütermann
: EUR

4,021 miljons;
–
Zwicky
: EUR

0,174 miljoni.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 22. decembrī, prasītājas cēla šo prasību.
Tā kā Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas piektajā
palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;
–        pakārtoti, samērīgi samazināt naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Pirmkārt, prasītājas izvirza pamatu par apstrīdētā lēmuma atcelšanu saistībā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK)
Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un [EKL] 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 7. panta
1. punkta pirmā teikuma pārkāpumu.
Otrkārt, prasītājas izvirza vairākus pamatus par naudas soda atcelšanu. No vienas puses, tās pārmet, ka Komisija tām esot
noteikusi naudas sodu, kurš pārsniedz augstāko robežu 10 % apmērā no to apgrozījuma. No otras puses, prasītājas izvirza septiņus
pamatus, ar ko attiecīgi apgalvo, ka notikuši šādi pārkāpumi: vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principa pārkāpums, nosakot
naudas sodu; kļūdaina naudas soda pamatsummas noteikšana saistībā ar noteikto naudas sodu par aizliegto vienošanos attiecībā
uz rūpniecībai paredzēto diegu; pārkāpuma saistībā ar rūpniecībai paredzēto diegu ilguma kļūdaina aprēķināšana; noteiktu atbildību
mīkstinošu apstākļu neņemšana vērā saistībā ar pārkāpumu rūpniecībai paredzētā diega tirgū; naudas soda, kas noteikts par
pārkāpumu diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem, sākumsummas un naudas soda pamatsummas kļūdains aprēķins;
aizliegtās vienošanās saistībā ar automobiļu rūpniecības nozares klientiem paredzēto diegu neīstenošanas neņemšana vērā un
tiesību tikt uzklausītam un tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
A –
Par prasītāju izvirzīto pamatu, ar ko prasa apstrīdētā lēmuma atcelšanu saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta
pirmā teikuma pārkāpumu
1.
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Prasītājas apgalvo, ka pārmestie pārkāpumi veido vienotu pārkāpumu Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē
tādēļ, ka diegu tirgus automobiļu rūpniecības nozares klientiem un diegu tirgus rūpniecības klientiem nav atsevišķi preču
vai ģeogrāfiskie tirgi, ka pastāv kopējs subjektīvs elements starp šīm aizliegtajām vienošanās un kritēriji, ko izmantojusi
Komisija, lai konstatētu vienota pārkāpuma neesamību, nav atbilstoši.
Attiecībā uz, pirmkārt, vienota preču tirgus esamību prasītājas noliedz, ka tās būtu tieši apstiprinājušas, ka apģērbu nozarei
paredzētie diegi un diegi, kuri ir paredzēti automobiļu rūpniecības nozares klientiem, attiecas uz diviem atšķirīgiem tirgiem.
Proti,
Amann
atbilde uz informācijas pieprasījumu, diegu tirgu automobiļu rūpniecības nozares klientiem kvalificējot kā pasaules tirgu,
nekādā veidā nenozīmējot šī tirgus autonomā rakstura atzīšanu. Turklāt
Amann
bija iesniegusi aplēsumus par sešiem dažādiem diegu segmentiem, bet tā nav varējusi tādus iesniegt par automobiļu rūpniecības
nozares klientiem paredzēto diegu.
Pēc prasītāju domām, arī citu tirgus dalībnieku, tādu kā
Coats
un
Gütermann
, paziņojumi neļaut secināt, ka var nošķirt automobiļu rūpniecības diega tirgu un rūpnieciskā diega tirgu.
Prasītāju viedokli par konkrētā tirgus vienoto raksturu apstiprinot visu uzņēmumu preču noformējums. Tā tas it īpaši esot
segmentācijas gadījums, kuru veikušas
Gütermann
,
Amann
un
Coats
. No tā esot redzams, ka ir iespējama viena un tā paša diega izmantošana vairākās nozarēs.
Automobiļu rūpniecības nozares svarīgo klientu izvirzīto stingrāko specifikāciju prasību esamība arī neattaisnojot rūpniecisko
diegu un automobiļu rūpniecības nozares klientiem paredzēto diegu nošķiršanu. Proti, vispārējā gadījumā diegi tiekot ražoti
atbilstoši automobiļu rūpniecības nozares prasībām un šādā kvalitātē tiekot nosūtīti citu rūpniecības nozaru svarīgiem klientiem.
Dažādas kvalitātes divu veidu diegu ražošana tostarp nebūtu pamatota no ekonomiskā viedokļa. Tādējādi automobiļu rūpniecības
nozares klientiem paredzētā diega tehniskās īpatnības būtībā esot tādas pašas kā tās, kas ir rūpnieciskā diega nozarei. Līdz
ar to diegi esot savstarpēji aizstājami un faktiski to laišana apgrozībā esot atkarīga nevis no klientiem, bet no precēm.
Otrkārt, prasītājas pārmet Komisijai, ka tā neesot izvērtējusi, vai dažādās piedēvētās darbības savstarpēji vienoja kopējs
subjektīvs elements un vai tādējādi tās veido vienotu pārkāpumu. Komisija pati esot konstatējusi, ka visi pārkāpumi bija paredzēti,
lai izkropļotu normālu cenu attīstību konkrētajā tirgū.
Fakts, ka tas attiecās uz nolīgumiem par cenām un ka pieņemtie lēmumi attiecībā uz atbilstošajiem reģioniem praksē bija vienādi,
pamatojot konstatēto pārkāpumu vienotā rakstura versiju. Prasītājas piebilst, ka lielākajā daļā dalībvalstu subjektīvais elements
esot noteicošais kritērijs, lai konstatētu vienotu pārkāpumu.
Prasītājas arī apgalvo, ka, ņemot vērā lielākās daļas iesaistīto uzņēmumu vidējo lielumu, to vadītājiem un partneriem, visticamāk,
bija jāapzinās dažādie pārkāpumi. Prasītājas precizē, ka attiecībā uz tām subjektīvais elements turklāt izrietot no iekšējo
pilnvaru nenodalīšanas rūpnieciskā diega un automobiļu rūpniecības nozares diega komercializācijas jomā.
Turklāt tās būtībā norāda uz Komisijas pieejas neloģiskumu, ciktāl tās vērtējuma pamataspekts ir bijis vienota pārkāpuma princips
attiecībā uz secīgiem pārkāpumiem, kas izdarīti katras aizliegtās vienošanās ietvaros, bet kas nav tādā pašā veidā vērtēts
šoreiz. Šajā sakarā apstrīdētā lēmuma 266.–270. apsvērumā esot vairākas pretrunas, kas atklājot, ka Komisijas apgalvojums
attiecībā uz atsevišķu pārkāpumu esamību neesot pierādāms.
Treškārt, prasītājas apstrīd kritērijus, ko izmantojusi Komisija, lai noteiktu vienota pārkāpuma esamību vai neesamību.
Pirmkārt, tās apgalvo, ka kritēriji nav atbilstoši. Šajā sakarā tās apgalvo, pirmkārt, ka Komisija pati nav tikusi skaidrībā
par to, kā izmantojami kritēriji, lai noteiktu vienota pārkāpuma esamību, jo tā pamato divu atsevišķu pārkāpumu esamību, atsaucoties
uz dažādiem dalībniekiem, uz citu darbības veidu un vispārējas koordinācijas neesamību un pēc tam pamatojas uz konkrēto tirgu
līmeņa atšķirību, turklāt turpinot paziņot, ka nolīgumi attiecībā uz Beniluksa valstīm un Ziemeļvalstīm ir jāvērtē kopā, ņemot
vērā, ka tos saista identiska organizācija, identisks darbības veids un identiski tirgus dalībnieki. Prasītājas tādējādi konstatē,
ka vispārējas koordinācijas kritērijs vairs nav svarīgs, ciktāl tas attiecas uz vienota pārkāpuma atzīšanu Beniluksa valstīs
un Ziemeļvalstīs.
Otrkārt, tās uzskata, ka radniecīgu preču gadījumā nav nozīmes preces tirgus nošķiršanas kritērijam. Proti, šī kritērija izmantošana,
izņemot acīmredzamus gadījumus, kuros preces nekādā gadījumā neietilpst vienā un tajā pašā tirgū, dotu Komisijai gandrīz nekontrolējamu
rīcības brīvību saistībā ar sodu par konkurences tiesību pārkāpumiem. Nav nozīmes arī kritērijam par to, ka tirgus dalībnieki
nav identiski. Prasītājas uzsver, ka nav nozīmes jautājumam par to, kurš pārstāv piedalošos uzņēmumus, jo attiecīgais uzņēmums
ir vainojams par dalību.
Otrkārt,
Amann
un
Cousin
apgalvo, ka kritēriju piemērošanai jebkurā gadījumā vajadzēja ļaut Komisijai secināt, ka bija noticis vienots pārkāpums.
No vienas puses, tās atsaucas uz apstākli, ka Komisija nevarot atbilstoši pamatot atsevišķu pārkāpumu esamību, pamatojoties
uz koordinācijas neesamību starp aizliegtajām vienošanās, jo tā pati esot norādījusi, šajā sakarā pārņemot
Coats
paziņojumus, ka pārsvarā pa valstīm nošķirtu preču tirgu dēļ nebija jāveic koordinēšana starp attiecīgajiem reģioniem. Tāpat
neesot nozīmes Komisijas mēģinājumam nošķirt ģeogrāfisko tirgu koordinēšanu un preču tirgu koordinēšanu, ņemot vērā, ka dažādu
ģeogrāfisko tirgu gadījumā nebūtu jēgas nošķirtu preču tirgu koordinēšanai. Tādēļ prasītājas apgalvo, ka jāvērtē attiecīgā
rīcība, atzīstot, ka dažādiem reģioniem veltītās sanāksmes ietilpa vispārējā to attiecīgo vadītāju apstiprinātajā plānā, kas
apstiprināts ar dokumentiem par biežiem kontaktiem starp
Coats
un
Amann
pārstāvjiem par “augstākās stratēģijas” lietām Eiropā. Šādi dokumenti liecinot par kopēja subjektīva elementa esamību. Šajā
sakarā prasītājas pārmet Komisijai, ka tā neesot analizējusi jautājumu par to, vai šāda veida kontakti arī nav bijuši starp
Coats
un citiem konkurentiem.
No otras puses, neesot izšķirošas atšķirības nolīgumu dalībnieku līmenī un to organizācijā. Šajā sakarā prasītājas norāda,
ka saskaņā ar judikatūru vienots pārkāpums jēdziena juridiskā nozīmē nevar tikt izslēgts vienkārša apstākļa dēļ, ka katrs
uzņēmums ir piedalījies pārkāpumā tādā formā, kas tam ir atbilstoša, tādējādi uzņēmums var būt piedalījies vienotas aizliegtas
vienošanās ietvaros, nepiedaloties visos to veidojošajos elementos.
Ņemot vērā šos apsvērumus, prasītājas norāda, ka tikai trīs uzņēmumi ir piedalījušies vienotā nolīgumā, visi citi bijuši iesaistīti
vismaz divos nolīgumos, kuri pārklājas tirgus dalībnieku līmenī, kas liecina par labu vienota pārkāpuma esamībai. Turklāt
salīdzinājums starp sanāksmēm saistībā ar aizliegto vienošanos rūpnieciskā diega tirgū un sanāksmēm saistībā ar aizliegto
vienošanos automobiļu rūpniecības nozares diega tirgū vispār nepamatojot apgalvojumu, ka pārkāpumi ir nošķirami. Sanāksmes
abos gadījumos esot notikušas neregulāri.
Komisija apstrīd šos argumentus.
2.
Vispārējās tiesas vērtējums
a)     Par preču un ģeogrāfisko tirgu nošķiršanu
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka specifisko īpašību dēļ automobiļu rūpniecības diegu tirgu ir vajadzējis
nošķirt no rūpniecisko diegu tirgus, gan no preču viedokļa, gan no ģeogrāfiskā viedokļa (skat. šī sprieduma 12.–16. un 18.–20. punktu).
Iesākumā ir svarīgi norādīt, ka preču tirgus definīciju tiktāl, ciktāl tā ietver sarežģītus ekonomiskus vērtējumus, ko veic
Komisija, Kopienu tiesa pārbauda tikai ierobežotā mērā (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedumu lietā
T‑65/96
Kish Glass
/Komisija,
Recueil
, II‑1885. lpp., 64. punkts, un 2002. gada 6. jūnija spriedumu lietā T‑342/99
Airtours
/Komisija,
Recueil
, II‑2585. lpp., 26. punkts). Tomēr tas neliedz Kopienu tiesai pārbaudīt Komisijas veikto ekonomiska rakstura datu interpretāciju.
Šajā sakarā Kopienu tiesai ir jāpārbauda, vai Komisija ir pamatojusi savu vērtējumu uz precīziem, ticamiem un konsekventiem
pierādījumiem, kas veido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un kas var pamatot
no tiem izdarītos secinājumus (skat. 2007. gada 17. septembra spriedumu lietā T‑201/04
Microsoft
/Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 482. punkts).
Turpinot ir jāatgādina, ka ar vērā ņemamo [konkrēto] tirgu saprot visas preces, kuras to īpašību dēļ, ir īpaši spējīgas tikt
izmantotām vienām un tām pašām vajadzībām un nav aizstājamas ar citām precēm (Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 37. punkts). Konkrētāk, Tiesa ir nospriedusi, ka preces tirgus jēdziens nozīmē, ka starp tajā ietilpstošajām
precēm pastāv efektīva konkurence, tādējādi ir jāpastāv pietiekamam savstarpējās aizstājamības līmenim, lai visām precēm,
kas ietilpst vienā un tajā pašā tirgū. varētu izmantot vienām un tām pašām vajadzībām (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums
lietā 85/76
Hoffmann‑La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp., 28. punkts).
Attiecībā uz aizstājamību – to novērtē saistībā ar norāžu kopumu tādu kā precēm piemītošās īpašības, konkurences apstākļi
un pieprasījuma un piedāvājuma struktūra tirgū (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Nederlandsche Banden-Industrie‑Michelin
/Komisija, 37. punkts).
Lai gan no ekonomiskā viedokļa savstarpējā aizstājamība no pieprasījuma viedokļa ir visātrākais un visefektīvākais novērtēšanas
kritērijs attiecībā uz konkrētās preces piegādātājiem (Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑177/04
easyJet
/Komisija, Krājums, II‑1931. lpp., 99. punkts), aizstājamību no piedāvājuma viedokļa arī var ņemt vērā definējot konkrēto
tirgu attiecībā uz darījumiem, kuros šādas aizstājamības ietekme efektivitātes un ātruma ziņā ir līdzvērtīga pieprasījuma
aizstājamības radītajai ietekmei. Tādējādi piedāvājuma aizstājamības kritērijs ietver to, ka ražotāji var, vienkārši piemērojoties,
parādīties šajā tirgū ar pietiekamu spēku, lai veidotu nopietnu pretspēku tirgū jau esošajiem ražotājiem (Pirmās instances
tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz T‑214/98,
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 829. punkts).
Attiecībā uz pašām precēm, ir svarīgi norādīt, ka tās var veidot atsevišķu tirgu, ja tās individualizē ražošanas īpašais raksturs,
kas tās padara specifiski piemērotas šim mērķim vai ja tās individualizē to izmantošana (Tiesas 1973. gada 21. februāra spriedums
lietā 6/72
Europemballage
un
Continenatal Can
/Komisija,
Recueil
, 215. lpp., 33. punkts).
Visbeidzot, ir jāatgādina, ka Komisija ir pieņēmusi Paziņojumu par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju Kopienu konkurences
tiesībās (OV 1997, C 372, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par konkrētā tirgus definīciju”), kurā tā ir precizējusi vērtēšanas
kritērijus konkrēto preču tirgum un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus nošķiršanai. Konkrētais preču tirgus tajā ir definēts kā tāds,
kas “ietver visas tās preces un/vai pakalpojumus, kas produktu [preču] īpašību, cenu vai paredzētā lietojuma dēļ no patērētāja
viedokļa uzskatāmi par apmaināmiem vai aizstājamiem”. Ģeogrāfiskais tirgus ir definēts kā tāds, kuru “veido teritorija, kurā
konkurences apstākļi ir pietiekami viendabīgi, kurā attiecīgie uzņēmumi ir saistīti ar preču un pakalpojumu piedāvājumu un
pieprasījumu un kuru no blakus esošajām teritorijām var nodalīt tādēļ, ka minētajās teritorijās pastāv diezgan atšķirīgi konkurences
apstākļi”. Konkrētais tirgus, kurā ir jāvērtē konkrētā konkurences problēma, tiek noteikts, kombinējot preču tirgu un ģeogrāfisko
tirgu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē to, cik pamatoti ir Komisijas secinājumi, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 14. un 22. apsvērumā
attiecībā uz divu atsevišķu preču un ģeogrāfisko tirgu esamību, proti, automobiļu rūpniecības nozares diegu tirgus EEZ, no
vienas puses, un rūpniecisko diegu tirgus Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, no otras puses. Komisija, lai to veiktu, vērtēja
preču aizstājamību, pirmkārt, no pieprasījuma viedokļa un, otrkārt, no piedāvājuma viedokļa.
Pirmkārt, saistībā ar aizstājamību no piedāvājuma viedokļa, apstrīdētajā lēmumā ietverta virkne pierādījumu, kas vērsti, lai
pierādītu, ka šāda aizstājamība nepastāv.
Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 14. un 22. apsvēruma izriet, ka automobiļu rūpniecībā ir svarīgu klientu pieprasījums un to
ir daudz mazāk nekā citu uzņēmumu, kuri ir klienti rūpniecisko diegu tirgū. Prasītājas šo konstatējumu nav apstrīdējušas.
Tiesas sēdē tās ir apstiprinājušas, ka automobiļu rūpniecības nozares klienti bija visspēcīgākie, ņemot vērā ļoti lielo preču
apjomu, ko tie iegādājas.
Otrkārt, no iepriekš minētajiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem izriet, ka automobiļu nozares klienti diegu iegādājas savām
ražotnēm, kuras ir dažādās valstīs, un ka tādējādi tie pieprasa vienveidīgu preci katrā no šīm valstīm. Šī nepieciešamība
pēc vienveidības, ko prasītājas turklāt nav apstrīdējušas, ir viegli izskaidrojuma no ekonomiskā viedokļa. Ir saprātīgi atzīt,
ka ražošanas iekārtu pielāgošana atkarībā no diega veida izraisa izdevumus. Automobiļu rūpniecības nozare tādēļ cenšas samazināt
šos izdevumus, iegādājoties īpaša veida diegu lielā daudzumā un vienlaikus vienu reizi tam pielāgojot savas dažādās valstīs
uzstādītās ražošanas iekārtas.
Treškārt, no apstrīdētā lēmuma 14. un 22. apsvēruma izriet, ka automobiļu rūpniecības nozarei paredzētajiem diegiem ir jāatbilst
īpaši stingrām īpašām šīs nozares prasībām un ka iespēja noteikt to izcelsmi ir būtisks faktors preču kvalitātes normu un
atbildības par precēm dēļ. Šo konstatējumu prasītājas apstiprināja gan prasības pieteikumā, gan tiesas sēdē.
Proti, tās ir atzinušas, ka galvenokārt klienti izlemj, kāds diegs ir nepieciešams to ražošanā, un kuri līdz ar to izvēlas
preci, kas atbilst to kā izmantotāju vajadzībām. Attiecībā it īpaši uz automobiļu nozares klientiem prasītājas ir atzinušas,
ka tiem ir nepieciešams diegs, kas atbilst vismaz ISO 9002 standartam. Tās tiesas sēdē pat precizēja, ka automobiļu rūpniecībā
pastāv īpašas raksturīgās iezīmes, tā dēvētās “TS950”, un ka prasītājas šos faktorus ņem vērā ražošanā.
Tostarp prasītājas ir aprakstījušas automobiļu rūpniecības nozares klientu veikto diegu sertificēšanas procesu. Vispirms prasītājas
izstrādā diega veidu, kas atbilst vismaz ISO 9002 standartam. Pēc tam šo diegu pārbauda automobiļu ražotājs, kurš to vēlas
izmantot savā ražošanā un, visbeidzot, šis automobiļu ražotājs to sertificē, ja testi izrādās pārliecinoši.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāatzīst, ka automobiļu rūpniecības izvēlētu īpašu diegu nevar aizstāt ar citiem rūpnieciskiem
diegiem. Šajā sakarā nav nozīmes apstāklim, ka šī veida diegs tiek pārdots citiem klientiem bez automobiļu rūpniecības nozares
klientiem. Proti, atšķirībā no citiem iespējamiem šīs preces pircējiem, automobiļu sektora uzņēmumi iegādājas vienīgi diegu,
kuram ir specifiskas raksturīgas iezīmes un kuru minētie uzņēmumi ir sertificējuši to īpašo iezīmju dēļ. Līdz ar to prasītājas
nevar pamatoti apgalvot, ka pastāv aizstājamība no pieprasījuma viedokļa.

Coats
paziņojumi, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu, arī apstiprina aizstājamības no pieprasījuma viedokļa neesamību.
Faktiski
Coats
ir uzsvērusi, ka daži apģērbu ražošanas nozares klienti izmanto izšujamo diegu, tāpat kā daži izšūšanas nozares klienti izmanto
diegu, kas paredzēts apģērbu ražošanai. Savukārt netika izvirzīta šāda aizstājamība no pieprasījuma viedokļa esamību automobiļu
rūpniecības nozares klientiem.
Otrkārt, lai gan Komisija uzskatīja, ka no pieprasījuma viedokļa rūpnieciskais diegs varēja tikt uzskatīts par vienotu preču
tirgus, jo nebija tiešas atbilstības starp gala izmantošanu un diega veidu un/vai diega struktūru, un minētā diega ražošanas
procesa līdzības vai aizstājamības dēļ, tā tomēr secināja, ka tas tā nav bijis attiecībā uz automobiļu rūpniecības nozarei
paredzēto diegu.
Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija pamatojās uz automobiļu rūpniecības diega specifiskajām īpatnībām, uz nepieciešamību
nodrošināt standartizētu piedāvājumu un uz kapacitāti izpildīt šī sektora nozīmīgo klientu pasūtījumus. Tā pamatojās arī uz
apstākli, ka automobiļu rūpniecības diega ģeogrāfiskais tirgus ietver visu EEZ teritoriju atšķirībā no rūpnieciskā diega,
kam ir tikai reģionāls raksturs. Ņemot vērā šos elementus, tā uzskatīja, ka tikai daži uzņēmumi varēja izpildīt šāda veida
pieprasījumu (skat. apstrīdētā lēmuma 22. apsvērumu).
Vispirms atbilstoši paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 20. punkta noteikumiem, lai būtu piedāvājuma aizstājamība,
piegādātājiem jāspēj pārorientēt ražošanu konkrētu preču ražošanai un jāspēj tās realizēt īsā laika posmā bez būtiskām papildu
izmaksām vai riskiem, saskaroties ar nelielām vai pastāvīgām relatīvo cenu izmaiņām. Turpinot, atbilstoši paziņojuma par jēdziena
“konkrētais tirgus” definīciju 21. punktam Komisija uzsver, ka parasti šāda aizstājamība izveidojas tad, ja uzņēmumi piedāvā
tirgū vienu preci ar plašu īpašību vai veidu klāstu un, pat ja konkrētam gala patērētājam vai patērētāju grupai preces atšķirīgās
īpašības ir neaizstājamas, šīs atšķirīgās īpašības apvienojas vienā preces tirgū. Rūpnieciskais diegs no pirmā acu uzmetiena
atbilst preces veidam, kas paredzēts paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 21. punktā.
Visbeidzot, atbilstoši paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 22. un 23. punktam Komisija apstiprina ar konkrētiem
piemēriem, ka attiecīgajiem piegādātājiem ir jāspēj nekavējoties piedāvāt un pārdot preces ar dažādām īpašībām, būtiski nepaaugstinot
izmaksas un nedrīkst pastāvēt īpašas grūtības realizācijas posmā.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānosaka, vai Komisija pareizi novērtējusi aizstājamības no piedāvājuma viedokļa kritēriju.
Pirmkārt, kā tas norādīts šī sprieduma 63. punktā, automobiļu rūpniecības diegu ražotājiem ir jāpielāgo savas ražošanas iekārtas,
lai ražotais diegs atbilstu specifiskiem standartiem.
Otrkārt, nav pārliecinoša prasītāju argumentācija par automobiļu rūpniecības diega ražošanas nelielajām izmaksām. Prasītājas,
protams, apgalvo ne tikai, ka diegi parasti tiek ražoti atbilstoši automobiļu rūpniecības nozares prasībām un šādā kvalitātē
nosūtīti citu rūpniecības nozaru klientiem, bet arī ka rūpniecības ķēdes noregulēšanas izmaksas būtu pārāk augstas, ja prece
tiktu ražota vienīgi automobiļu rūpniecības nozarei, lai pēc tam mainītu ražošanas ķēdi un to pielāgotu citām rūpniecības
nozarēm paredzētu preču ražošanai.
Tomēr, kaut arī ražošanas racionalizācijas iemeslu dēļ automobiļu rūpniecības nozares klientiem paredzētu diegu tirgū jau
esoša sabiedrība galvenokārt ražo diegu, kas atbilst augstākajam standartam neatkarīgi no preces galamērķa, tā šādi rīkojas
vienīgi tāpēc, ka tā darbojas automobiļu tirgū ar ražošanu atbilstoši automobiļu rūpniecības nozarei paredzēto diegu īpašajiem
standartiem saistīto augsto izmaksu dēļ. Citiem vārdiem sakot, sabiedrībai, kuras pamatdarbība ir saistīta ar gatavo apģērbu
ražošanas diegu vai izšujamo diegu, nebūs nekādas intereses ražot īpašu diegu automobiļu sektoram tikai tādēļ, ka tā varētu
potenciāli šo diegu pārdot iespējamiem automobiļu sektora klientiem.
Tādējādi prasītāju apgalvojums, ka automobiļu rūpniecības diega ražošanas izmaksas ir tik zemas, ka tā ražošana vienmēr notiek
saskaņā ar augstāku specifikācijas standartu, nav pierādīts, ciktāl tas attiecas uz rūpnieciskā diega ražotājiem.
Treškārt, prasītājas administratīvā procesa laikā nav apšaubījušas ievērojamo abu tirgu atšķirību no ģeogrāfiskā viedokļa.
Atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu,
Amann
automobiļu rūpniecības diega tirgu pat raksturoja kā vispasaules tirgu. Arī
Coats
norādīja, ka šī tirgus īpašās raksturīgās iezīmes to ierobežo ar “reģionāliem” un “globāliem” piegādātājiem un šie jēdzieni
atbildes kontekstā ir jāizprot tādējādi, ka tie nozīmē “ietver visu EEZ teritoriju” un “vispasaules”.
Tādējādi priekšnoteikums aizstājamībai no piedāvājuma viedokļa ir tas, ka lielākā daļa diega ražotāju spēj lielos daudzumos
ražot īpašu un vienveidīgu diegu katram automobiļu rūpniecības nozares klientam un to ātri izplatīt visā EEZ teritorijā. Ņemot
vērā iepriekš minētos apsvērumus, šāda argumentācija nav pārliecinoši pamatojama.
Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka no piedāvājuma viedokļa pastāvēja divi atsevišķi
preču un ģeogrāfiskie tirgi.
Šajā sakarā jāprecizē, ka Komisija ir pareizi novērtējusi un interpretējusi prasītāju un citu attiecīgo uzņēmumu atbildes,
uz kuru pamata tā secināja, ka pastāv divi atsevišķi preču tirgi.
Pirmkārt, Komisija prasītājām uzdeva jautājumu, lai noskaidrotu, vai rūpnieciskais diegs gatavo apģērbu ražošanai, rūpnieciskais
diegs izšuvumu ražošanai un mājsaimniecībā izmantotais diegs veido dažādus preču tirgus diega nozarē. Komisija arī uzrādīja
tabulu, kas bija paredzēta, lai noteiktu konkrēto ģeogrāfisko tirgu katrai iepriekš minētajai diegu kategorijai, tostarp paredzot
īpašu kategoriju “Diegs automobiļiem”. Tā precizēja, ka minētā kategorija ietilpst speciālā rūpnieciskā diegā, taču uzsvēra,
ka esot gribējusi zināt
Amann
un
Cousin
viedokli par šī diega veida konkrēto ģeogrāfisko tirgu.
Atbildot uz iepriekš minēto informācijas pieprasījumu,
Amann
norādīja, ka Komisijas veiktais detalizētais sadalījums bija pareizs, jo “pastāv preču specifikācija un klientu īpašās vajadzības,
kuras apģērbu ražošanas nozarē it īpaši acīmredzami atšķiras no abiem pārējiem sektoriem krāsu gammas jomā utt.”.
Cousin
norādīja, ka pilnībā piekrīt Komisijas veiktajai segmentācijai. Tā tomēr precizēja lielās grūtības tirgus novērtēšanā, it
īpaši attiecībā uz īpašajiem diegiem, ņemot vērā attiecīgās izmantošanas ļoti lielo daudzveidību, uzsverot, ka tā esot uzskaitījusi
vairāk nekā 80 nozaru.
Tādējādi prasītājas patiešām ir tieši atzinušas, ka īpašo diegu tirgus ir atsevišķs preču tirgus, taču pretēji tam, ko norādīja
Komisija savos rakstveida apsvērumos, tās nav tieši atzinušas, ka īpašā diega tirgū ietilpstošais automobiļu rūpniecības diega
tirgus pats ir atsevišķs preču tirgus.
Arī
Gütermann
apstiprināja Komisijas ierosināto iedalījumu, bet nav tieši izteikusies par automobiļu rūpniecības diega tirgu.
Coats
uz jautājumu par preču tirgiem atbildēja, ka tā neuzskata, ka preču atšķirības bija pietiekamas, lai secinātu, ka pastāv trīs
atsevišķi tirgi, tomēr atzīstot automobiļu rūpniecības diega tirgus īpašās raksturīgās pazīmes, kā tas norādīts šī sprieduma
78. punktā. Tikai
Oxley
tieši apstiprināja un pamatoja automobiļu rūpniecības diega tirgus atsevišķo raksturu.
Lai gan šo apstākļu interpretācija attiecībā uz atsevišķo automobiļu rūpniecības diega tirgu neparādās tik acīmredzamā veidā
kā to apgalvo Komisija, tomēr tās secinājumus par spēkā neesošiem nepadara ne acīmredzama kļūda novērtējumā, ne faktu sagrozīšana.
Tās secinājumus turklāt apstiprina citas norādes, tādas kā uzņēmumu interneta vietnes, kurās parasti ietverta atsevišķa kategorija
automobiļu rūpniecības diegam. Tāpat šie uzņēmumi ir šai nozarei īpaši radīto diegu preču zīmju īpašnieki.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu novērtējumā, uzskatot, ka šajā gadījumā automobiļu
rūpniecības diega tirgus un rūpnieciskā diega tirgus bija dažādi.
b)     Par apgalvoto “visaptveroša plāna” esamību
Vispirms ir jāatgādina, ka vienota pārkāpuma jēdziens aptver tādu situāciju, kad vairāki uzņēmumi ir piedalījušies pārkāpumā,
ko veido turpināta rīcība, kas vērsta uz vienu ekonomisku mērķi, kas paredz izkropļot konkurenci, vai pat individuāli pārkāpumi,
kas savstarpēji saistīti to mērķa identiskuma dēļ (elementu kopuma vienots mērķis) un subjektu identiskuma dēļ (attiecīgo
uzņēmumu, kuri apzinās, ka piedalās kopējā mērķī, identiskums) (Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā
T‑53/03
BPB
/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 257. punkts).
Turpinot, ir jānorāda, ka EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne
vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt tādēļ, ka arī viena vai vairākas šādas darbību virknes vai turpinātas
rīcības elementi paši par sevi katrs atsevišķi arī var būt minētās normas pārkāpums. Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā
plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības noteikt atbildību par šīm darbībām
atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P,
C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 258. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienota pārkāpuma jēdziens var attiekties uz tādas pret konkurenci vērstas darbības
juridisko kvalifikāciju, kura sastāv no nolīgumiem, saskaņotām darbībām un uzņēmumu apvienību lēmumiem (šajā ziņā skat. Pirmās
instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94,
T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑931. lpp., 696.–698. punkts; 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 186. punkts, un 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās
BASF
/Komisija T‑101/05 un T‑111/05, Krājums, II‑4949. lpp., 159. punkts).
Šajā sakarā tāpat ir svarīgi precizēt, ka vienota mērķa jēdzienu nevar noteikt ar vispārīgu norādi uz konkurences izkropļošanu
tirgū saistībā ar pārkāpumu, jo konkurences ietekmēšana gan kā priekšmets, gan kā sekas ir nedalāms elements jebkādām darbībām,
kas ietilpst EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Šāda vienota mērķa jēdziena definīcija varētu liegt vienota un turpināta
pārkāpuma jēdzienam tā nozīmi, ciktāl tā sekas būtu tādas, ka vairākas darbības, kas skar vienu ekonomisku nozari un ir aizliegtas
ar EKL 81. panta 1. punktu, būtu sistemātiski jākvalificē kā elementi [apstākļi], kas veido vienotu pārkāpumu. Tādējādi, lai
kvalificētu dažādas darbības kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, ir jāpārbauda, vai tās bija ar papildinošu saikni tādā nozīmē,
ka katra no tām bija vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un ar mijiedarbību deva ieguldījumu visu pret
konkurenci vērsto to seku īstenošanā, kuras vēlējās pārkāpuma izdarītāji saistībā ar vispārējo plānu, kas paredzēja vienotu
mērķi. Šajā sakarā ir jāņem vērā visi apstākļi, kas varētu pierādīt vai likt apšaubīt minēto saikni, tādi kā piemērošanas
periods, saturs (tostarp izmantotās metodes) un atbilstoši – dažādo attiecīgo nolīgumu un saskaņoto darbību mērķi (šajā ziņā
skat. iepriekš 91. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
BASF
/Komisija, 179.–181. punkts).
Tādējādi objektīvu iemeslu dēļ Komisija var ierosināt atsevišķas procedūras, konstatēt vairākus atsevišķus pārkāpumus un noteikt
vairākus atsevišķus naudas sodus (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts; turpmāk tekstā – “spriedums “
Tokai II
”, 124. punkts).
Visbeidzot, tāpat ir jāteic, ka noteiktu prettiesisku darbību kvalificēšana par darbībām, kas veido vienu un to pašu pārkāpumu,
vai par vairākiem pārkāpumiem, principā ietekmē sankcijas, ko par tām var noteikt, jo vairāku pārkāpumu konstatēšana var ietvert
vairāku atsevišķu naudas sodu noteikšanu – ikreiz atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktā paredzētajām robežām (iepriekš 91. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
BASF
/Komisija, 158. punkts).
“Visaptverošā plāna” esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
Vispirms jānorāda, ka prasītājas būtībā apgalvo, ka šajā lietā kopējais subjektīvais elements ir apstāklis, ka visu pārkāpumu
mērķis bija izkropļot normālu cenu attīstību. Šāds cenu falsificēšanas mērķis ir raksturīgs jebkuram “cenu kartelim” un ar
to nepietiek, lai pierādītu kopēja subjektīva elementa esamību. Šajā sakarā un pretēji prasītāju apgalvotajam Komisijas pamataspekts
nav bijis princips par saistības starp pārkāpumiem esamību apstrīdētajā lēmumā. Proti, apstrīdētā lēmuma 269. apsvērumā tā
tikai min vienoto pret konkurenci vērsto priekšmetu un vienoto saimniecisko mērķi, kas ietver normālu cenu izmaiņu falsifikāciju,
kura raksturīga šāda veida kartelim, lai gan tā uzsvēra apstākli, ka šāds mērķis un šī lietderība ir ievērota katrā no trim
dažādajiem pārkāpumiem.
Turpinot, lai apstrīdētu vienota pārkāpuma esamību, papildus apstāklim, ka automobiļu rūpniecības diega tirgus un rūpnieciskā
diega tirgus ir nošķirti, kā arī tas turklāt norādīts šī sprieduma 53.–88. punktā, Komisija galvenokārt pamatojās uz lielākās
daļas aizliegtās vienošanās iesaistīto tirgus dalībnieku identiskuma neesamību un šo dalībnieku vispārējas koordinācijas neesamību.
Prasītājas nav varējušas likt apšaubīt šos kritērijus un tādējādi nav varējušas pierādīt “ciešu saistību” starp dažādām pret
konkurenci vērstām darbībām.
Pirmkārt, attiecībā uz kritēriju par tirgus dalībnieku identiskuma neesamību, Komisija apstrīdētā lēmuma 96. un 216. apsvērumā
uzskaitīja aizliegtās vienošanās dalībniekus automobiļu rūpniecības diega tirgū un rūpnieciskā diega tirgū. Turpinot, apstrīdētā
lēmuma 265. apsvēruma a) apakšpunktā tā uzskatīja, ka lielākā daļa uzņēmumu bijuši tikai vienas aizliegtās vienošanās dalībnieki,
tādēļ ka tie neveica darbības tirgos, uz kuriem attiecās otra aizliegtā vienošanās.
Jākonstatē, ka no desmit uzņēmumiem, kuri bijuši vienas un/vai otras no šīm aizliegtajām vienošanās dalībnieki, tikai trīs
bija iesaistīti abās aizliegtajās vienošanās.
Ackermann Nähgarne GmbH & Co
,
Bieze Stork BV
,
BST
,
Cousin
,
Gütermann
,
Zwicky
un
Oxley
bija saistītas tikai ar vienu no tām. Tikai
Coata
,
Barbour
(līdz to pārņēma
Coats
) un
Amann
bijuši abu aizliegto vienošanos dalībnieki. Šo trīs uzņēmumu piedalīšanās abās aizliegtajās vienošanās nevarot pati par sevi
veidot norādi par kopējas stratēģijas esamību (šajā ziņā skat. iepriekš 93. punktā minēto spriedumu lietā
Tokai II
, 120. punkts). Turklāt ir jāuzsver, ka, izņemot
Barbour
gadījumu, uzņēmumu pārstāvji, kas piedalījās aizliegtās vienošanās automobiļu rūpniecības diega tirgū un rūpniecisko diegu
tirgū organizētajās sanāksmēs, nebija vieni un tie paši šo divu aizliegto vienošanos pārklāšanās periodā (1998–2000).
Līdz ar to Komisijas konstatējumu, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 265. apsvēruma a) apakšpunktā, spēkā neesošu nepadara acīmredzama
kļūda novērtējumā.
Otrkārt, aizliegto vienošanos saturs arī nevarētu tikt izmantots, lai pamatotu visaptveroša plāna esamību. No apstrīdētā lēmuma,
proti, izriet, ka attiecīgo aizliegto vienošanos saturs automobiļu rūpniecības diegu tirgū un rūpniecisko diegu tirgū šajā
sakarā acīmredzami atšķiras.
Attiecībā uz aizliegto vienošanos automobiļu rūpniecības diegu tirgū apstrīdētā lēmuma 215., 220., 223., 224., 226., 228.–230.,
233.–236. un 238. apsvērumā ir redzams, no vienas puses, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku informācijas apmaiņas attiecās
uz dažiem klientiem piemērotajām cenām un, no otras puses, ka noslēgtie nolīgumi sastāvēja no minimālās pamata cenas noteikšanas
pārdotajām pamatprecēm automobiļu rūpniecības klientiem, divu veidu pamata cenas attiecīgi esošajiem klientiem un jaunajiem
klientiem un minimālās pamata cenas dažiem klientiem, uz kuriem attiecās informācijas apmaiņa. Dalībnieki arī vienojās izvairīties
savā starpā konkurēt ar cenām par labu pašreizējam piegādātājam.
Attiecībā uz aizliegto vienošanos rūpniecisko diegu tirgū no apstrīdētā lēmuma 99.–153. apsvēruma izriet, ka, no vienas puses,
informācijas apmaiņa attiecās uz cenrāžiem un atlaidi, uz cenu paaugstināšanu piemērošanu, uz cenu samazināšanu un uz īpašo
dažiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu un, no otras puses, ka noslēgtie nolīgumi attiecās uz nākamajiem cenrāžiem
par maksimālo atlaides līmeni, par atlaides samazināšanu un par īpašo dažiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu un
ka dalībnieki vienojās izvairīties savā starpā konkurēt ar cenām par labu pašreizējam piegādātājam.
No apstrīdētā lēmuma iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pastāv acīmredzama atšķirība starp abām aizliegtajām vienošanās
saistībā ar to saturu. Vienas vai otras līdzības esamība starp šīm abām aizliegtajām vienošanās, kā nolīgumi, lai izvairītos
savā starpā konkurēt ar cenām par labu pašreizējam piegādātājam, tomēr nevarētu likt apšaubīt šo konstatējumu.
Treškārt, veids, kādā darbojās katra no šīm divām aizliegtajām vienošanās, ir bijis lielā mērā atšķirīgs. Proti, kā to ir
norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 218. apsvērumā, aizliegtā vienošanās automobiļu rūpniecības diegu tirgū bija organizēta
pietiekami elastīgi ar mazām neregulārām sanāksmēm, kuras papildināja bieži divpusēji kontakti. Apstrīdētā lēmuma 96.–99. un
149.–153. apsvērums atklāj, ka aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs ir īstenota,
rīkojot sanāksmes vismaz reizi gadā un ka tās bija sadalītas divās daļās, proti, viena no tām bija sēde, kurā tika apspriests
Ziemeļvalstu tirgus, un otra – sēde par Beniluksa valstu tirgu. No tā arī izriet, ka notika periodiski divpusēji kontakti.
Ņemot vērā šos elementus, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu novērtējumā, apstrīdētā lēmuma 265.–267. apsvērumā secinot,
ka bija savstarpēji jānošķir aizliegtā vienošanās automobiļu rūpniecības diegu tirgū un aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu
tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs vajadzēja būt nošķirtām un ka tās tādējādi veido divus atsevišķus pārkāpumus.
Šajā sakarā jānorāda, ka atšķirībā no aizliegtās vienošanās automobiļu rūpniecības diegu tirgū aizliegtā vienošanās rūpniecisko
diegu tirgū Beniluksa valstīs un aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs tika uzskatītas par vienu pārkāpumu
tādēļ, ka preces bija identiskas, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija tie paši, ka aizliegtās vienošanās saturs un darbības
veids bija vienādi, ka sanāksmes tika rīkotas tajā pašā dienā un ka uzņēmumus, kas tajās piedalījās, pārstāvēja vienas un
tās pašas personas.
Turklāt nav nozīmes, no vienas puses, argumentam, kas balstīts uz iekšēju pilnvaru nenodalīšanu prasītāju ietvaros rūpnieciskā
diega un automobiļu rūpniecības diega laišanas apgrozībā jomā, un, no otras puses, argumentam, kas balstīts uz apstākli, ka
piedalījušos uzņēmumu vadītājiem un partneriem bija noteikti jāapzinās dažādu aizliegto vienošanos esamība. Šie argumenti
nekādi nepierāda kopēja subjektīva elementa esamību.
Jānoraida arī prasītāju arguments par vispārējas koordinācijas esamību saistībā ar biežajiem kontaktiem starp
Coats
pārstāvi un
Amann
vadītāju. No lietas materiāliem izriet, ka nav neviena paziņojuma, kuru varētu interpretēt kā norādi par vispārēju koordināciju.
Tiesas sēdē prasītājas atzina, ka tās nevarot Vispārējai tiesai iesniegt precīzu dokumentu, kas apliecinātu gribu par vispārēju
koordināciju starp
Amann
un
Coats
.
Visbeidzot, prasītājas kļūdaini apgalvo, ka preces tirgus nodalīšanas kritērijs nevar būt spēkā esošs vērtējuma kritērijs,
ciktāl tas sniedzot Komisijai nekontrolējamu rīcības brīvību attiecībā uz radniecīgām precēm, lai konstatētu divu atsevišķu
pārkāpumu esamību. Pirmkārt, minētā Komisijas rīcības brīvība nav neierobežota, jo Komisija ir pakļauta Vispārējās tiesas
pārbaudei, kā tas ir norādīts šī sprieduma 54. punktā. Otrkārt, preču tirgu kritērijs izskatāmajā lietā ir tikai viens kritērijs
no vairākiem, lai konstatētu, kas pastāv divi atsevišķi pārkāpumi.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, pamats par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pirmā teikuma pārkāpumu ir jānoraida kā
nepamatots.
B –
Par pamatiem saistībā ar naudas soda samazināšanu
1.
Par prasītāju izvirzīto pamatu par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā
soda augstākās robežas neievērošanu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāju izvirzītais pamats sastāv no trim iebildumiem.
Pirmā iebilduma ietvaros prasītājas apgalvo, ka abi pārkāpumi reāli veido vienotu pārkāpumu un ka attiecīgi var uzlikt vienu
naudas sodu, kura summa nedrīkst pārsniegt augstāko robežu 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma. Kopējais apmērs, kas rodas no
šī pieskaitījuma, pārsniedzot šo augstāko robežu un tādējādi esot pārkāpts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punkts.
Šajā sakarā tās uzskata, ka bija pārkāpts Kopienu konstitucionālo tiesību princips
nulla poena sine lege
. Būtībā prasītājas kritizē to, ka Komisija var, nodalot tirgus, kuros ir konstatēti paralēli pārkāpumi, sev piešķirt neierobežotu
rīcības brīvību noteikt naudas sodus, kuri pārsniedz augstāko robežu 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma. Prasītājas uzskata,
ka no tiesiskuma principa izriet ne tikai aizliegums tiesnesim uzlikt sodus bez juridiska pamatojuma, bet arī no likumdevēja
pienākums skaidri un saprotami formulēt tiesību normas, kurās paredzēti sodi. Prasība pēc skaidrības tādējādi esot piemērojama
ne vien tiesību normu veidojošajiem elementiem, bet arī šīs normas juridiskajām sekām. Šādas prasības attiecoties arī uz minētajām
normām, kurās paredzēti naudas sodi par konkurences tiesību pārkāpumiem.
Uzaicinātas tiesas sēdē sniegt paskaidrojumus par šo argumentāciju, prasītājas precizēja, ka tā bija izprotama tādējādi, ka
ar to tiek apšaubīts pašas tiesību normas tiesiskums, un līdz ar to tās izvirzīja iebildi par prettiesiskumu atbilstoši Regulas
Nr. 17 15. panta 2. punktam un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam.
Turklāt tās apstrīd Komisijas argumentu attiecībā uz pienākumu ievērot
non bis in idem
principu, ciktāl šis princips nepiedāvā nekādas garantijas attiecībā uz viena vai vairāku pārkāpumu atzīšanas precizitāti.
Prasītājas uzskata, ka problēma ir pašā sākumā, citiem vārdiem sakot, nosakot pašu viena vai vairāku pārkāpumu esamību.
Ar otro iebildumu prasītājas apgalvo, ka Komisija var uzlikt vienotu naudas sodu par dažādiem pārkāpumiem gadījumos, kad tie
attiecas uz viena veida darbību dažādos tirgos un kad dalībnieki lielākoties ir tie paši uzņēmumi. Šie divi nosacījumi šajā
lietā esot izpildīti.
Prasītājas konstatē, ka Komisija esot atkāpusies no savas iepriekšējās prakses bez mazākā pamatojuma. Tās uzskata, ka gadījumā,
ja Komisija atsakās no savām pilnvarām noteikt vienotu naudas sodu par vairākiem pārkāpumiem, tai saskaņā ar Eiropas administratīvo
tiesību vispārējiem principiem ir jāpamato šo pilnvaru neizmantošana. Būtībā Komisija esot pārkāpusi EKL 253. pantu.
Turpinot, tās salīdzina apstrīdēto lēmumu ar Komisijas 2001. gada 21. novembra Lēmumu par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta
piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑1/37.512 – Vitamīni) (OV 2003, L 6, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums Vitamīnu lietā”).
Komisija tajā esot apvienojusi par dažādiem pārkāpumiem uzliktos naudas sodus vienā kopējā naudas sodā un tādējādi esot uzskatījusi
par nepieciešamu ievērot augstāko robežu 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma. Tāpat kā lēmumā Vitamīnu lietā, tā arī aizliegtās
vienošanās izskatāmajā lietā vienojot tas pats materiālais un “telpas–laika” konteksts.
Ar savu trešo iebildumu prasītājas apgalvo, ka Komisijas gribētā preventīvā iedarbība būtu sasniegta jau nosakot naudas sodu
par pārkāpumu rūpniecisko diega tirgū. Komisijai tādējādi tas būtu bijis jāņem vērā, nosakot naudas soda apmēru, sodot aizliegto
vienošanos automobiļu rūpniecības diega tirgū.
Komisija apstrīd šos argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Šis prasītāju izvirzītais pamats būtībā sastāv no trim iebildumiem par, pirmkārt, principa
nulla poena sine lege
pārkāpšanu, otrkārt, pienākumu noteikt vienotu naudas sodu par vairākiem pārkāpumiem un, treškārt, soda tiesisko mērķu neņemšanu
vērā.
Par iebildumu par
nulla poena sine lege
principa pārkāpšanu un par iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktu
Vispirms ir jāvērtē prasītāju trijos līmeņos izvirzītā iebilde par prettiesiskumu attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Pirmkārt, tās būtībā uzskata, ka pats vienota pārkāpuma jēdziens, tāds, kāds tas
ir minēts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, esot neskaidrs. Otrkārt, tās apgalvo,
ka vienota un turpināta pārkāpuma princips arī neesot skaidri definēts un ka Komisija tādējādi varot patvaļīgi ietekmēt naudas
soda summu, nošķirot tirgus, kuros konstatēti paralēli pārkāpumi. Treškārt, tās apgalvo, ka arī šajā pašā pantā paredzētie
sodi ir neskaidri.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru soda tiesiskuma princips ir nenovēršami saistīts ar tiesiskās drošības
principu, kurš ir Kopienu tiesību vispārējs princips un saskaņā ar kuru jebkuram Kopienu tiesiskajam regulējumam, it īpaši
ja tajā ir noteikts vai ļauts noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām nepārprotami būtu zināmas
no tā izrietošās tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus (šajā ziņā skat. Tiesas 1981. gada 9. jūlija
spriedumu lietā 169/80
Gondrand Frères
un
Garancini
,
Recueil
, 1931. lpp., 17. punkts; 1996. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑143/93
Van Es Douane Agenten
,
Recueil
, I‑431. lpp., 27. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 66. punkts).
Šis princips, kas ir daļa no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām un kas ir nostiprināts vairākos starptautiskos
līgumos, piemēram, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 7. pantā, attiecas
gan uz krimināltiesiska rakstura normām, gan īpašiem administratīviem instrumentiem, kas nosaka vai ļauj noteikt administratīvus
sodus (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 18. novembra spriedumu lietā 137/85
Maizena
u.c.,
Recueil
, 4587. lpp., 15. punkts). Tas attiecas ne tikai uz normām, kas nosaka pārkāpuma sastāvu, bet arī uz normām, kuras definē
sekas, ko rada pirmo minēto normu pārkāpums (šajā ziņā skat. Tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās
C‑74/95 un C‑129/95
X
,
Recueil
, I‑6609. lpp., 25. punkts, un iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 67. punkts).
Šajā sakarā jāatgādina, ka ECPAK 7. panta 1. punktā ir noteikts:
“Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas saskaņā ar izdarīšanas brīdī
spēkā esošajām nacionālajām vai starptautiskajām tiesību normām netika atzīta par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nedrīkst piespriest
smagāku sodu nekā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma brīdī.”
Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) uzskata, ka no šīs tiesību normas izriet, ka likumam ir skaidri jādefinē
pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās tiesību normas
formulējuma un, vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var zināt, par kādām darbībām vai bezdarbību
tai iestāsies tās kriminālatbildība (skat. ECT 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā
Coëme
u.c. pret Beļģiju,
Recueil des arrêts et décisions
, 2000‑VII, 145. punkts) (iepriekš 124. punktā minētais spriedums lietā
Degussa
/Komisija, 69. punkts).
No ECT judikatūras izriet, ka, lai izpildītu ECPAK 7. panta 1. punkta prasības, normām, saskaņā ar kurām ir noteikti šie sodi,
nav jābūt tik precīzām, lai sekas, kas varētu rasties šo normu pārkāpuma dēļ, būtu absolūti precīzi paredzamas (iepriekš 124. punktā
minētais spriedums lietā
Degussa
/Komisija, 71. punkts).
Faktiski saskaņā ar ECT judikatūru neskaidru terminu lietošana tiesību normā ne vienmēr rada ECPAK 7. panta pārkāpumu un tas,
ka likums piešķir rīcības brīvību, pats par sevi nav pretrunā prasībai par paredzamību, ja vien šādas brīvības izmantošanas
apjoms un kārtība, ņemot vērā attiecīgo leģitīmo mērķi, ir pietiekami skaidri definēti, lai indivīdam nodrošinātu atbilstošu
aizsardzību pret patvaļu (skat. ECT 1992. gada 25. februāra spriedumu lietā
Margareta
un
Roger Andersson
pret Zviedriju, A sērija, Nr. 226, 75. punkts). Šajā sakarā papildus paša likuma tekstam ECT ņem vērā to, vai izmantotie
neskaidrie jēdzieni nav precizēti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā (skat. ECT 1995. gada 27. septembra spriedumu lietā
G
pret Franciju, A sērija, Nr. 325‑B, 25. punkts) (iepriekš 124. punktā minētais spriedums lietā
Degussa
/Komisija, 72. punkts).
Ņemot vērā soda tiesiskuma principu, ko ir atzinusi Kopienu tiesa atbilstoši ECPAK sniegtajām norādēm un dalībvalstu konstitucionālajām
tradīcijām, attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta likumīgumu ir jāsecina,
ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisijai nav piešķirta neierobežota rīcības brīvība, lai, pirmkārt, konstatētu konkurences
tiesību normu pārkāpumus, otrkārt, lai noteiktu, vai dažādas pārkāpumu izraisošas darbības veido vienotu un turpinātu pārkāpumu
vai vairākus autonomus pārkāpumus, un, treškārt, lai noteiktu naudas sodus par šiem pārkāpumiem.
Pirmkārt, konkurences tiesību normu pārkāpumi, par kuriem Komisija var, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas
Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, uzlikt naudas sodu, ir vienīgi EKL 81. un EKL 82. panta normu pārkāpumi. Prasītājas kļūdaini
uzskata, ka Komisijai ir piešķirta neierobežota rīcības brīvība, konstatējot šādus pārkāpumus. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka
jautājums par to, vai ir izpildīti EKL 81. un EKL 82. pantā paredzētie nosacījumi, principā ir Kopienu tiesas pilnīgas pārbaudes
priekšmets (šajā ziņā skat. pēc analoģijas Tiesas 1998. gada 28. maija spriedumu lietā C‑7/95 P
Deere
/Komisija,
Recueil
, I‑3111. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑99/04
AC-Treuhand
/Komisija, Krājums, II‑1501. lpp., 144. punkts). Otrkārt, lai gan ir taisnība, ka gadījumos, kad šis konstatējums ietver sarežģītus
ekonomiskus un tehniskus vērtējumus, judikatūrā Komisijai ir atzīta noteikta rīcības brīvība, taču tā nekādā gadījumā nav
neierobežota. Proti, šādas rīcības brīvības esamība nenozīmē, ka Vispārējai tiesai ir jāatturas pārbaudīt to, kā Komisija
interpretējusi šāda rakstura datus. Kopienu tiesai ir it īpaši ne tikai jāpārbauda izvirzītie materiālie pierādījumi, to ticamība
un to sakarība, bet arī tas, vai šie pierādījumi veido izvērtēšanai atbilstošu datu kopumu, kas jāņem vērā, lai vērtētu sarežģītu
situāciju, un vai tie var pamatot no tiem izdarītos secinājumus (šajā ziņā skat. iepriekš 54. punktā minēto spriedumu lietā
Microsoft
/Komisija, 88. punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītājas turklāt neapgalvo, ka viena no EKL 81. pantā paredzētajām pārkāpuma veida definīcijām, proti, “tādi nolīgumi starp
uzņēmumiem [..], kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū un it īpaši darbības,
ar kurām tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas, vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus [..]”, tām nav
ļāvusi apzināties, ka aizliegtās vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs un aizliegtās vienošanās
automobiļu rūpniecības diegu tirgū EEZ ir pārkāpumi minētā EKL 81. panta izpratnē un ka tādējādi tās par tiem ir atbildīgas.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvoto tādu kritēriju neesamību, kuri ļautu noteikt, vai pastāv vienots un turpināts pārkāpums, vai
vairāki autonomi pārkāpumi, ir jāatzīst, ka minētie kritēriji kā tādi neparādās ne Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas
Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, ne EKL 81. pantā. Taču vienota un turpināta pārkāpuma jēdziens ir izmantots un precizēts pastāvīgajā
un publicētajā judikatūrā. Tādi kritēriji kā priekšmeta identiskums (tāds pats elementu kopuma mērķis) un subjektu identiskums
(attiecīgo uzņēmumu, kas apzinās, ka piedalās kopējā mērķī, identiskums), lai noteiktu, vai pieļautie pārkāpumi ir ietilpuši
“vispārējā plānā” un tādējādi attiecas uz vienotu pārkāpumu, vairāku gadu laikā ir nostiprināts tādā judikatūrā kā tajā, kas
minēta šī sprieduma 89. punktā.
Tātad Komisija objektīvu iemeslu dēļ var ierosināt atsevišķas procedūras, konstatēt atsevišķus pārkāpumus un noteikt vairākus
atsevišķus naudas sodus (šajā ziņā skat. iepriekš 93. punktā minēto spriedumu lietā
Tokai II
, 124. punkts).
Šajā sakarā no pamata, ar kuru lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, analīzes (šī sprieduma 53. punkts un nākamie punkti) skaidri
izriet, ka Komisijas piemērotie kritēriji, lai konstatētu divu atsevišķu pārkāpumu esamību, ir konstanti kritēriji, kas izriet
no judikatūras.
Kaut arī atsevišķi kritēriji paredz Komisijai plašu rīcības brīvību, tomēr Kopienu tiesas veiktā rīcības brīvības pārbaude
ir tieši ļāvusi ar pastāvīgu un publicētu judikatūru precizēt atsevišķus jēdzienus. Tāds ir it sevišķi preču tirgus definīcijas
un ģeogrāfiskā tirgus [definīcijas] gadījums, kurus Komisija ir šajā gadījumā piemērojusi, un tai ir vajadzējis veikt sarežģītus
ekonomiskus vērtējumus. Kā tas tika norādīts pirmā pamata analīzē (šī sprieduma 53. un nākamie punkti), Komisijai, īstenojot
savu rīcības brīvību, bija jāvadās pēc tādiem judikatūrā atzītiem kritērijiem kā aizstājamība no piedāvājuma viedokļa un aizstājamība
no pieprasījuma viedokļa.
Tāpat ir jāņem vērā, ka, lai nodrošinātu pārredzamību un palielinātu attiecīgo uzņēmumu tiesisko drošību, Komisija publicēja
paziņojumu par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju, kurā tā izklāsta kritērijus, ko tā piemēro, lai definētu konkrēto
tirgu katrā attiecīgā gadījumā. Šajā sakarā pieņemot šādas uzvedības normas un to pasludināšanas brīdī paziņojot, ka turpmāk
šīs normas tiks piemērotas gadījumiem, uz kuriem tās attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības izmantošanas
iespējas un nevar atteikties no šīm normām, nevēlēdamās, lai attiecīgā gadījumā to sodītu par tādu vispārējo tiesību principu
kā vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu. Turklāt, paziņojums par jēdziena “konkrētais
tirgus” definīciju, kaut arī tas nav apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko
Komisija sev noteikusi, lai noteiktu viena vai vairāku tirgu esamību ar mērķi noteikt viena vai vairāku pārkāpumu esamību,
un līdz ar to nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 211. un 213. punkts). No tā izriet, ka paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus”
definīciju pieņemšana precizēja Komisijas rīcības brīvības īstenošanas robežas, kas jau izrietēja no Regulas Nr. 17 15. panta
2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta.
Šajā sakarā no paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju 4. un 5. punkta izriet, ka “Komisijas mērķis ir uzlabot
savas politikas un lēmumu pieņemšanas procesa pārredzamību konkurences politikas jomā” un ka, “uzlabojot pārredzamību, uzņēmumiem
un to padomdevējiem būs arī lielāka iespēja paredzēt to, ka Komisijai atsevišķos gadījumos var rasties bažas par konkurenci.
Tāpēc uzņēmumi varētu ņemt vērā šādu iespējamību, pieņemot savus iekšējos lēmumus, piemēram, [..] konkrētu līgumu [nolīgumu]
slēgšanu”.
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, saprātīgs uzņēmējs, vajadzības gadījumā saņemot juridisku konsultāciju, var
pietiekami precīzi paredzēt metodi, kuru Komisija piemēros, lai noteiktu pēc uzņēmuma rīcības datiem vienota un turpināta
pārkāpuma vai vairāku autonomu pārkāpumu esamību.
Treškārt, saistībā ar apgalvojumu par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās
sodu skaidrības neesamību ir jākonstatē, ka pretēji prasītāju apgalvotajam Komisijai nav piešķirta neierobežota rīcības brīvība,
lai noteiktu naudas sodus par konkurences normu pārkāpumiem (skat. pēc analoģijas iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 74. punkts).
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts ierobežo Komisijas rīcības brīvību. Pirmkārt,
šajos noteikumos ir paredzēts objektīvs kritērijs, saskaņā ar kuru katram uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai noteiktais naudas
sods nevar pārsniegt 10 % no tā apgrozījuma. Tādējādi nosakāmiem naudas sodiem ir paredzēts skaitļos izsakāms un absolūts
augstākais apmērs, kas aprēķināms katram atsevišķam uzņēmumam katra atsevišķa pārkāpuma gadījumā, līdz ar to naudas soda augstāko
apmēru, ko var noteikt konkrētam uzņēmumam, ir iespējams noteikt iepriekš. Otrkārt, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkts, kas papildina tās pašas regulas 23. panta 2. punktu, prasa Komisijai noteikt naudas
sodus katrā attiecīgā gadījumā, “ņemot vērā ne tikai pārkāpuma smagumu, bet arī tā ilgumu” (skat. pēc analoģijas iepriekš
124. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 75. punkts).
Kaut arī naudas soda augstākā apmēra objektīvais kritērijs un pārkāpuma smaguma un ilguma subjektīvie kritēriji dod Komisijai
plašu rīcības brīvību, tie tomēr ir kritēriji, kuri ļauj Komisijai noteikt sodus, ņemot vērā attiecīgās rīcības prettiesiskuma
pakāpi. Tādējādi šajā posmā ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts,
lai gan tie Komisijai piešķir zināmu rīcības brīvību, definē kritērijus un robežas, kuras tai ir jāievēro, īstenojot savas
pilnvaras saistībā ar naudas sodiem (skat. pēc analoģijas iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 76. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka, lai noteiktu naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktu, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, kas
ir pilnveidoti Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrā (skat. pēc analoģijas Pirmās instances tiesas iepriekš 124. punktā
minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 77. punkts, un 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 41. punkts).
Jāpiebilst arī, ka saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantu Tiesai un Pirmās instances tiesai ir neierobežota
kompetence lemt par prasībām, kas celtas par lēmumiem, ar kuriem Komisija nosaka naudas sodus, un tādējādi tās var ne tikai
atcelt Komisijas pieņemtos lēmumus, bet arī atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Tādējādi Komisijas administratīvo
praksi pilnībā kontrolē Kopienu tiesa (skat. pēc analoģijas iepriekš 143. punktā minēto spriedumu lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, 41. punkts). Kopienu tiesa šo kontroli īsteno, ievērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. un 3. punktā paredzētos kritērijus. Tādējādi Kopienu tiesas īstenotā kontrole precīzi ļāva, izmantojot pastāvīgo
un publicēto judikatūru, noskaidrot neskaidros jēdzienus, kas varēja būt iekļauti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā; jēdzienus,
kuri tika pārņemti Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktā (šajā ziņā skat. pēc analoģijas iepriekš 124. punktā minēto
spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 79. punkts).
Turklāt, pamatojoties uz kritērijiem, kas minēti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un vēlāk – Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. un 3. punktā un precizēti Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrā, Komisija ir izveidojusi zināmu un pieejamu administratīvo
praksi. Kaut arī Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav uzskatāma par juridisko pamatu naudas sodu uzlikšanai
konkurences jomā (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedumu lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 87. punkts un tajā minētā judikatūra), tad tomēr saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu
Komisija nevar līdzīgās situācijās piemērot atšķirīgus noteikumus vai atšķirīgās situācijās piemērot identiskus noteikumus,
ja vien šāda tās rīcība nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 309. punkts).
Tāpat ir jāņem vērā, ka, lai nodrošinātu pārredzamību un palielinātu attiecīgo uzņēmumu tiesisko drošību, Komisija publicēja
Pamatnostādnes sodanaudas [naudas sodu] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu
(OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), kurās tā izklāstīja katrā attiecīgā gadījumā izmantojamo aprēķināšanas
metodi. Šī sprieduma 137. punktā izklāstītie apsvērumi saistībā ar Paziņojumu par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju
ir derīgi arī attiecībā uz Pamatnostādnēm. Proti, pieņemot šādus uzvedības noteikumus un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk
tā tos piemēros gadījumos, uz kuriem tie attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanu un nedrīkst atkāpties
no šiem noteikumiem, citādi to tādā gadījumā varētu sodīt par tādu tiesību vispārējo principu kā vienlīdzīgas attieksmes principa
un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Turklāt Pamatnostādnes, kaut arī tās nav apstrīdētā lēmuma juridiskais
pamats, vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko Komisija sev noteikusi, lai noteiktu ar minēto lēmumu uzlikto naudas
sodu apmēru, un līdz ar to nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (iepriekš 137. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 211. un 213. punkts). No tā izriet, ka Pamatnostādņu pieņemšana, ciktāl Komisija tās ir pieņēmusi saskaņā
ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un vēlāk – ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktā paredzētajiem noteikumiem,
tikai precizēja Komisijas rīcības brīvības īstenošanas robežas, ko jau paredz šie noteikumi (šajā ziņā skat. un pēc analoģijas
iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 82. punkts).
Tādējādi, ņemot vērā dažādos iepriekš minētos apstākļus, saprātīgs uzņēmējs, vajadzības gadījumā saņemot juridisku konsultāciju,
var pietiekami precīzi paredzēt metodi un kārtību, kādā nosaka naudas sodu lielumu par tā attiecīgu rīcību. Tas, ka šim saimnieciskās
darbības subjektam iepriekš nav precīzi zināms naudas sodu apmērs, ko Komisija noteiks katrā atsevišķā gadījumā, nav uzskatāms
par soda tiesiskuma principa pārkāpumu, jo to pārkāpumu smaguma dēļ, par kuriem Komisija nosaka sodu, mērķis apkarot un novērst
pārkāpumus attaisno to, ka uzņēmumiem netiek dota iespēja novērtēt labumu, ko tie gūs, piedaloties pārkāpumā, jau iepriekš
ņemot vērā naudas soda apmēru, kurš tiem tiktu uzlikts par šo prettiesisko rīcību (iepriekš 124. punktā minētais spriedums
lietā
Degussa
/Komisija, 83. punkts, un iepriekš 143. punktā minētais spriedums lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, 45. punkts).
Tādējādi, kaut arī uzņēmumi iepriekš nevar precīzi zināt naudas sodu apmēru, kādu Komisija noteiks katrā atsevišķā gadījumā,
ir jānorāda, ka atbilstoši EKL 253. pantam – lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, Komisijai, neraugoties uz vispārzināmo
situāciju, kurā pieņemts lēmums, ir jānorāda pamatojums it īpaši attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēru un šajā nolūkā izvēlēto
metodi. Šajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāizklāsta Komisijas argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu zināt
iemeslus, kuru dēļ tika veikti pasākumi, un tādējādi izvērtēt iespēju vērsties Kopienu tiesā, un lai pēdējā minētā vajadzības
gadījumā varētu īstenot savu pārbaudi (iepriekš 124. punktā minētais spriedums lietā
Degussa
/Komisija, 84. punkts, un iepriekš 143. punktā minētais spriedums lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, 46. punkts).
Otrkārt, saistībā ar argumentu, kas pamatots ar viena pārkāpuma esamību un [naudas soda] augstāko robežu 10 % apmērā no apgrozījuma
pārsniegšanas, no vienas puses, ir jāatgādina, ka pamata par apstrīdētā lēmuma atcelšanu vērtējums norādīja uz to, ka Komisija
pamatoti secināja divu atšķirīgu pārkāpumu esamību. Tādējādi, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 94. punktā, vairāku pārkāpumu
konstatēšana var ietvert vairāku atsevišķu naudas sodu noteikšanu, no kuriem katrs ietilpst Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā
un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētajās robežās. Līdz ar to Komisija varēja
a priori
noteikt naudas sodu par katru pārkāpumu un tai nebija pienākuma vispirms noteikt vienotu kopēju naudas sodu.
No otras puses, ir jānosaka, vai uzņēmumam noteiktais kopējais naudas soda apmērs par vairākiem pārkāpumiem var pārsniegt
augstāko robežu 10 % apmērā. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktā ir noteikts, ka naudas sods katram uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas piedalās pārkāpumā, nedrīkst pārsniegt
10 % no kopējā apgrozījuma, kas ir veikts iepriekšējā saimnieciskajā gadā. Šie noteikumi neattiecas uz dažādu sabiedrībai
noteikto naudas sodu summu. Ja prasītāji patiešām ir izdarījuši atsevišķus pārkāpumus, apstāklis, ka pārkāpumi ir konstatēti
vairākos lēmumos vai vienā lēmumā, nav svarīgs, jo svarīgs ir tikai jautājums, vai patiesībā pastāv atsevišķi pārkāpumi. Tādējādi
noteiktu prettiesisku darbību kvalificēšana par darbībām, kas veido vienu un to pašu pārkāpumu vai vairākus pārkāpumus, principā
ietekmē sankcijas, ko par tiem var noteikt, jo vairāku pārkāpumu konstatēšana var ietvert vairāku atsevišķu naudas sodu noteikšanu
– ikreiz atbilstoši robežām, kas paredzētas Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā (šajā
ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 93. punktā minēto spriedumu lietā
Tokai II
, 118. punkts, un iepriekš 91. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
BASF
/Komisija, 158. punkts).
No tā izriet, ka Komisija, nosakot divus naudas sodus, kuru kopējais apmērs pārsniedz robežu 10 % apmērā no prasītāju apgrozījuma,
nav pieļāvusi nekādu
nulla poena sine lege
principa pārkāpumu.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka iebildums par principa
nulla poena sine lege
pārkāpumu un iebilde par prettiesiskumu, kas ir izvirzīta attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktu, ir jānoraida.
Par iebildumu par pienākumu uzlikt vienotu naudas sodu par vairākiem pārkāpumiem
Ir jānoraida prasītāju pakārtoti izteiktais arguments, saskaņā ar kuru, pat ja ir izdarīti divi atšķirīgi pārkāpumi, esot
bijis jānosaka viens kopējs naudas sods.
No judikatūras izriet, ka Komisijai ir tiesības noteikt vienotu naudas sodu par dažādiem pārkāpumiem (Pirmās instances tiesas
1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91
Tetra Pak
/Komisija,
Recueil
, II‑755. lpp., 236. punkts; 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95,
no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95,
T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 4761. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 265. punkts).
Taču tā ir tikai viena iespēja, kuru Komisija izmantoja noteiktos apstākļos, it īpaši tad, kad pārkāpumi ietilpst kopējā viendabīgā
stratēģijā (šajā ziņā skat. iepriekš 154. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 4761.–4764. punkts, un iepriekš 154. punktā minēto spriedumu lietā
Tetra Pak
/Komisija, 236. punkts), kad pastāv pārkāpumu vienotība (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās
lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion francaise
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 127. punkts) vai kad ar Komisijas lēmumu konstatētie pārkāpumi attiecās uz tādiem pašiem rīcības veidiem dažādos
tirgos, it īpaši cenu un kvotu noteikšanu un informācijas apmaiņu, un pārkāpumu dalībnieki ir bijuši lielā mērā tie paši uzņēmumi
(šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā T‑144/89
Cockerill Sambre
/Komisija,
Recueil
, II‑947. lpp., 92. punkts). Pirmā pamata pārbaude pierādīja, ka šādu apstākļu šajā gadījumā nebija.
No šīs judikatūras arī nevar iepriekš izsecināt Komisijas iepriekšējas prakses esamību, ar kuru tai būtu pienākums lietot
automātiski iespēju noteikt vienotu naudas sodu vairāku pārkāpumu gadījumā, ne ka tai būtu pienākums pamatot iemeslu, kā dēļ
tā to nav lietojusi. Minētajai judikatūrai drīzāk ir tendence norādīt, ka vienota naudas soda noteikšanas prakse ir izņēmums,
jo to ievēro tikai noteiktos apstākļos.
Šajā sakarā prasītāju norādītie Komisiju lēmumi arī nevarētu būt šādas prakses raksturotāji. Proti, gan Komisijas 2001. gada
10. oktobra Lēmumā par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/36.264 –
Mercedes-Benz
) (OV 2002, L 257, 1. lpp.), skat. it īpaši 253. punktu, gan arī šī sprieduma 119. punktā minētajā lēmumā Vitamīnu lietā (711.
un 775. punkts) dažādiem konstatētiem pārkāpumiem bija dažādi naudas soda apmēri, kuri pēc tam tika saskaitīti tādā veidā,
lai noteiktu kopējo naudas soda apmēru. Komisijas rīcība bija tāda, ka tā noteica vairākus naudas sodus, kuri visbeidzot tika
saskaitīti. Katrā ziņā Komisijas iepriekšēja lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav uzskatāma par juridisko pamatu naudas
sodu uzlikšanai konkurences jomā, ievērojot, ka tas ir definēts tikai Regulā Nr. 17, Regulā Nr. 1/2003 un Pamatnostādnēs (šajā
ziņā skat. un pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 234. punkts, un iepriekš 154. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 254. punkts).
Līdz ar to arguments par apgalvoto Komisijas iepriekšēju praksi, kas sastāv no, pirmkārt, vienas vienotas kopējas naudas soda
noteikšanas atšķirīgu pārkāpumu gadījumā un, otrkārt, augstākās robežas 10 % apmērā no kopējā apgrozījuma piemērošanas attiecīgā
uzņēmuma beigu naudas soda apjomam, kas radies, saskaitot dažādus noteiktos naudas sodus par katru attiecīgā uzņēmuma izdarīto
atšķirīgo pārkāpumu, ir jānoraida.
Par iebildumu par naudas soda likumīgo mērķu neievērošanu
Prasītājas nepamatoti apgalvo, ka Komisijai vajadzēja ņemt vērā naudas soda preventīvo ietekmi, kuru īsteno, piemērojot naudas
sodu par aizliegto vienošanos rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kad tā noteica naudas sodu par aizliegto
vienošanos automobiļu rūpniecības diegu tirgū EEZ.
Proti, preventīvais mērķis, kuru Komisijai ir tiesības īstenot, nosakot naudas soda summu, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu,
ka uzņēmumi, veicot savus darījumus Eiropas Kopienā vai EEZ, ievēro Līgumā noteiktās konkurences tiesību normas (Pirmās instances
tiesas 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑64/02
Heubach
/Komisija, Krājums, II‑5137. lpp., 181. punkts). Daudzveidīgu pārkāpumu gadījumā Komisija var pamatoti uzskatīt, ka šāds mērķis
nevar tikt sasniegts tikai ar viena naudas soda piemērošanu par vienu no pārkāpumiem.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka iebildums tās par naudas soda augstākās robežas neievērošanu, kas ir
paredzēta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. pantā, ir jānoraida kā nepamatots.
2.
Par prasītāju izvirzīto pamatu par vienlīdzīgas attieksmes principa un samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas izvirza vairākus iebildumus, pamatojot to pamatu par naudas soda nesamērīgo raksturu un vienlīdzīgas attieksmes
principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu.
Pirmkārt, attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu prasītājas vispirms apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā ievērojamās
lieluma atšķirības starp attiecīgajiem uzņēmumiem, nosakot naudas sodus, kaut gan to paredz Pamatnostādnes. Komisija ir nepamatoti
atsaukusies tikai uz ar pārkāpumu saistītajā tirgū uzņēmumu veiktajiem apgrozījumiem. Tādējādi prasītājām noteiktais naudas
sods atspoguļojot 13,7 % no grupas pasaules apgrozījuma, kamēr
Coats
noteiktais naudas sods atspoguļojot tikai 2,3 % no tās pasaules apgrozījuma. Tādu nopietnu konkurentu priekšā kā
Coats
sevi
Amann
uzskata tikai par vidēja lieluma uzņēmumu.
Otrkārt, samērīguma princips arī esot pārkāpts tā iemesla dēļ, ka esot pārkāpts Pamatnostādņu 1.A punkta septītajā daļā esošais
vienlīdzīgas naudas soda noteikšanas princips. Komisija neesot ņēmusi vērā uzņēmumu ekonomisko vai ieguldījuma kapacitāti,
kas tiekot vērtēts attiecībā uz to kopējiem apgrozījumiem.
Treškārt, Pamatnostādņu īstenotā “sadalīšanas sistēma” esot nenormāli nelabvēlīga maziem un vidēja lieluma uzņēmumiem, kā
to esot apstiprinājis par konkurences jautājumiem atbildīgais Komisijas pārstāvis, kā arī pati Komisija.
Ceturtkārt, tiem noteiktais naudas sods ir pilnīgi nesamērīgs attiecībā uz tirgus lielumu. Komisija tādējādi ir pārkāpusi
samērīga soda uzlikšanas un samērīguma principus. Prasītājas atgādina, ka lēmumiem, ar kuriem noteikts naudas sods, ir gan
represīvi, gan preventīvi mērķi un ka sods nevar pārsniegt to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu pārkāpēja “resocializāciju”.
No tā izrietot, ka jo vairāk apgrozījums saistībā ar pārkāpumu ir mazāks attiecībā uz uzņēmuma kopējo apgrozījumu, jo sodam
ir jābūt attālinātam no 10 % robežas.
Otrkārt, prasītājas atsaucas uz skaitļiem, pamatojot vienlīdzīgas attieksmes starp tām un
Coats
pārkāpumu gan naudas soda pamatsummas līmenī, gan naudas soda beigu apmēra ziņā. Komisija nekādā ziņā nav ņēmusi vērā
Amann
samazināto lielumu no kopējā viedokļa un, kas attiecas uz rūpniecisko diegu – no relatīvā viedokļa, un tādējādi ir pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā, klasificējot
Coats
tajā pašā grupā. Turklāt Komisija pati ir pamatojusies uz principu par
Coats
dominējošo stāvokli, bet nav minējusi apstrīdētajā lēmumā veidu, kā tā to ir ņēmusi vērā.
Komisijai ir bijis pienākums ņemt vērā citu attiecīgo uzņēmumu lielumu, jo uzņēmumu lielums un ekonomiskā vara ir vienādas
vērtības vērtējuma apstākļi, kuri citu apstākļu starpā jāņem vērā, nosakot naudas soda apmēru.
Komisija noraida šo pamatu.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Par samērīguma principa pārkāpumu
Ir svarīgi atgādināt, ka samērīguma princips nozīmē to, ka Kopienu iestāžu pieņemtie akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir piemērots
un nepieciešams, lai sasniegtu noteiktos mērķus. Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu smagums ir jānosaka pēc vairākiem
apstākļiem un nedrīkst ne uz vienu no šiem apstākļiem attiecināt nesamērīgu nozīmi, salīdzinot ar citiem vērtējuma apstākļiem.
Samērīguma princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli elementiem, kas ņemami vērā,
lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā (Pirmās
instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 226.–228. punkts).
–       Par argumentu par tirgus lieluma neņemšanu vērā
Prasītājas nepamatoti Komisijai piedēvē naudas sodu nesamērīgu noteikšanu attiecībā uz konkrēto tirgu lielumu.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija var noteikt uzņēmumiem naudas sodus, kuru apmēri
nepārsniedz 10 % no katra pārkāpuma dalībnieka apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Lai noteiktu naudas soda apmēru
šajās robežās, šī noteikuma 3. punktā ir paredzēts ņemt vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Turklāt saskaņā ar Pamatnostādnēm
Komisija naudas soda sākumsummu nosaka, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto ietekmi
uz tirgu, tiklīdz tas ir izvērtējams, un ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Tādējādi ne Regulā Nr. 1/2003, ne Pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodi ir tieši jānosaka pēc skartā tirgus lieluma,
jo šis apstāklis ir tikai viens atbilstīgs elements citu starpā. Šis juridiskais ietvars tādējādi Komisijai tieši nerada pienākumu
ņemt vērā preces tirgus ierobežoto lielumu (skat. pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu
lietā T-322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 148. punkts).
Tomēr saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs
un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem (iepriekš 155. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts). Nevar izslēgt, ka viens no elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu atbilstošā gadījumā,
var būt attiecīgās preces tirgus lielums.
Tā rezultātā, ja tirgus lielums var būt apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras
atkarībā no attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Šajā lietā pārkāpums automobiļu rūpniecības diega tirgū galvenokārt ietvēra pamata cenu noteikšanu Eiropas automobiļu rūpniecības
klientiem pārdotām pamata precēm, informācijas apmaiņu par atsevišķiem klientiem piemērojamām cenām, nolīgumu par minimālo
pamata cenu noteikšanu šiem klientiem un nolīgumu, lai izvairītos no konkurences ar cenām, kas ir zemākas par pašreizējā piegādātāja
cenām (apstrīdētā lēmuma 215. un 420. apsvērums). Attiecībā uz rūpnieciskā diega tirgu pārkāpums galvenokārt ietvēra nozīmīgas
informācijas apmaiņu par cenrāžiem un/vai klienta cenām, vienošanos par cenu paaugstināšanu un/vai pamata cenām, izvairīšanos
no konkurences ar cenām, kas ir zemākas par pašreizējā piegādātāja cenām, un klientu sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. un
345. apsvērums).
Šādas darbības atbilstoši Pamatnostādnēm veido “cenu karteļa” veida horizontālos ierobežojumus un ir “ļoti smagi” pēc to rakstura.
Šajā sakarā jāuzsver, ka prasītājas, pirmkārt, neapstrīd divos gados automobiļu rūpniecības diega tirgū EEZ izdarītā pārkāpuma
ļoti smago raksturu, otrkārt, neapstrīd vairāk nekā 10 gados rūpnieciskā diega tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs izdarīto
pārkāpumu ļoti smago raksturu. Šajā kontekstā konkrēto tirgu neievērojamais lielums, pieņemot, ka tas ir neapstrīdams, ir
mazāk nozīmīgs, salīdzinot ar visiem citiem pārkāpuma smagumu apstiprinošiem apstākļiem.
Katrā ziņā ir jāņem vērā, ka Komisija uzskatīja, ka pārkāpumi ir jāuzskata par ļoti smagiem atbilstoši Pamatnostādnēm, kurās
šādos gadījumos ir paredzēts, ka Komisija var “ieplānot” sākumsummu, kas pārsniedz EUR 20 miljonus. Tomēr attiecībā uz pārkāpumu
automobiļu rūpniecības tirgū Komisija noteica sākumsummu, kas noteikta pēc pārkāpuma smaguma, – prasītājiem EUR 5 miljonus
un citiem uzņēmumiem EUR 1,3 miljonus (apstrīdētā lēmuma 432.–435. apsvērums). Papildus saistībā ar pārkāpumu rūpnieciskā
diega tirgū Komisija noteica sākumsummu pirmajā kategorijā ietilpstošajiem uzņēmumiem (tajā skaitā
Amann
) EUR

14 miljonus, attiecīgi otrajā kategorijā ietilpstošajiem uzņēmumiem EUR 5,2 miljonus, trešajā kategorijā ietilpstošajiem EUR 2,2 miljonus
un ceturtajā kategorijā ietilpstošajiem – EUR 0,1 miljonu (apstrīdētā lēmuma 358. apsvērums).
No tā izriet, ka sākumsummas, kuras izmantotas par pamatu prasītājiem noteikto naudas sodu aprēķināšanā, atbilda acīmredzami
zemākam apmēram nekā tas, kuru atbilstoši Pamatnostādnēm Komisija varēja “ieplānot” par ļoti smagiem pārkāpumiem.
Ņemot vērā šos apsvērumus, pirmkārt, ir jānoraida prasītāju arguments par prasītājām noteikto naudas sodu nesamērīgo raksturu
attiecībā uz automobiļu rūpniecības diega tirgus EEZ lielumu un, otrkārt, rūpnieciskā diega tirgus lielumu Beniluksa valstīs
un Ziemeļvalstīs.
–       Par argumentu par vienīgi tā apgrozījuma ņemšanu vērā, kas ir sasniegts tirgos, kuri ir saistīti ar pārkāpumiem
Prasītājas nepamatoti atsaucas uz samērīguma principa pārkāpumu apgalvotu iemeslu dēļ, ka Komisija ir pamatojusies vienīgi
uz uzņēmumu apgrozījumiem attiecīgos konkrēto preču tirgos, lai noteiktu naudas sodu sākumsummu, un ka tā tādējādi nav ņēmusi
vērā konkrēto uzņēmumu lieluma atšķirību.
Pirmkārt, saistībā ar Komisijai izteikto iebildumu, ka tā ir pamatojusies uz attiecīgo uzņēmumu apgrozījumiem attiecīgajā
tirgū, ir jānorāda, ka, lai noteiktu naudas soda sākumsummu atbilstoši pārkāpuma smagumam, Komisija uzskatīja, ka karteļos
iesaistītie uzņēmumi ir dažādi jāaplūko, lai ņemtu vērā likumpārkāpēju reālo ekonomisko kapacitāti radīt nopietnus zaudējumus
konkurencei, kā arī jānoteic naudas sods līmenī, kas garantē pietiekamas preventīvas sekas. Komisija piebilda, ka ir jāņem
vērā katra uzņēmuma īpašā nozīme un līdz ar to tā nelikumīgās rīcības īstenā ietekme uz konkurenci. Lai vērtētu šos apstākļus,
Komisija izvēlējās pamatoties uz katra uzņēmuma veikto apgrozījumu ar aizliegtām vienošanās saistītā konkrētā attiecīgo preču
tirgū.
Līdz ar to, kā tas tika minēts šī sprieduma 179. punktā, Komisija attiecīgos uzņēmumus iedalīja divās kategorijās attiecībā
uz pārkāpumu automobiļu rūpniecības diega tirgū. Prasītājas, ievērojot to apgrozījumu EUR 8,55 miljonus, bija klasificētas
pirmajā kategorijā.
Oxley
,
Coats
un
Barbour
, ņemot vērā to apgrozījumus, kas ir starp EUR 1 un 3 miljoniem, bija iedalīti otrajā kategorijā. Saistībā ar pārkāpumu rūpniecisko
diegu tirgū Komisija iedalīja uzņēmumus četrās kategorijās.
Amann
un
Coats
, ievērojot to apgrozījumus, kas ir starp EUR 14 un 18 miljoniem, bija iedalīti pirmajā kategorijā.
BST
, ņemot vērā tā apgrozījumu, kas ir starp EUR 5 un 8 miljoniem, bija iedalīts otrajā kategorijā.
Gütermann
,
Barbour
un
Bieze Stork
, ņemot vērā to apgrozījumus, kas ir starp EUR 2 un 4 miljoniem, bija iedalīti trešajā kategorijā un
Zwicky
, ņemot vērā tā apgrozījumu, kas ir starp EUR 0 un 1 miljonu, bija iedalīts ceturtajā kategorijā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Komisija prasītājām saistībā ar pirmo pārkāpumu noteica sākumsummu atbilstoši pārkāpuma
smagumam EUR

5 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 432.–435. apsvērums) un
Amann
– EUR 14 miljonu apmērā saistībā ar otro pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 356.–358. apsvērums).
Vispirms ir jānorāda, ka Pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs aprēķināms atkarībā no kopējā apgrozījuma vai
uzņēmuma veiktā konkrētā apgrozījuma konkrētā tirgū. Tomēr ar nosacījumu, ka Komisija izvēloties nav pieļāvusi acīmredzamu
kļūdu vērtējumā, Pamatnostādnes neliedz ņemt vērā šādus apgrozījumus, nosakot naudas soda apmēru, lai ievērotu Kopienu tiesību
vispārējos principus, un ja attiecīgajos apstākļos tas ir nepieciešams (Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums
apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Tokai

I
”, 195. punkts). Apgrozījumam tādējādi var būt nozīme, ņemot vērā vērtējuma apstākļus, kas ir pārkāpuma autoru faktiskā ekonomiskā
spēja radīt būtisku kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un naudas soda apmēra noteikšana tādā līmenī,
lai tam nodrošinātu pietiekoši preventīvu raksturu. Komisija var arī to ņemt vērā, kad tā vērtē [uzņēmuma] īpašo nozīmi –
un tādējādi faktisko ietekmi – katra uzņēmuma pārkāpjošajai rīcībai attiecībā uz konkurenci, it īpaši gadījumos, kad ir būtiska
uzņēmumu, kas ir vienāda rakstura pārkāpuma autori, lieluma atšķirība (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums
lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 82. punkts).
Attiecībā uz Komisijas tiesībām izvēlēties starp vienu un/vai otru apgrozījumu no judikatūras izriet, ka veicot analīzi, lai
noteiktu naudas soda par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumiem summu, attiecībā uz pārkāpēju sabiedrību faktisko ekonomisko
iespēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, kas ietver arī novērtējumu par šo uzņēmumu reālo nozīmi attiecīgajā tirgū,
proti, to ietekmi uz tirgu, kopējais apgrozījums sniedz tikai nepilnīgu informāciju. Faktiski nevarētu izslēgt to, ka spēcīgs
uzņēmums ar daudziem dažādiem darbību veidiem konkrēto preču tirgū ir pārstāvēts nenozīmīgi. Tāpat nevar izslēgt, ka uzņēmumam,
kam ir svarīga vieta ģeogrāfiskā tirgū ārpus Kopienām, ir nenozīmīgs stāvoklis Kopienu vai EEZ tirgū. Šādos gadījumos tas
vien, ka attiecīgais uzņēmums realizē lielu kopējo apgrozījumu, ne vienmēr nozīmē, ka tam ir noteicoša ietekme attiecīgajā
tirgū. Tāpēc, lai gan uzņēmuma sasniegtajam apgrozījumam attiecīgajos tirgos nevar būt noteicoša nozīme secinājumā par uzņēmuma
ekonomisko varenību, tās tomēr ir svarīgas, nosakot uzņēmuma iespējamo ietekmi tirgū (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas
2005. gada 29. novembra spriedumus lietā T‑52/02
SNCZ
/Komisija, Krājums, II‑5005. lpp., 65. punkts, un T‑62/02
Union Pigments
/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 152. punkts).
Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tā apgrozījuma daļa, kas realizēta ar precēm, uz kurām attiecas pārkāpums,
var diezgan labi liecināt par attiecīgajā tirgū izdarītā pārkāpuma apmēru (iepriekš 186. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 91. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 196. punkts). Šie apgrozījumi ir diezgan laba norāde uz katra uzņēmuma atbildību minētajos tirgos, ņemot
vērā, ka apgrozījums ir objektīvs apstāklis, ar kuru var precīzi noteikt, cik šāda prakse ir kaitīga normālai konkurencei,
un tātad ir labs rādītājs katra attiecīgā uzņēmuma spējai nodarīt kaitējumu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu, prasītājiem piemēroto naudas sodu aprēķina ietvaros
izmantoto sākumsummu noteikšanā dodot priekšroku apgrozījumiem, kas ir veikti attiecīgos tirgos un attiecībā uz attiecīgajām
precēm.
Otrkārt, ievērojot šos apsvērumus, Komisijai izteiktais iebildums par attiecīgo uzņēmumu lieluma, ko raksturo to kopējais
apgrozījums, neņemšanu vērā, nosakot naudas sodu apmēru, ir jāatstāj bez ievērības.
Jāatgādina, ka Pamatnostādnes paredz, ka jāņem vērā pārkāpuma autoru reālā ekonomiskā spēja nodarīt būtisku kaitējumu pārējiem
tirgus dalībniekiem, tostarp patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, kas ļauj tai nodrošināt pietiekami atturošu
raksturu (1.A punkta ceturtā daļa). Šajās pašās pamatnostādnēs ir papildināts, ka gadījumos, kuros iesaistīti vairāki uzņēmumi,
piemēram, aizliegtās vienošanās gadījumā, varētu būt nepieciešams apsvērt vispārīgo sākumsummu, lai ievērotu attiecīgo nozīmīgumu
un līdz ar to arī katra atsevišķā uzņēmuma pārkāpuma faktisko ietekmi uz konkurenci, it īpaši tad, ja vienāda veida pārkāpuma
izdarīšanā ir piedalījušies dažāda lieluma uzņēmumi, un tā rezultātā vispārīgo sākuma summu pieskaņot katra uzņēmuma specifiskajam
raksturam (1.A punkta sestā daļa) (iepriekš 186. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 81. punkts).
Turklāt, kā tas ir norādīts šī sprieduma 186. punktā, Pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas soda apmēru aprēķina pēc attiecīgo
uzņēmumu kopējā apgrozījuma, bet tajās arī netiek iebilsts, ka, ievērojot šī sprieduma tajā pašā punktā norādītos nosacījumus,
šādu apgrozījumu ņem vērā aprēķina vajadzībām.
Šajā lietā, kā tas tika norādīts šī sprieduma 183.–189. punktā, Komisijas izvēle atsaukties uz apgrozījumu konkrētā tirgū,
lai noteiktu katra attiecīgā uzņēmuma kapacitāti radīt zaudējumus, bija loģiska un objektīvi pamatota. Tādējādi Komisija ievēroja
arī preventīvo mērķi, jo tā atklāti paziņoja, ka tā daudz stingrāk sodot uzņēmumus, kuri esot piedalījušies kartelī tirgū,
kurā tiem ir bijusi svarīga nozīme.
No tā izriet, ka jānoraida arī arguments par naudas soda nesamērīgo raksturu attiecībā uz uzņēmumu attiecīgiem kopējiem apgrozījumiem.
Tie nevar pamatoti apgalvot, ka tiem noteiktā naudas soda galīgā summa ir nesamērīga, ņemot vērā, ka tiem piemērotā naudas
soda pamatapmērs ir pamatots, ņemot vērā Komisijas izmantoto kritēriju, lai novērtētu katra uzņēmuma nozīmīgumu konkrētajā
tirgū (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 304. punkts, un 2006. gada 20. marta spriedumu lietā T‑303/02
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, Krājums, II‑4567. lpp., 185. punkts).
–       Par Pamatnostādnēs paredzēto “sadalīšanas sistēmu”
Prasītāju izteiktie iebildumi par Pamatnostādnēs paredzēto “sadalīšanas sistēmu” ir atstājami bez ievērības.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru metode, saskaņā ar kuru, lai noteiktu dažādiem aizliegtas vienošanās dalībniekiem nosakāmā
naudas soda apmēru, tos sadala vairākās kategorijās, vienā kategorijā esošajiem uzņēmumiem nosakot vienotu sākumsummu, lai
gan atbilstoši šai metodei vienā kategorijā esošo uzņēmumu lieluma atšķirības neņem vērā, nevar tikt apšaubīta, ja tiek ievēroti
samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi (Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 385. punkts; 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 83.–85. punkts, un 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 150. punkts). Ja vien šie principi tiek ievēroti, Pirmās instances tiesai nav jālemj par
šādas sistēmas pamatotību, pat pieņemot, ka tā nostāda neizdevīgā situācijā mazākus uzņēmumus. Pirmās instances tiesa, veicot
Komisijai šajā jomā piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas tiesiskuma pārbaudi, tomēr var pārbaudīt vienīgi to, vai šāds
aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījums kategorijās ir konsekvents un objektīvi pamatots, bet ne automātiski aizstāt Komisijas
vērtējumu ar savu (iepriekš minētais 2006. gada 15. marta spriedums lietā
BASF
/Komisija, 157. punkts).
–       Par prasītāju kā “vidēja lieluma uzņēmuma” situācijas neņemšanu vērā
Argumentam, saskaņā ar kuru Komisijai vajadzēja ņemt vērā faktu, ka prasītājas bija vidēji uzņēmumi, nav nozīmes.
Ir jāatgādina, ka, tā kā Komisijai nebija pienākuma veikt naudas soda apmēra aprēķināšanu, vadoties no attiecīgo uzņēmumu
apgrozījuma, vēl jo vairāk Komisijai nav jānodrošina, lai gadījumā, kad naudas sodi tiek noteikti vairākiem uzņēmumiem, kas
bijuši iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, galīgie naudas sodi, kas noteikti attiecīgajiem uzņēmumiem, atspoguļotu visa
veida atšķirības starp šiem uzņēmumiem no to kopējā apgrozījuma vai no to apgrozījuma konkrētās preces tirgū viedokļa (2002. gada
20. marta spriedums lietā T‑21/99
Dansk Rørindustri
/Komisija,
Recueil
, II‑1681. lpp., 202. punkts).
Šajā sakarā jāprecizē, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā tāpat nav prasīts, lai gadījumos, kad naudas sods tiek uzlikts
vairākiem uzņēmumiem, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, mazam vai vidējam uzņēmumam nosakāmais naudas sods procentuāli
no apgrozījuma nebūtu lielāks par lielākiem uzņēmumiem noteikto naudas sodu. Faktiski no šīs normas izriet, ka, nosakot naudas
soda apmēru gan maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan lieliem uzņēmumiem, ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums. Ja Komisija
vienā pārkāpumā iesaistītiem uzņēmumiem uzliek pamatotus naudas sodus samērīgi ar pārkāpuma smagumu un ilgumu, tai nevar pārmest,
ka attiecībā uz dažiem uzņēmumiem naudas soda apmērs ir lielāks nekā attiecībā uz citiem, rēķinot pēc apgrozījuma (skat. pēc
analoģijas iepriekš 198. punktā minēto 2002. gada 20. marta spriedumu lietā
Dansk Rørindustri
/Komisija, 203. punkts, un iepriekš 194. punktā minēto spriedumu lietā
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, 174. punkts).
Tādējādi Komisijai nav pienākuma samazināt naudas soda apjomu, ja attiecīgie uzņēmumi ir mazi un vidēji uzņēmumi. Faktiski
uzņēmuma lielums ir jau ņemts vērā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteiktajā
maksimālajā apmērā un Pamatnostādņu noteikumos. Bez šiem apsvērumiem par [uzņēmuma] lielumu nav cita pamatojuma, lai pret
maziem un vidējiem uzņēmumiem attieksme būtu citādāka nekā pret citiem uzņēmumiem. Tas, ka uzņēmumi ir mazi un vidēji, neatceļ
to pienākumu ievērot konkurences noteikumus (skat. pēc analoģijas iepriekš 187. punktā minēto spriedumu lietā
SNCZ
/Komisija, 84. punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, arguments par iespējamo soda vienlīdzīgas piemērošanas principa pārkāpumu ir
arī jānoraida.
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Attiecībā uz iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir jāpievērš uzmanība, ka, veicot šādu iedalījumu kategorijās,
ir jāievēro princips, saskaņā ar kuru ir aizliegts salīdzināmas situācijas aplūkot dažādi un dažādas situācijas aplūkot vienādi,
ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota. No šāda viedokļa raugoties, Pamatnostādņu 1.A punkta sestajā daļā ir paredzēts,
ka ievērojama atšķirība to uzņēmumu lielumā, kuri ir izdarījuši vienādu pārkāpumu, tostarp var pamatot atšķirīgu novērtējumu,
izvērtējot pārkāpuma smagumu.
Ar iedalīšanu kategorijās var tikt pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips vai nu starp dažādām grupām, dažādi attiecoties
pret salīdzināmās situācijās esošajiem uzņēmumiem, vai katras kategorijas ietvaros, vienādi attiecoties pret dažādās situācijās
esošajiem uzņēmumiem. Šajā gadījumā prasītājas ir ziņojušas par abiem gadījumiem, par pirmo – aizliegtās vienošanās automobiļu
rūpniecības diegu tirgū ietvaros, par otro – aizliegtās vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
ietvaros. Līdz ar to ir jāvērtē, vai pastāv atšķirīga attieksme pret uzņēmumiem un vai attiecīgajā gadījumā tā ir objektīvi
pamatota (šajā ziņā skat. iepriekš 196. punktā minēto spriedumu lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 407. un 408. punkts).
Ir skaidrs, ka starp prasītājām un
Coats
pastāv būtiska lieluma atšķirība. Tā kā attiecībā uz aizliegto vienošanos automobiļu rūpniecības diegu tirgū EEZ tām ir piemērota
atšķirīga sākumsumma to klasifikācijas divās dažādās kategorijās dēļ un saistībā ar aizliegto vienošanos rūpniecisko diegu
tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs – vienāda sākumsumma to klasifikācijas vienā kategorijā dēļ, ir jāvērtē, vai var
atšķirīgu attieksmi objektīvi pamatot ar priekšroku, kas piešķirta uzņēmumu attiecīgajam nozīmīgumam šajā tirgū (noteikts
ar konkrētā preču tirgū veikto apgrozījumu) attiecībā pret uzņēmumu lielumu (noteikts ar kopējo apgrozījumu).
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir jau nospriedusi, ka bija vienveidīgi un objektīvi pamatoti iedalīt vienā grupā vairākus
uzņēmumus, vienam no kuriem kopējais apgrozījums bija acīmredzami un pat “būtiski” zemāks nekā citiem uzņēmumiem, pamatojoties
uz to apgrozījumu konkrētajā tirgū un to ļoti līdzīgajām tirgus daļām, un tiem piemērot īpašu vienādu sākumsummu. Šādi rīkojoties,
tika uzskatīts, ka Komisija nav nekādi pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu (šajā ziņā skat. iepriekš 186. punktā minēto
spriedumu lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 104.–115. punkts, un iepriekš 187. punktā minēto spriedumu lietā
Union Pigments
/Komisija, 155.–158. punkts).
Tāds pats secinājums ir jāizdara šajā gadījumā. Proti, kā tas tika iepriekš konstatēts, saistībā ar automobiļu rūpniecības
diegu tirgu prasītājas un
Coats
tika attiecīgi iedalītas pirmajā un otrajā kategorijā, pamatojoties uz to, ka prasītāju veiktais apgrozījums šajā tirgū bija
apmēram piecas reizes augstāks nekā
Coats
apgrozījums
.
Turklāt saistībā ar rūpniecisko diegu tirgu
Amann
un
Coats
tika iedalītas vienā un tajā pašā kategorijā, tādēļ ka to veiktais apgrozījums šajā tirgū bija ļoti līdzīgs. Tādējādi šāda
uzņēmumu pamatota pārgrupēšana bija vienveidīga un objektīvi pamatota.
No tā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, pamats par samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir jānoraida.
3.
Par
Amann
izvirzīto pamatu par nepamatotu naudas soda sākumsummas noteikšanu par aizliegto vienošanos rūpniecisko diegu tirgū
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Amann
apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi Pamatnostādnes, to iedalot vienā kategorijā ar
Coats
.
Pirmkārt, lai veiktu nodalījumu starp uzņēmumiem, Komisija ir pamatojusies tikai uz 2000. gadā veikto apgrozījumu ar precēm,
kas ir aizliegtās vienošanās rūpniecisko diegu tirgū priekšmets. Tā nav ņēmusi vērā faktu, ka
Coats
kopš 1999. gada bija ieguvusi visas
Barbour
daļas un līdz ar to tā apgrozījumu vajadzēja pieskaitīt
Barbour
[apgrozījumam], veicot nodalījumu.
Turklāt Komisijai norādot tikai apgrozījuma amplitūdas šiem diviem uzņēmumiem (no EUR 2 līdz 4 miljoniem vienam un no EUR 14
līdz 18 miljoniem otram),
Amann
nav sevi uzskatījusi par spējīgu noteikt precīzu tās apgrozījumu apjomu. Pēc
Amann
domām, Komisijai vajadzēja izrādīt īpašu rūpību, nosakot naudas soda sākumsummu, jo Pamatnostādnēs paredzētā naudas sodu aprēķināšanas
atbilstoši kategorijām sistēmā pēc būtības netiek ņemtas vērā uzņēmumu lielumu atšķirības.
Amann
norāda, ka izmantotajai metodei uzņēmumu iedalīšanai dažādās grupās ir jābūt precīzai, viendabīgai un nediskriminējošai. Komisija
nav ievērojusi šos nosacījumus, kas izriet no vienlīdzīgas attieksmes principa. Turklāt
Amann
uzskata, ka tikai ar rīcībā esošajām apgrozījuma amplitūdām tai nav zināms, vai Komisija naudas soda sākumsummas noteikšanu
ir veikusi pareizi, viendabīgi un nediskriminējoši. Šajā sakarā tā arī izvirza EKL 253. panta pārkāpumu.
Visbeidzot, Komisija ir piešķīrusi preču, kuras veido pārkāpuma priekšmetu, pārdošanas apgrozījumam nesamērīgu nozīmīgumu,
salīdzinot ar citiem vērtējuma elementiem.
Komisija norāda, ka šis pamats nav pamatots.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāvērtē
Amann
iebildums, saskaņā ar kuru Komisija nav korekti, viendabīgi un bez diskriminācijas veikusi uzņēmumu klasifikāciju dažādās
grupās un naudas soda sākumsummas noteikšanu.
Pirmkārt, ir jānoraida
Amann
arguments, saskaņā ar kuru Komisija, diferencējot sākumsummas, neesot ievērojusi
Barbour
apgrozījumu, kuras daļas
Coats
bija ieguvusi kopš 1999. gada septembra.
Proti,
Coats
savā 2005. gada 11. aprīļa atbildes vēstulē uz Komisijas informācijas pieprasījumu paskaidroja, ka kopš 1999. gada septembra
nedz
Barbour
ir veikusi darbību, nedz tai ir bijis apgrozījums.
Coats
2000. gadā veiktajā apgrozījumā no EUR 14 līdz 18 miljoniem rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs ietilpst
vienlaikus
Coats
komercdarbība un
Coats
1999. gada septembrī pārņemtā
Barbour
[komerc]darbība un šis apgrozījums līdz ar to nevar tikt apšaubīts.
Visbeidzot, ir jāatgādina, ka Komisija ir uzskatījusi par piemērotu atšķirīgi attiekties pret kartelī ietilpstošiem uzņēmumiem,
lai ņemtu vērā pārkāpēju faktiskās ekonomiskās iespējas nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, kā arī uzlikt naudas sodu ar
pietiekami preventīvu ietekmi. Tā piebilda, ka bija jāņem vērā katra uzņēmuma specifiskais nozīmīgums un līdz ar to uzņēmuma
nelikumīgās rīcības reālā ietekme uz konkurenci (apstrīdētā lēmuma 354. un 355. apsvērums). Lai novērtētu šos elementus, Komisija
nolēma balstīties uz katra uzņēmuma rūpniecisko diegu tirgū veikto apgrozījumu pēdējā gada laikā, kurā notika pārkāpums, proti,
2000. gadā, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 356. apsvērumā ietvertās tabulas.
Līdz ar to, kā norādīts šī sprieduma 184. punktā, Komisija ir sadalījusi uzņēmumus četrās kategorijās, ietvērusi
Amann
un
Coats
pirmajā kategorijā un noteikusi sākumsummu EUR 14 miljonu apmērā abiem uzņēmumiem.
Šajā sakarā, Pirmās instances tiesai, pārbaudot Komisijai šajā jautājumā piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas likumību,
ir jāveic kontrole tikai pār to, vai šis sadalījums ir konsekvents un objektīvi pamatots (skat. iepriekš 196. punktā minēto
spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 157. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā sakarā ir jāuzskata, ka uzņēmumu iedalīšana četrās kategorijās ir saprātīgs veids, kā ņemt vērā to atbilstošo nozīmi
tirgū, lai noteiktu naudas soda sākumsummu tādā veidā, lai tā neradītu sakropļotu minētā tirgus atainojumu. Šajā gadījumā
Komisijas metodi, ar kuru tiek noteiktas kategorijas pēc veiktajiem apgrozījumiem attiecīgai precei konkrētajā tirgū – attiecīgi
no EUR 14 līdz 18 miljoniem, no EUR 5 līdz 8 miljoniem, no EUR 2 līdz 4 miljoniem un no EUR 0 līdz 1 miljonam –, nevar
a priori
uzskatīt par iekšēji neviendabīgu.

Amann
kritika saistībā ar metodi kategoriju noteikšanai un naudas soda pamatsummas noteikšanai katrai no tām ir vēl jo vairāk nepamatota,
jo attiecībā uz kategoriju, kurā ietvēra
Amann
, izvēlētais EUR

14 miljonu apmērs kā sākumsumma naudas soda aprēķināšanai bija šai kategorijai viszemākais.
Šajā sakarā jānoraida
Amann
arguments, saskaņā ar kuru to nevajadzēja ietvert vienā kategorijā ar
Coats
, pamatojoties uz to, ka to attiecīgie apgrozījumi rūpniecisko diegu tirgū uzrādīja vismaz EUR 2 miljonu atšķirību un tie
uzņēmumi, kuri uzrādīja tādu pašu atšķirību, tika iedalīti atšķirīgās kategorijās. Jāvērš uzmanība uz to, ka Tiesa savā 2005. gada
14. jūlija spriedumā lietā C‑57/02 P
Acerinox
/Komisija (Krājums, I‑6689. lpp., 74.–80. punkts), uz kuru pamatoti atsaucas Komisija, atļāva klasificēt vienā kategorijā
uzņēmumus, kuru starpība starp tirgus daļām bija daudz lielāka nekā konkrētajā gadījumā esošā.
Visbeidzot, ņemot vērā šī sprieduma 182.–194. punktā norādītos apsvērumus, ir jānoraida
Amann
arguments, ka Komisija ir piešķīrusi preču, kas veido pārkāpuma priekšmetu, pārdošanas apgrozījumam nesamērīgu nozīmi attiecībā
uz citiem vērtējuma elementiem.
Līdz ar to Komisija ir korekti, loģiski un bez diskriminācijas veikusi uzņēmumu iedalīšanu dažādās grupās un naudas soda sākumsummas
noteikšanu.
Otrkārt,
Amann
nepamatoti atsaucas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, pamatojoties uz norādīto iemeslu, ka tās rīcībā bija tikai
apgrozījumu amplitūdas un tādējādi nevarēja zināt veidu, kādā Komisija bija noteikusi sākumsumas pēc minētajiem skaitļiem.
No vienas puses, no judikatūras izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru par konkurences tiesību pārkāpumiem, būtiskas formas
prasības, par kādu atzīstams pienākums norādīt pamatojumu, ir izpildītas, tiklīdz Komisija norāda savā lēmumā vērtēšanas elementus,
kas tai ļāvuši izsvērt pārkāpuma smagumu un ilgumu (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās
lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 1521. punkts). Šīs prasības nenosaka Komisijai pienākumu savā lēmumā norādīt skaitliskus datus, kas attiecas
uz naudas soda aprēķināšanas veidu, uzsverot, ka katrā ziņā Komisija, tikai mehāniski izmantojot aritmētiskas formulas, nevar
atteikties no tās rīcības brīvības. Attiecībā uz lēmumu, ar kuru vairākiem uzņēmumiem ir noteikti naudas sodi, pienākuma norādīt
pamatojumu nozīme ir citu starpā jāvērtē, ņemot vērā apstākli, ka pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem
apstākļiem, tostarp tādiem kā īpašie lietas apstākļi, lietā pastāvošā situācija un naudas sodu preventīvais raksturs, kaut
arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums
apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 464. un 465. punkts).
Šajā gadījumā no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka judikatūras uzliktie nosacījumi ir izpildīti, jo Komisija ir norādījusi,
ka tā ir vērtējusi pārkāpuma smagumu, piemērojot Pamatnostādņu kritērijus, un ka tā visbeidzot ir klasificējusi uzņēmumus
pēc to nozīmīguma konkrētajā tirgū, kas ir noteikts atbilstoši to apgrozījumam un nosakot sākumsummu, kurā ir ņemts vērā konkrētais
ģeogrāfiskais tirgus.
No otras puses, Komisija ir izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, norādot apgrozījuma amplitūdu pietiekami šauru, lai
ļautu
Amann
noteikt veidu, kādā Komisija ir noteikusi sākumsummu, vienlaikus garantējot komercnoslēpumu.
Līdz ar to Komisijai nevar pārmest nekādu pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
Līdz ar to pamats par naudas soda par aizliegto vienošanos attiecībā uz rūpnieciskajiem diegiem pamatsummas nepamatotu noteikšanu
ir jānoraida kā nepamatots.
4.
Par
Amann
izvirzīto pamatu par pārkāpuma ilguma kļūdainu aprēķināšanu rūpniecisko diegu tirgū
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Pēc
Amann
domām, pārkāpuma ilguma aprēķināšana ir kļūdaina.
Pirmkārt, pārkāpuma ilgums, kuru tā bija pieļāvusi rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, ir bijis tikai
11 gadus, bet ne 11 gadus un 9 mēnešus. Tās pēdējā piedalīšanās pārkāpumā ir saistīta ar 2001. gada 16. janvāra sanāksmi,
bet ne ar 2001. gada 18. septembra sanāksmi, kas esot apstiprināts apstrīdētā lēmuma 147. apsvērumā. Tādējādi naudas soda
sākumsummu vajadzēja paaugstināt maksimāli līdz 110 %, bet ne līdz 115 %.
Papildus
Amann
uzsver, ka, pat ja vajadzēja secināt, pamatojoties uz divpusējiem kontaktiem, par kuru esamību apgalvo Komisija, ka tā bija
iesaistīta attiecīgajos nolīgumos pēc 2001. gada 16. janvāra, tas būtu tikai līdz 2001. gada maijam. Pārkāpums tomēr esot
turpinājies maksimālā 11 gadu un 4 mēnešu periodā.
Otrkārt, šajā sakarā norādot uz vairākiem Komisijas lēmumiem,
Amann
apgalvo, ka pirmo pārkāpuma gadu nevajadzēja ņemt vērā naudas soda sākumsummas paaugstināšanā.
Treškārt, Komisijai ir vajadzējis izmantot savu rīcības brīvību, lai, piemērojot Pamatnostādņu 1.B punkta otro daļu, paaugstinātu
sākumsummu, tai piemērojot procentu likmi krietni zemāku par 10 % par katru pārkāpuma gadu, tāpēc ka rūpnieciskā diega cenas
a priori
nevar vai tikai mazliet var radīt kaitīgas sekas patērētājiem, jo diega izmaksas veido tikai 0,15 % no beigu preču izmaksām.
Komisija noraida visus šos iebildumus un līdz ar to lūdz noraidīt pamatu kā nepamatotu.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam pārkāpuma ilgums ir viens no tiem elementiem, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu
uzliekamā naudas soda summu uzņēmumiem, kas ir vainojami konkurences tiesību normu pārkāpumos.
Attiecībā uz pārkāpuma ilguma rādītāju Pamatnostādnēs ir noteikta atšķirība starp īslaicīgiem pārkāpumiem (parasti mazāk par
gadu), par kuriem naudas soda sākumsummu atbilstoši pārkāpuma smagumam nevajadzētu palielināt; vidēji ilgiem pārkāpumiem (parasti
līdz pieciem gadiem), par kuriem šo summu var palielināt par 50 %, un ilgstošiem pārkāpumiem (parasti virs pieciem gadiem),
par kuriem šo summu var palielināt par katru gadu 10 % apmērā (1.B punkta no pirmās līdz trešajai daļai).
No apstrīdētā lēmuma 359. apsvēruma izriet, ka
Amann
piedalījās aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada
septembrim, kas ir 11 gadu 9 mēnešu pārkāpuma periods. Šāds periods atbilst ilgstošam pārkāpumam. Tās naudas soda sākumsumma
tika līdz ar to paaugstināta par 115 % pārkāpuma ilguma dēļ (apstrīdētā lēmuma 360. apsvērums).
Pirmkārt, fakts, ka
Amann
nav piedalījusies 2001. gada 18. septembra daudzpusējā sanāksmē, nav pietiekams, lai pierādītu, ka tā ir atsacījusies piedalīties
pārkāpumā pēc 2001. gada 16. janvāra, kas ir pēdējās daudzpusējās sanāksmes datums, kurā tā bija klātesoša.
Secināt par tās pilnīgu aizliegtās vienošanās dalības izbeigšanu var tikai tad, ja tā ir publiski paziņojusi par norobežošanos
no 2001. gada 16. janvāra sanāksmē teiktā, ko tā nav izdarījusi (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa
spriedumu lietā T‑141/89
Tréfileurope
/Komisija,
Recueil
, II‑791. lpp., 85. punkts, un iepriekš 145. punktā minēto spriedumu lietā
BPB de Endracht
/Komisija, 203. punkts).
Turklāt, kā tas ir norādīts apstrīdētā lēmuma 99. apsvērumā, aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs
un Ziemeļvalstīs tika organizēta vienlaikus izmantojot daudzpusējās sanāksmes un arī divpusējās sanāksmes.
Amann
tiešām uzturēja regulārus divpusējus kontaktus pēc 2001. gada 16. janvāra. No apstrīdētā lēmuma 151. apsvēruma izriet, ka
Amann
un
Coats
bija nosūtījušas vēstules, lai apmainītos ar informāciju par cenām, ko
Amann
turklāt nenoliedz.
Ar faktu, ka pēdējās vēstules ir no 2001. gada maija, nepietiek, lai uzskatītu, ka
Amann
ir beigusi piedalīties pārkāpumā no 2001. gada jūnija.
Šajā sakarā ir jāvērš uzmanība uz to, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 27. punktā, ka aizliegtā vienošanās ietvēra apmaiņu
ar informāciju par cenām, atlaidēm un par īpašām cenām un vienošanos par nākamajiem cenrāžiem, atlaidēm un par īpašām cenām,
kā arī vienošanos, lai izvairītos no cenām, kas ir zemākas par pašreizējā piegādātāja cenām, un par klientu sadali. Ar faktu,
ja pieņem, ka tas ir patiess, ka
Amann
bija beigusi pēc 2001. gada maija vēstulēm paziņot informāciju citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, nepietiek, lai pierādītu,
ka
Amann
pārstāja tajā darboties (šajā ziņā skat. 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑329/01
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3255. lpp., 252. punkts).
No tā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi aprēķinu kļūdu, piemērojot 5 % paaugstinājumu
Amann
uzliktajai naudas soda sākumsummai par tās piedalīšanos pārkāpumā pēc 2001. gada 16. janvāra daudzpusējās sanāksmes.
Otrkārt, aprēķināšanas veidam, kurā neņem vērā pārkāpuma pirmo gadu, palielinot naudas sodu atbilstoši pārkāpuma ilgumam,
nav konstantas Komisijas prakses raksturīgu pazīmju. Tas nav vairs piemērots Komisijas jaunākos lēmumos. Turklāt, ir jākonstatē,
kā to dara Komisija, ka
Amann
norādītie lēmumi, pamatojot savu argumentāciju, attiecas uz vidēji ilgiem pārkāpumiem (līdz 5 gadiem) un nekādi neatspoguļo
apgalvoto konstanto Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi ilgstošu pārkāpumu gadījumos. Turklāt Komisijai naudas sodu summas
noteikšanas jomā ir plaša rīcības brīvība un tai nav saistoši tās agrāk pieņemtie vērtējumi (šajā ziņā skat. iepriekš 154. punktā
minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 292. punkts).
Turklāt no
Amann
norādītā sprieduma lietā
Cheil Jedang
/Komisija (minēts iepriekš 186. punktā, 133. punkts) turpretim izriet, ka no Pamatnostādņu 1.B punkta noteikumiem nekādi neizriet,
ka pirmais pārkāpuma gads nav ņemams vērā. Proti, ir tikai paredzēts, ka īslaicīgiem pārkāpumiem, parasti īsākiem par vienu
gadu, nepiemēro nekādu palielinājumu. Savukārt par ilgāka laika pārkāpumiem piemēro palielinājumu, kas var, piemēram, sasniegt
50 %, līdzko pārkāpums ildzis no viena līdz pieciem gadiem. Pirmās instances tiesa ir piebildusi, ka, lai gan minētais noteikums
neparedz automātisku palielinājumu 10 % gadā par vidēji ilgiem pārkāpumiem, tā ļauj šajā sakarā Komisijai vērtēšanas brīvību.
Tas pats ir piemērojams Pamatnostādņu 1.B punkta trešajam ievilkumam par ilgstošiem pārkāpumiem, kurā ir paredzēts tikai tas,
ka apmērs var tikt palielināts par 10 % gadā (iepriekš minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 133. un 134. punkts). Minētajā spriedumā lietā
Cheil Jedang
/Komisija iemesls, kas lika Pirmās instances tiesai secināt, ka palielinājumu 10 % apmērā nevajag piemērot, attiecas vienīgi
uz attiecīgās lietas speciālajām īpašībām, proti, Komisija savā lēmumā bez jebkāda pamatojuma bija piemērojusi likmi 40 %
apmērā attiecībā uz attiecīgiem uzņēmumiem par piecus gadus ilgušu pārkāpumu, kurpretim tā bija noteikusi paaugstinājumu 30 %
apmērā attiecībā uz prasītāju par divu gadu un desmit mēnešu ilgu pārkāpumu.
Treškārt,
Amann
nepamatoti apgalvo, ka Komisija nav izmantojusi savu vērtēšanas rīcības brīvību, automātiski piemērojot naudas soda paaugstināšanas
augstāko slieksni 10 % apmērā par pārkāpuma gadu un līdz ar to neņemot vērā faktu, ka rūpnieciskā diega cenas
a priori
nevar vai tikai mazliet var radīt kaitīgas sekas patērētājiem.
Ir jāatgādina, pat ja Pamatnostādņu 1.B punkta pirmās daļas trešajā ievilkumā nav paredzēts automātisks palielinājums 10 %
apmērā par gadu attiecībā uz ilgstošiem pārkāpumiem, tas šajā ziņā atstāj Komisijai rīcības brīvību (Pirmās instances tiesas
2008. gada 18. jūnija spriedums lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 396. punkts, un iepriekš 89. punktā minētais spriedums lietā
BPB
/Komisija, 362. punkts).
Šajā gadījumā Komisija, kā tas izriet no šī sprieduma 239. punkta, ir ievērojusi normas, kuras tai bija Pamatnostādnēs uzliktas
attiecībā uz naudas soda apmēra paaugstināšanu, kas tiek veikta atkarībā no pārkāpuma ilguma. Ņemot vērā attiecīgā gadījuma
apstākļus, ir jāuzskata, ka Komisija ir korekti izmantojusi savu rīcības brīvību, paaugstinot naudas sodu 10 % apmērā par
katru gadu, kura laikā notika pārkāpums.
No pastāvīgās judikatūras izriet arī, ka naudas soda summas paaugstināšana atkarībā no ilguma nav ierobežota ar gadījumu,
kad starp ilgumu un konkurences tiesībās nostiprinātajiem Kopienas mērķiem nodarīto palielināto kaitējumu pastāv tieša saistība
(šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98
Tate & Lyle
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2035. lpp., 106. punkts, un iepriekš 154. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 278. punkts).
Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma no 347.–351. apsvēruma izriet, ka Komisija vērtēja aizliegtās vienošanās konkrētās kaitīgās
sekas konkrētajā tirgū. Tā secināja, ka ir grūti tās precīzi izvērtēt, taču slepeno nolīgumu ietekme patiešām ir bijusi.
Ņemot vērā judikatūru un ņemot vērā attiecīgā gadījuma apstākļus, ir jāuzskata, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu
vērtējumā, paaugstinot naudas sodu 10 % apmērā par katru pārkāpuma gadu.
Līdz ar to pamats par pārkāpuma ilguma kļūdainu aprēķināšanu rūpnieciskā diega tirgū ir jānoraida.
5.
Par
Amann
izvirzīto pamatu par atsevišķu atbildības mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā saistībā ar pārkāpumu rūpnieciskā diega tirgū
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Amann
atsaucas uz atbildību mīkstinošu apstākli, piemērojot Pamatnostādņu 3. punkta septīto ievilkumu, norādot uz tās vienpusējo
lēmumu pārkāpumu izbeigt pēc savas pašas iniciatīvas un pirms Komisijas pirmās iejaukšanās. Tā apgalvo, ka nav pēc 2001. gada
16. janvāra piedalījusies sanāksmēs un izbeigusi, sākot no 2001. gada marta, jebkādus divpusējos kontaktus. Tā uzsver šajā
sakarā, ka, tā kā tā nav balstījusies uz Pamatnostādņu 3. punkta trešo ievilkumu, judikatūra, saskaņā ar kuru konkrēti uzņēmumi
pārtraukt savu konkurencei neatbilstošo rīcību ir mudināti ar Komisijas iejaukšanos, nekādā veidā neaizliedz atbildību mīkstinoša
apstākļa atzīšanu. Tādējādi rīkojoties,
Amann
uzskata, ka esot pakļāvusi sevi sodu no konkurentu puses, it īpaši
Coats
, riskam. Tālu esam teorētisks, šis represiju risks turklāt ir pierādīts ar izvērsto saraksti ar
Coats
pārstāvi, kā to 2004. gada 19. un 20. jūlija tiesas sēdē apstiprināja
BST
. Komisija turklāt ir atturējusies vērtēt šos paziņojumus, tādējādi pārkāpjot tai uzlikto apstākļu noskaidrošanas pienākumu.
Turklāt, apgalvojot, ka pārkāpuma izbeigšana ir jau bijusi ņemta vērā tā ilguma vērtēšanas gaitā, Komisija neesot ievērojusi
apstākli, ka pārkāpuma objektīvais ilgums ir jānošķir no tā beigu subjektīvā aspekta. Rīcības kā atbildības mīkstinoša apstākļa
ņemšana vērā nevar tikt izslēgta, tiklīdz ar to ir pozitīvas sekas uzņēmumam pārkāpuma ilguma izpratnē.
Komisija apstrīd šos argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka Pamatnostādņu 3. punktā ir paredzēta pamatsummas samazināšana “īpašiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem”,
tādiem kā vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma pārkāpumā, pārkāpumus izraisošu nolīgumu vai prakses neīstenošana, pārkāpumu
izbeigšana tiklīdz iejaucas Komisija, vai arī citi tieši neminēti apstākļi.
Ir arī jākonstatē, ka šajā tekstā nav iekļauts saistošs atbildību mīkstinošu apstākļu uzskaitījums, kuri Komisijai jāņem vērā.
Tādējādi Komisijai paliek zināma brīvība, veicot kopējo vērtējumu par iespējamā naudas soda samazinājuma atbildību mīkstinošu
apstākļu dēļ apmēru (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/00
Dalmine
/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 326. punkts). Tātad nevar uzskatīt, ka Komisijai būtu pienākums, īstenojot savu rīcības
brīvību, samazināt naudas sodu acīmredzamas pārkāpuma izbeigšanas dēļ, neatkarīgi no tā, vai pārkāpums izbeigts pirms vai
pēc Komisijas iejaukšanās (iepriekš 93. punktā minētais spriedums lietā
Tokai II
, 292. punkts).
Ir svarīgi uzsvērt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences tiesību normu pārkāpumu pārtraukšana uzreiz pēc Komisijas
iejaukšanās, kā tas paredzēts Pamatnostādņu 3. punkta trešajā ievilkumā, loģiski domājot, atbildību mīkstinošs apstāklis var
būt tikai tad, ja pastāv iemesli uzskatīt, ka attiecīgos uzņēmumus to pret konkurenci vērstās darbības izbeigt pamudināja
attiecīgā iejaukšanās. Šķiet, ka šīs tiesību normas mērķis ir veicināt uzņēmumus nekavējoties izbeigt savu pret konkurenci
vērsto rīcību, tiklīdz Komisija uzsāk izmeklēšanu šajā sakarā. Naudas soda apmēra samazināšana atbilstoši minētajam pamatam
nevar tikt piemērota gadījumā, ja šie uzņēmumi bija pieņēmuši stingru lēmumu izbeigt pārkāpumu jau pirms Komisijas pirmās
iejaukšanās vai arī gadījumā, kad pārkāpums ir beidzis pastāvēt pirms šī datuma. Šis pēdējais minētais gadījums tiek pienācīgi
ņemts vērā, aprēķinot pārkāpuma perioda ilgumu (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 158. punkts; Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑44/00
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 280. un 281. punkts, un iepriekš 91. punktā minēto 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās
lietās
BASF
/Komisija, 128. punkts).
Turklāt jānorāda, ka
Amann
pamato savas tiesības gūt atbildību mīkstinošu apstākļu priekšrocības ar apstākli, ka tā esot vienpusēji izlēmusi pēc 2001. gada
16. janvāra sanāksmes vairs nepiedalīties nevienā citā sanāksmē un izbeigt jebkādus divpusējos kontaktus. Tādējādi, kā tas
tika konstatēts šī sprieduma 240. punktā un nākamajos punktos,
Amann
turpināja piedalīties divpusējās sanāksmēs pēc šīs daudzpusējās sanāksmes.
Šo pašu iemeslu dēļ ir arī jānoraida
Amann
arguments, saskaņā ar kuru
Coats
ir bijusi aizliegtās vienošanās vadošā loma un tā esot izteikusi draudus šajā sakarā pēc
Amann
lēmuma vairs nepiedalīties pārkāpumā. Šajā sakarā prasītājas arguments par Komisijai uzliktā pienākuma noskaidrot apstākļus
neizpildi ir neefektīvs. Kā tas izriet no šī sprieduma 261. punkta, prasītājas sākuma premisa, saskaņā ar kuru tā ir beigusi
piedalīties pārkāpumā pēc 2001. gada 16. janvāra sanāksmes, ir neprecīza. Tādējādi tā nevarētu pārliecinoši apgalvot, ka pārkāpuma
izbeigšanai pēc šīs sanāksmes ir bijušas sekas to pakļaut
Coats
represijām, un līdz ar to tā nevar atsaukties šajā sakarā uz pienākuma noskaidrot apstākļus jebkādu pārkāpumu.
Visbeidzot, pat uzskatot, ka
Amann
bija ātrāk beigusi piedalīties pārkāpumā, no iepriekš minētās judikatūras izriet, ka Komisija var zināmā mērā pēc saviem ieskatiem
izdarīt vērtējumu, lai lemtu par iespējamu naudas soda samazināšanu atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ, un nekādā veidā tai
nav pienākuma piešķirt šādu naudas soda samazinājumu par acīmredzamu pārkāpuma izbeigšanu pirms tās iejaukšanās.
Tādēļ šis pamats ir jānoraida.
6.
Par prasītāju izvirzīto pamatu par naudas soda sākumsummas un pamatsummas kļūdainu aprēķināšanu par pārkāpumu automobiļu rūpniecības
diega tirgū
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītājas iebilst pret patvaļīgu noteiktā naudas soda sākumsummas noteikšanu par pārkāpumu automobiļu rūpniecības
diega tirgū. Apstrīdētais lēmums ne esot ļāvis noteikt veidu, kādā Komisija aprēķināja minēto apmēru, ne – uz kāda pamata
tā ir definējusi kategorijas. Sākumsummas (EUR 5 miljoni prasītājām un EUR 1,3 miljoni citiem konkrētajiem uzņēmumiem) precīzi
neatbilstu dažādiem veiktajiem apgrozījumiem ar aizliegtās vienošanās ietvaros ietilpstošo preci.
Otrkārt, Komisija neesot paskaidrojusi iemeslu, kādēļ pretēji
Coats
un
Barbour
tā uzskatīja prasītājas par vienotiem uzņēmumiem. Šajā sakarā Komisijas apgalvojumi attiecībā uz
Amann
veikto stingro ietekmi uz
Cousin
pirms tās daļu vairākuma pārņemšanas nav pārliecinoši. Pēc prasītāju domām,
Coats
un
Barbour
situācija bija jāvērtē tādā pašā veidā kā prasītāju situācija.
Oxley
sniegtā informācija, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, arī bija vērsta, lai pierādītu, ka Komisija esot par zemu novērtējusi
“Coats/Barbour” nozīmīgumu. Prasītājas apgalvo, ka, neizslēdzot, ka, ja Komisija būtu pareizi klasificējusi uzņēmumus, tā
būtu nonākusi pie cita sākumsummas apmēra. Ņemot vērā šos apsvērumus, apstrīdētais lēmums nav pamatots.
Komisijas atbilde apstiprinot tās loģikas kļūdu, jo
Barbour
piedalīšanās ir ņemta vērā tikai līdz brīdim, kad to 1999. gada septembrī pārņēma
Coats
, un pēc šīs pārņemšanas tā ņēma vērā tikai
Coats
apgrozījumu, kaut gan tai arī bija jāpieskaita
Coats Barbour
veiktais apgrozījums 1999. gadā. Šī apgrozījuma apmērs bija aptuveni EUR 6 miljoni. Līdz ar to prasītājas kritizē apstākli,
ka tām piemērotā sākumsumma esot EUR 5 miljoni (to apvienotais apgrozījums ir EUR 8,55 miljoni), lai gan
Coats
piemērotā sākumsumma bija tikai EUR 1,3 miljoni (tās apgrozījums ir aptuveni EUR 6 miljoni). Prasītājas arī iebilst pret faktu,
ka Komisijas veiktais iedalījums kategorijās ir novedis pie tā, ka to apvienotie apgrozījumi bija ņemti vērā par visu periodu,
kaut gan
Barbour
apgrozījums, nosakot naudas soda apmēru, kopš brīža, kad to pārņēma
Coats
, vairs netika ņemts vērā.
Otrkārt, naudas soda pamatsummas aprēķināšana pēc pārkāpuma ilguma no 1998. gada maija/jūnija līdz 2000. gada 15. maijam,
proti, gads un vienpadsmit mēneši, un naudas soda pamatsummas paaugstināšana par 15 % kopumā esot kļūdaina.
Pēc prasītāju domām, nav ne pierādījuma, ka 1998. gada maijā/jūnijā notika sanāksme, ne – ka tās tajā piedalījās. Tās uzsver,
ka vienīgais pierādījums, uz kuru balstās Komisija, ir
Coats
atbilde uz informācijas pieprasījumu. Šī
Coats
atbilde balstīta tikai uz bijušā līdzstrādnieka piezīmi. Šajā sanāksmē notikušais balstoties tikai uz “izteikumiem” un piezīmes
autentiskums izraisot šaubas, kuras Komisijai bija jāatspēko, veicot pārbaudes. Pēc prasītāju domām, pirmā sanāksme ir notikusi
tikai 1999. gada jūnijā.
Oxley
neesot bijusi spējīga sniegt pat mazākās norādes par šo sanāksmi un
Coats
neesot bijusi spējīga sniegt precīzus skaidrojumus saistībā ar tās piedalīšanos. Ņemot vērā esošās neskaidrības attiecībā
uz šo sanāksmi, Komisijai prasītājas tostarp pārmet, ka tā nekādi neesot centusies noskaidrot šādas sanāksmes norises vietu.
Tās tādējādi uzskata, ka naudas soda pamatsummas aprēķināšana jāveic, sākot tikai no 1999. gada 15. aprīļa.
Komisija apstrīd šo pamatu.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāvērtē arguments par patvaļīgu naudas soda sākumsummas noteikšanu.
Šajā sakarā jāatgādina, ka Pamatnostādnes, pirmkārt, paredz, ka tiek novērtēts pats pārkāpuma smagums, pamatojoties uz kuru
var noteikt “vispārīgu sākumsummu”. Pārkāpuma smagums tādējādi tiek noteikts atkarībā no attiecīgā pārkāpuma objektīvajiem
apstākļiem, tādiem kā tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja tā ir izvērtējama, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielums. Otrkārt,
pārkāpuma smagumu analizē, pamatojoties uz subjektīvo apstākļu daudzveidību. Tādējādi ņem vērā attiecīgā uzņēmuma raksturīgās
pazīmes, it īpaši tā lielumu un stāvokli konkrētajā tirgū, kas var būt iemesls sākumsummas līdzsvarošanai, uzņēmumu klasificēšanai
kategorijās un “konkrētas sākumsummas” noteikšanai. Treškārt, pārkāpuma ilgums tiek ņemts vērā, lai noteiktu pamatsummu, tāpat
kā, ceturtkārt, atbildību mīkstinoši apstākļi un atbildību pastiprinoši apstākļi ļauj vērtēt it īpaši pārkāpuma smagumu saistībā
ar katra attiecīgā uzņēmuma piedalīšanos pārkāpumā.
It īpaši attiecībā uz subjektīviem apstākļiem, kas tiek ņemti vērā, nosakot sākumsummu, Pamatnostādnēs ir paredzēts, ka ir
jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja nodarīt būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, tostarp
patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, kas ļauj tai nodrošināt pietiekami preventīvu raksturu (1.A punkta
ceturtā daļa).
Saskaņā ar šīm pašām pamatnostādnēm gadījumos, kuros iesaistīti vairāki uzņēmumi, piemēram, karteļa gadījumā, varētu būt nepieciešams
piemērot koeficientus vispārīgajai sākumsummai, lai ievērotu attiecīgo īpatsvaru un līdz ar to arī katra atsevišķā uzņēmuma
prettiesiskās rīcības faktisko iedarbību uz konkurenci, tostarp tad, ja vienāda veida pārkāpuma izdarīšanā ir piedalījušies
ļoti dažāda lieluma uzņēmumi, un tā rezultātā vispārīgo sākumsummu pieskaņot katra uzņēmuma specifiskajam raksturam (1.A punkta
sestā daļa) (iepriekš 186. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 81. punkts).
Ir jānorāda, ka Pamatnostādnes neparedz naudas soda apmēra aprēķināšanu, ņemot vērā kopējo apgrozījumu vai uzņēmumu apgrozījumu
konkrētajā tirgū. Tomēr ar tām pretrunā nav arī tas, ka šie apgrozījumi tiek ņemti vērā, aprēķinot naudas sodu, lai ievērotu
Kopienu tiesību vispārējos principus un ja to prasa apstākļi. It īpaši apgrozījumam var būt nozīme tad, ja tiek ņemti vērā
šī sprieduma 269. un 270. punktā minētie dažādie apstākļi (iepriekš 186. punktā minētie spriedumi lietās
Cheil Jedang
/Komisija, 82. punkts, un
Tokai I
, 195. punkts).
Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma 418. un nākamajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija ievēroja Pamatnostādņu noteikumus. Tā ir
ņēmusi vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto ietekmi uz tirgu, kā arī konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu. Ņemot vērā šos apstākļus,
Komisija ir kvalificējusi pārkāpumu kā ļoti smagu, tostarp precizējot apstrīdētā lēmuma 428. apsvērumā, ka tā esot ņēmusi
vērā konkrētā tirgus mazo izmēru, nosakot naudas soda apjomu.
Turklāt, tāpat kā saistībā ar aizliegto vienošanos rūpnieciskā diega tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, Komisija ir
uzskatījusi par piemērotu atšķirīgi attiekties pret automobiļu rūpniecības diega kartelī iesaistītiem uzņēmumiem, lai ņemtu
vērā pārkāpēju faktiskās ekonomiskās iespējas nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, kā arī uzlikt naudas sodu ar pietiekami
preventīvu ietekmi. Tā piebilda, ka bija jāņem vērā katra uzņēmuma nelikumīgās rīcības konkrētais nozīmīgums un līdz ar to
uzņēmuma reālā ietekme uz konkurenci. Vērtējot šos apstākļus, Komisija izvēlējās pamatoties uz ar aizliegto vienošanos saistīto
preču apgrozījumu konkrētajā tirgū (apstrīdētā lēmuma 430.–432. apsvērums).
Līdz ar to Komisija sagrupēja uzņēmumus divās kategorijās.
Amann
un
Cousin
, ievērojot apvienotos apgrozījumus EUR 8,55 miljoni, tika iedalītas pirmajā kategorijā.
Coats
,
Oxley
un
Barbour
, ievērojot to apgrozījumu, kas tiek vērtēts starp EUR 1 un 3 miljoniem, tika iedalītas otrajā kategorijā. Komisija norādīja
sākumsummu, kas noteikta pēc pārkāpuma smaguma, EUR 5 miljonus
Amann
un
Cousin
un EUR 1,3 miljonus
Coats
,
Oxley
un
Barbour
(apstrīdētā lēmuma 432.–435. apsvērums).
Tādējādi, kā tas ir uzsvērts šī sprieduma 216.–221. punktā, Pirmās instances tiesa, veicot Komisijai piešķirtās rīcības brīvības
izmantošanas tiesiskuma kontroli, var pārbaudīt vienīgi to, vai šāds dalījums ir konsekvents un objektīvi pamatots (skat.
iepriekš 196. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 157. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā sakarā ir jāuzskata, ka uzņēmumu iedalīšana divās kategorijās nav nesaprātīgs veids, lai ņemtu vērā to attiecīgo nozīmīgumu
tirgū, nosakot sākumsummu, ja vien šādā veidā nerodas rupji deformēts konkrētā tirgus attēlojums. Šajā lietā Komisijas metode,
nosakot kategorijas pēc veiktajiem apgrozījumiem konkrētās preces tirgū, nevar tikt uzskatīta par iekšēji nekonsekventu.
Attiecībā uz pašas sākumsummas noteikšanu ir jāuzskata, ka skaitļa EUR 5 miljoni izvēli pirmajā kategorijā iedalītiem uzņēmumiem
nevar uzskatīt par patvaļīgu un tā nepārsniedz plašās rīcības brīvības robežas, kas tai ir šajā jomā. Šis skaitlis tika noteikts,
ņemot vērā kategorijas, kuras pašas par sevi bija noteiktas pamatoti, kā tas bija konstatēts šī sprieduma 277. un 278. punktā.
Turklāt izvēlētās sākumsummas skaitlis EUR 5 miljoni ir zemāks par prasītājas apgrozījumu, ko izmantoja kā atsauci pirmajai
kategorijai.
Ņemot vērā šos apsvērumus, prasītājas nepamatoti apgalvo, ka Komisija patvaļīgā veidā noteica divas kategorijas un aprēķināja
naudas soda sākumsummu.
Otrkārt, ir jāatstāj bez ievērības Komisijai izteiktais iebildums par
Coats
un
Barbour
neuzskatīšanu par “vienotiem uzņēmumiem” un līdz ar to – to apgrozījumu neapvienošanu. No apstrīdētā lēmuma izriet (40. un
67. apsvērums), ka
Coats
ir pārņēmis
Barbour
tikai 1999. gada septembrī.
Barbour
tādējādi ir bijis juridiski neatkarīgs uzņēmums un tādēļ varējis būt individuāli atbildīgs par pieļautajiem pārkāpumiem laika
periodā no 1998. gada maija/jūnija līdz 1999. gada septembrim. Saistībā ar
Coats
no apstrīdētā lēmuma izriet, ka tā ir piedalījusies pārkāpumā no 1999. gada 8. jūnija līdz 2000. gada 15. maijam un tādējādi
varējusi būt individuāli atbildīga par pārkāpuma rīcību.
Tādējādi pretēji prasītāju apgalvotajam nebija jāsaskaita
Coats
un
Barbour
apgrozījumi un nebija jāiedala šie uzņēmumi pirmajā kategorijā.
Tomēr ir jānorāda, ka Komisija ir ņēmusi vērā vienu
Coats
apgrozījumu par 1999. gadu. Būtu pamatoti šim skaitlim pievienot daļu no
Barbour
apgrozījuma par laika periodu no 1999. gada oktobra līdz decembrim, proti, trīs divpadsmitās daļas no
Barbour
gada apgrozījuma.
Coats
apgrozījums tādējādi bija jāpalielina par summu starp EUR 250 000 un EUR 750 000. Tomēr šī aprēķina kļūda nekādi neatceļ prasītāju
iedalīšanu pirmajā kategorijā, ne tām piemēroto sākumsummu. Prasītājas neapstrīd Komisijas secinājumu apstrīdētā lēmuma 323. un
433. apsvērumā, saskaņā ar kuru tās bija jāuzskata par “vienotiem uzņēmumiem” un tādēļ Komisija pamatoti pieskaitīja to attiecīgos
apgrozījumus.
Visbeidzot ir jānoraida arguments par EKL 253. panta pārkāpumu, kurš izriet no tā, ka, pirmkārt, ka Komisija neesot paskaidrojusi
iemeslu, kura dēļ, pretēji
Coats
un
Barbour
, tā uzskatīja prasītājas par “vienotiem uzņēmumiem”, un, otrkārt, ka sākumsummas noteikšana un aprēķināšana esot nesaprotama.
Pirmkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 323. un 433. apsvērumā ir skaidri norādījusi iemeslus, pamatojoties uz kuriem prasītājas
bija jāuzskata par “vienotiem uzņēmumiem”. Otrkārt, kā tas tika norādīts šī sprieduma 226. punktā, pienākums norādīt pamatojumu
neliek Komisijai savā lēmumā norādīt skaitļus attiecībā uz naudas soda aprēķināšanas veidu, jo ir jāuzsver, ka jebkurā gadījumā
Komisija, mehāniski atsaucoties tikai uz aritmētiskām formulām, nevar atteikties no tās rīcības brīvības.
Šajā lietā, kā tas izriet no šī sprieduma 276.–278. punkta, Komisija ir nevainojami izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu,
norādot apstrīdētā lēmuma 418. un nākamajos apsvērumos vērtējuma apstākļus, kas tai ļāvuši izvērtēt pārkāpuma smagumu.
Otrkārt, saistībā ar argumentu par kļūdainu naudas soda pamatsummas noteikšanu, pamatojoties uz kļūdainu pārkāpuma ilguma
noteikšanu, no lietā esošajiem dokumentiem izriet, ka pirmā sanāksme saistībā ar automobiļu rūpniecības diega tirgu notika
nevis 1999. gada jūnijā, kā to apgalvo prasītājas, bet 1998. gada maijā/jūnijā.

Amann
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tieši min šīs sanāksmes esamību un norāda, ka tā ļāva dalībniekiem nodibināt pirmo
kontaktu starp tiem, apmainīties ar informāciju par atsevišķām cenām un darīt zināmu to nodomu noteikt cenas laika periodam,
kas nepārsniedzot sešus mēnešus.
Ir jāuzskata, ka šim argumentam nav faktiskā pamatojuma.
Turklāt Komisijai izteiktais iebildums, ka tā neesot varējusi pareizi noteikt, vai sanāksmes notikušas maijā vai jūnijā, nav
nozīmīgs, jo pārkāpuma ilguma aprēķināšana tika veikta, sākot no jūnija, kas veido prasītājām labvēlīgāku atskaites punktu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, pamats par kļūdainas naudas soda sākumsummas un pamatsummas aprēķināšanu ir jānoraida.
7.
Par prasītāju izvirzīto pamatu par aizliegtās vienošanās saistībā ar automobiļu rūpniecības diega tirgu neīstenošanas iespējamo
neņemšanu vērā
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka Komisijas konstatējumi par pārkāpuma ietekmi uz tirgu ir kļūdaini. Proti, apstrīdētajā lēmumā neesot
pierādīta aizliegtās vienošanās attiecībā uz automobiļu rūpniecības diegiem ietvaros noslēgtu nolīgumu faktiskā īstenošana.
Dokumenti, uz kuriem Komisija pamato savus apgalvojumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās faktisko īstenošanu, esot izvirzīti
tikai kā pierādījumi sanāksmju esamībai starp dalībniekiem. Komisija pati esot atzinusi apstrīdētā lēmuma 427. apsvērumā,
ka tai ir bijušas grūtības konstatēt aizliegtās vienošanās īstenošanu.
It īpaši Komisija esot nepamatoti atzinusi, ka
Cousin
esot savam klientam
Johnson Controls
likusi veikt cenu paaugstināšanas. Prasītājas uzsvēra, ka šī [cenu] paaugstināšana bija atbilstoša to individuālo cenu politikai
un nekādā veidā nebija saistīta ar nolīgumiem. Šajā sakarā prasītājām neesot bijušas piešķirtas tiesības tikt uzklausītām
par šo punktu, kas pirmoreiz esot izvirzīts apstrīdētajā lēmumā, un tās ir uzskatījušas, ka tas nevar tikt izmantots kā pierādījums
par aizliegtās vienošanās īstenošanu.
Prasītājas norāda uz Komisijai uzlikto pienākumu ņemt vērā, nosakot pārkāpuma smagumu, visus apstākļus, kuri var būt noteicoši
sakarā ar pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu. Šajā sakarā Komisija esot atzinusi atbildību mīkstinoša apstākļa esamību, kas
pamatojot soda samazināšanu pat tajās lietās, kurā nolīgumi esot tikai daļēji īstenoti. Tā kā nolīgumu neīstenošana šajā lietā
esot bijusi vēl nozīmīgāka, prasītājas uzskata, ka Komisijai tas bija jāņem vērā saskaņā ar tās lēmumu pieņemšanas praksi
un līdz ar to bija tām jāpiemēro atbildību mīkstinošais apstāklis atbilstoši Pamatnostādņu 3. punkta otrajam ievilkumam vai
tas jāņem vērā, nosakot pārkāpuma smagumu.
Komisija apstrīd šo pamatu.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 233. apsvērumā ir norādīts, ka 1999. gada 9. jūlija sanāksmē
Cousin
norādīja, ka tā paredzējusi paaugstināt savam klientam
Johnson Controls
piemērotās cenas. No
Barbour
apsvērumiem arī izriet, ka
Cousin
pārstāvis sazinājās telefoniski ar
Barbour
pārstāvi, lai apstiprinātu, ka paaugstināšana esot veikta. Visbeidzot jākonstatē, ka
Cousin
apstiprina, ka tā bija paaugstinājusi savas cenas, bet apgalvo, ka šī paaugstināšana nav nolīguma rezultāts.
Pirmkārt, prasītājas kļūdaini apgalvo, ka atsauce uz
Johnson Controls
piemēroto cenu paaugstināšanu nekad nav bijusi minēta paziņojumā par iebildumiem un ka tādēļ tām nav bijusi iespēja uz to
atbildēt. Šādam argumentam nav faktiskā pamatojuma, Komisija uz to bija tieši atsaukusies paziņojuma par iebildumiem 192. un
201. punktā.
Otrkārt, Komisija pamatoti secināja par nolīguma īstenošanu, pamatojoties uz minēto cenu paaugstināšanu attiecībā uz
Johnson Controls
.
Cousin
paziņojumi 1999. gada 9. jūlija sanāksmes laikā par tās nodomu paaugstināt cenas attiecībā uz
Johnson Controls
, tās telefonsaruna ar
Barbour
, paziņojot par šī nodoma konkretizēšanu, un
Cousin
šī paaugstinājuma apstiprinājums administratīvajā procesā veido šajā sakarā pietiekamu norādījumu kopumu. Prasītājām ir jāpierāda,
ka cenu paaugstināšana nekādā ziņā neveido nolīguma piemērošanu, ko tās nav veikušas, jo nepietiek tikai ar norādi uz to “individuālo
politiku cenu jomā”.
Treškārt, attiecībā uz pārkāpuma sekām Komisija apstrīdētā lēmuma 427. apsvērumā ir uzskatījusi, ka slēptie nolīgumi tika
īstenoti un ka tiem ir bijusi ietekme konkrētā tirgū un uz konkrēto preci, “pat ja ir sarežģīti precīzi izvērtēt šo ietekmi”.
Ir jāatgādina, ka konkurences jomā pienākums pierādīt pārkāpuma ietekmes esamību uz konkrēto tirgu, kas Komisijai ir tad,
ja tā šo ietekmi ņem vērā, aprēķinot naudas sodu atkarībā no pārkāpuma smaguma, nav tik stingrs kā tas pierādīšanas pienākums,
kas tai ir gadījumā, ja Komisijai jāpierāda pārkāpuma esamība kā tāda aizliegtās vienošanās gadījumā. Proti, lai ņemtu vērā
aizliegtās vienošanās konkrētu ietekmi uz tirgu, pietiek, ja Komisija norāda “svarīgu iemeslu tās ņemšanai vērā” (iepriekš
171. punktā minētais spriedums lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 161. punkts). Cenu paaugstināšana attiecībā uz
Johnson Controls
tādējādi veido pati par sevi ļoti labu iemeslu, lai ņemtu vērā pārkāpuma konkrētu ietekmi tirgū.
Ceturtkārt, no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājas nekādi nevar pieprasīt tiesības atsaukties uz atbildību
mīkstinošu apstākli par nolīgumu faktisku nepiemērošanu.
No tā izriet, ka pamats ir jānoraida.
8.
Par pamatu par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu un tiesībām uz aizstāvību
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Ir izvirzīti divi iebildumi, lai pamatotu šo pamatu. Pirmais iebildums ir par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, otrais iebildums
ir par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Pirmkārt,
Amann
uzskata, ka tās tiesības tikt uzklausītai atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punktam ir pārkāptas. Komisija sava lēmuma
saistībā ar atsevišķām atlaidēm būtisku daļu esot pamatojusi ar apstrīdētā lēmuma 116. apsvērumā minētajiem dokumentiem. Ar
šiem dokumentiem un secinājumiem, kurus no tiem izdara Komisija, nav šajā kontekstā iepazīstināta iebildumu rakstā
Amann
. Šie dokumenti tādējādi nevar tikt izmantoti kā pierādījumi EKL 81. panta un EEZ 53. panta pārkāpumam.
Amann
norāda, ka šo dokumentu vienkārša esamība Komisijas dokumentos un iespēja ar tiem iepazīties piekļuves dokumentiem ietvaros
ir nepietiekama, lai nodrošinātu tiesības tikt uzklausītam ievērošanu.
Komisija ir arī pārkāpusi
Amann
tiesības tikt uzklausītai, pamatojoties uz iebildumiem, par kuriem tai nav bijusi iespēja norādīt savus apsvērumus. Apstrīdētajā
lēmumā esot atsauce uz 2000. gada 19. septembra sarunu par atlaižu samazinājumu Zviedrijā, lai pamatotu iebildumu par informācijas
apmaiņu par atlaidēm un nolīgumu par to samazināšanu. Iebildumu rakstā neesot ietverta neviena norāde par šāda veida nolīgumiem
saistībā ar Zviedriju, bet drīzāk norādīts uz šādiem nolīgumiem saistībā ar Somiju.
Amann
konstatē, ka Komisija pati atzina apstrīdētā lēmuma 116. apsvērumā, ka esot kļūdaini minējusi iebildumu rakstā Somiju Zviedrijas
vietā. Tā tādējādi uzskata, ka tā nav tikusi uzklausīta šajā punktā. Komisija esot kļūdaini atzinusi, ka
Amann
ir bijusi spējīga izsecināt no iebildumu rakstā minētā dokumenta, ka tas bija iebildums saistībā ar Zviedriju. Attiecīgais
dokuments, proti, 2000. gada 10. oktobra elektroniskā vēstule, ir bijis minēts citā kontekstā, nevis par nolīgumiem saistībā
ar atlaidēm kontekstā. Turklāt no dokumenta satura nav bijis iespējams nekādi secināt par konkrētu nolīgumu saistībā ar atlaidēm.
Amann
apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru nozīme ir nevis dokumentiem kā tādiem, bet no tiem Komisijas izdarītajiem secinājumiem.
Šī judikatūra šajā lietā esot piemērojama, pat ja apstrīdētajā lēmumā ir minēta iepriekš minētā elektroniskā vēstule, jo šī
minēšana ir veikta citā kontekstā.
Turklāt Komisija esot nonākusi pretrunā pati sev, apgalvojot, ka īstenībā tā gribējusi atsaukties uz Zviedriju Somijas vietā,
vienlaikus uzsverot, ka bija nolīgumi abās valstīs.
Otrkārt, pēc prasītāju domām, Komisija ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, pieprasot tām atbildes uz tiem jautājumiem
par uzturētajiem kontaktiem ar konkurentiem, kuri parādās 2003. gada 6. un 24. marta informācijas pieprasījumos, neprecizējot,
ka tie tiek izjautāti kā “apsūdzētie”. Tās apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru no prasītājiem nevar pieprasīt, lai tie iesniegtu
detalizētu analīzi par uzturēto kontaktu ar konkurentiem kontekstā apskatītiem punktiem un pieņemtajiem lēmumiem, un
a fortiori
uzņēmumiem prasīt ne tikai skaidru un vienkāršu apstākļu izklāstu un esošo dokumentu uzrādīšanu, bet arī informāciju saistībā
ar kontaktu ar konkurentiem objektu, norisi un rezultātiem, tiklīdz Komisijai acīmredzami ir aizdomas, ka šīm satikšanās bija
mērķis ierobežot konkurenci. Prasītājas uzskata, ka šajā gadījumā tā tas esot noticis, pamatojoties šajā sakarā uz iepriekš
minētā informācijas pieprasījuma 4.1. punktu.
Ņemot vērā, ka prasītājas detalizēti atbildēja uz visiem Komisijas jautājumiem, neskatoties uz tiesībām atteikties, tās norāda,
ka tām esot tiesības uz lielāku naudas soda samazinājumu nekā 15 % apmērā, kas piemērots to naudas sodiem, piemērojot Paziņojuma
par sadarbību D2. punktu. Tās tādējādi uzskata, ka tās ir veikušas vairāk, nekā Komisijai ir bijušas tiesības pieprasīt.
Tās arī uzskata par nepietiekamu iepriekš minēto samazinājumu 15 % apmērā, salīdzinot ar samazinājumu 50 % apmērā, kas piešķirts
Coats
. Pēc to domām, Komisijai vajadzēja ņemt vērā šo apstākli, jo pārbaudes gaitā tā jau bija atradusi būtiskos dokumentus, kas
tai ļautu bez grūtībām konstatēt pārkāpuma esamību attiecīgajā jomā. Turklāt
Coats
ir bijusi priekšrocība attiecībā uz tās konkurentiem, jo tā jau ir zinājusi par procesa nenovēršamību tādējādi, ka lūgums
par iecietības režīmu radās pats no sevis. Turklāt
Coats
esot bijusi vadītāja, kā to apliecināja vairāki uzņēmumi. Ņemot vērā šos apstākļus, prasītājas uzskata, ka tām vajadzēja gūt
tādas pašas priekšrocības kā
Coats
.
Komisija noraida šo pamatu.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesību tikt uzklausītam iespējamu pārkāpumu
Saskaņā ar iedibināto judikatūru paziņojumā par iebildumiem iebildumi ir jāizklāsta pietiekami skaidri, pat ja tie tiek izklāstīti
kopsavilkuma veidā, lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie atbildības,
un lai tās varētu lietderīgi norādīt uz to aizstāvību pirms Komisija pieņem galējo lēmumu. Šo prasību var uzskatīt par izpildītu,
ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti iebildumu kopsavilkumā, un tajā ir
norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām tika dota iespēja izteikties (Pirmās instances tiesas 1998. gada
14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 63. punkts; iepriekš 196. punktā minētais spriedums lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 109. punkts, un iepriekš 93. punktā minētais spriedums lietā
Tokai II
, 138. punkts).
Tādējādi gadījumos, kad paziņojums par iebildumiem atšķiras no galīgā lēmuma, tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas tikai tad,
ja lēmumā minētais iebildums paziņojumā par iebildumiem nav izklāstīts pietiekami, lai adresātam dotu iespēju aizstāvēties
(Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑48/00
Corus UK
/Komisija, Krājums, II‑2325. lpp., 100. punkts).
No judikatūras arī izriet, ka tas, kas ir svarīgi, nav dokumenti paši par sevi, bet no tiem izdarītie Komisijas secinājumi
un ka, ja šie dokumenti nav tikuši minēti paziņojumā par iebildumiem, attiecīgais uzņēmums var pamatoti uzskatīt, ka tiem
nav bijusi nozīme lietas izskatīšanā. Nepaziņojot uzņēmumam, ka atsevišķi dokumenti lēmumā tiks izmantoti, Komisija to aizkavē
saprātīgā termiņā paust savu viedokli par šo dokumentu pierādīšanas vērtību. No tā izriet, ka šos dokumentus nevar uzskatīt
par derīgiem pierādījumiem, ciktāl tie uz to attiecas (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82
AEG-Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp., 27. punkts; 1991. gada 3. jūlija spriedumu lietā C‑62/86
AKZO
/Komisija,
Recueil
, I‑3359. lpp., 21. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑11/89
Shell
/Komisija,
Recueil
, II‑757. lpp., 55. punkts).
Tomēr Komisijas izmantotu dokumentu, lai pamatotu iebildumu gala lēmumā, kaut gan šis dokuments tika izmantots paziņojumā
par iebildumiem, lai pamatotu citu iebildumu, lēmumā pret attiecīgo uzņēmumu var norādīt tikai tad, ja tas varējis no paziņojuma
par iebildumiem un no dokumenta satura saprātīgi izprast secinājumus, kurus Komisija vēlējusies izdarīt (šajā ziņā skat. iepriekš
314. punktā minēto spriedumu lietā
Shell
/Komisija, 62. punkts).
Ņemot vērā izklāstīto judikatūru, ir jāvērtē
Amann
izvirzītais iebildums.
Ir jāatgādina, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 116. apsvērumā atzina, ka kļūdaini minējusi paziņojuma par iebildumiem 104. un
126. punktā, ka Budapeštā (Ungārija) 2000. gada 19. septembra sanāksmē notikusi vienošanās par atlaižu samazināšanu Somijā.
Tā izlaboja šo kļūdu šajā pašā 116. apsvērumā, uzsverot, ka valsts, uz kuru attiecās atlaižu samazināšana, bija īstenībā Zviedrija.
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka virsraksts “2000. gada 19. septembra sanāksme
Mercure
hotelī Budapeštā” pirms paziņojuma par iebildumiem 125. un 126. punkta norāda uz zemsvītras piezīmi Nr. 244, kur minēta 2000. gada
10. oktobra elektroniskā vēstule, kurā ietilpst šīs sanāksmes gaitā apskatītās tēmas, tostarp atlaižu samazināšana Zviedrijā.
Ir arī jānorāda, ka
Amann
bija zinājusi par šo dokumentu, ko apliecina tās atbilde uz paziņojumu par iebildumiem.
Amann
, proti, min, ka šajā dokumentā ietilpst
J. L.
(
Coats
) 2000. gada 10. oktobrī nosūtītā vēstule
F. S
.

(
Coats
), kurā ietverts detalizēts ziņojums par Budapeštas sanāksmes saturu.
No šīs vēstules skaidri izriet, ka vienīgā valsts, uz kuru attiecās atlaižu samazināšana, bija Zviedrija un nekāds cits apstāklis
par Somiju nevar radīt šaubas attiecībā uz iespējamo nolīgumu par šādu samazināšanu šajā valstī.
Papildus un pretēji tam, ko apgalvo
Amann
, šī vēstule nav uzrādīta atšķirīgā kontekstā, jo tajā uzskaitīti noslēgtie nolīgumi 2000. gada 19. septembra sanāksmes laikā,
turklāt
Amann
neapstrīd, ka šajā sanāksmē ir piedalījusies.
Tādējādi saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru ir jāuzskata, ka
Amann
ir varējusi no paziņojuma par iebildumiem un dokumenta satura saprātīgi izprast secinājumus, kurus Komisija vēlējusies izdarīt,
un līdz ar to izlabot kļūdu saistībā ar atlaižu samazināšanas attiecīgo valsti.
Šajā sakarā bez ievērības jāatstāj
Amann
argumentācija, saskaņā ar kuru vēstules frāze “Zviedrija: [..] 2001. gada 1. aprīlī ir jāpaaugstina īpašās cenas par 3,5 %
vai jāsamazina atlaides” nav tai ļāvusi saprast, ka Komisija ir vēlējusies balstīties uz šo frāzi, lai noteiktu nolīguma par
atlaižu samazināšanu Zviedrijā esamību. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Amann
bija jārēķinās ar to, ka Komisija balstīsies uz šo apstākli.
Līdz ar to ir jāsecina, kas
Amann
tiesības tikt uzklausītai nav pārkāptas.
Par tiesību uz aizstāvību iespējamu pārkāpumu, it īpaši par tiesībām neapsūdzēt sevi pārkāpumā
No judikatūras saistībā ar Komisijas pilnvaru apjomu iepriekšējas izmeklēšanas procedūrās un administratīvās procedūrās izriet,
ka Komisija ir tiesīga uzlikt uzņēmumam pienākumu – attiecīgā gadījumā ar lēmumu – iesniegt tai visas ziņas, kas vajadzīgas
par faktiem, ko tas varētu zināt. Tomēr tā nevar šādam uzņēmumam uzlikt pienākumu sniegt atbildes, kas varētu ietvert tā atzīšanos
pārkāpumā, kas jāpierāda Komisijai (Tiesas 1989. gada 18. oktobra spriedums lietā 374/87
Orkem
/Komisija,
Recueil
, 3283. lpp., 34. un 35. punkts; iepriekš 90. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 61. un 65. punkts, un iepriekš 260. punktā minētais spriedums lietā
Dalmine
/Komisija, 34. punkts.
Tādējādi absolūtas tiesības uz klusēšanu nevar tikt atzītas uzņēmumam, kas ir lēmuma par informācijas pieprasījumu saņēmējs
Regulas Nr. 17 11. panta 5. punkta izpratnē. Šādu tiesību atzīšana pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu uzņēmumu
tiesības uz aizstāvību, un būtu neattaisnots šķērslis Komisijas pienākuma nodrošināt, ka kopējā tirgū tiek ievērotas konkurences
normas, izpildei. Tiesības uz klusēšanu var tikt atzītas tikai tiktāl, ciktāl attiecīgais uzņēmums būtu spiests sniegt atbildes,
ar kurām tam būtu jāatzīst pārkāpums, kura esamība ir jāpierāda Komisijai (iepriekš 186. punktā minētais spriedums lietā
Tokai I
, 402. punkts).
Lai nodrošinātu Regulas Nr. 17 11. panta lietderīgo iedarbību, Komisijai līdz ar to ir tiesības likt uzņēmumiem nosūtīt visa
veida nepieciešamo informāciju par faktiem, par ko tiem varētu būt zināms, un iesniegt tai vajadzības gadījumā ar to saistītos
dokumentus, kas ir to rīcībā, pat ja tie var noderēt, lai konstatētu pret konkurenci vērstu rīcību. Šīs Komisijas pilnvaras
saņemt informāciju nav pretrunā ne ECPAK 6. panta 1. un 2. punktam, ne ECT judikatūrai (iepriekš 186. punktā minētais spriedums
lietā
Tokai I
, 403. un 404. punkts).
Katrā ziņā fakts, ka pastāv pienākums atbildēt uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem par faktiem un izpildīt tās pieprasījumus
uzrādīt jau esošus dokumentus, nevar būt pamatprincipa par tiesību uz aizstāvību ievērošanu pārkāpums, kā arī tiesību uz taisnīgu
tiesu pārkāpums, kas konkurences tiesību jomā nodrošina aizsardzību, kura ir ekvivalenta ECPAK 6. pantā garantētajai. Nekas
nekavē informācijas pieprasījuma saņēmēju pierādīt vēlākajā administratīvajā procesā vai procesā Kopienu tiesā, ka šajās nosūtītajās
atbildēs vai dokumentos izklāstītajiem faktiem ir cita nozīme, nevis tā, ko tiem piedēvē Komisija (iepriekš 186. punktā minētais
spriedums lietā
Tokai I
, 406. punkts).
Visbeidzot, ja informācijas pieprasījumā saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu Komisija papildus tikai faktiskiem jautājumiem
un lūgumam uzrādīt iepriekš pastāvējušus dokumentus lūdz uzņēmumam aprakstīt vairāku sanāksmju, kurās tas piedalījies, mērķi
un norisi, kā arī šo sanāksmju rezultātus vai secinājumus, lai gan ir skaidrs, ka Komisijai ir aizdomas, ka minēto sanāksmju
mērķis bija konkurences ierobežošana, šāds lūgums var uzlikt attiecīgajam uzņēmumam pienākumu atklāt tā līdzdalību Kopienu
konkurences noteikumu pārkāpumā, kā rezultātā minētajam uzņēmumam uz šāda veida jautājumiem nav jāatbild. Tādā gadījumā tas,
ka kāds uzņēmums tomēr iesniedz informāciju par šiem jautājumiem, ir uzskatāms par brīvprātīgu uzņēmuma sadarbību, ar ko var
pamatot naudas soda samazinājumu saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību (Pirmās instances tiesas 2005. gada 6. decembra spriedums
lietā T‑48/02
Brouwerij Haacht
/Komisija, Krājums, II‑5259. lpp., 107. punkts). No judikatūras arī izriet, ka šajā pašā gadījumā uzņēmumi nevar apgalvot,
ka to tiesības neapsūdzēt sevi ir pārkāptas, ja tie paši labprātīgi ir atbildējuši uz šo pieprasījumu (iepriekš 259. punktā
minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Dalmine
/Komisija, 46. punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, ir jānosaka, vai Komisija ir pārkāpusi prasītāju tiesības neapsūdzēt sevi.
Pirmkārt, ir jāuzsver, ka Komisija ieguva informāciju ar informācijas pieprasījumiem (2003. gada 6. un 24. marta vēstules),
bet ne ar lēmumiem.
Saistībā ar pašu pieprasītās informācijas saturu no iepriekš minēto pieprasījumu 4. punkta izriet, ka Komisija it īpaši vēlējās
saņemt norādes par sanāksmēm ar konkurentiem – datumu, vietu, dalībnieku sarakstu, mērķi un šo sanāksmju norisi, kā arī informāciju
par divpusējiem kontaktiem. Prasītājām nekādi nav bijis pienākums atbildēt uz jautājumiem, ja izrādītos, ka to atbildes izraisītu
to dalības iespējamajā pārkāpumā atzīšanu. Taču tās ir brīvprātīgi atbildējušas uz šiem pieprasījumiem un tādējādi nevar uzskatīt,
ka to tiesības neapsūdzēt sevi šī apstākļa dēļ tika pārkāptas.
Otrkārt, saistībā ar prasītāju iebildumu Komisijai, ka tām neesot ticis paziņots par attiecībā uz prasītājām pastāvošajiem
pieņēmumiem, vispirms ir jāatgādina prasība par saistību starp Komisijas pieprasīto informāciju, piemērojot Regulas Nr. 17
11. pantu, un meklēto pārkāpumu, kas minēts pieprasījumā. Regulas Nr. 17 11. panta 1. punktā Komisijai ir piešķirtas tiesības
vākt it īpaši no uzņēmumiem “visu nepieciešamo informāciju”, lai piemērotu EKL 81. un EKL 82. pantā noteiktos principus. Turklāt
Regulas Nr. 17 11. panta 3. punktā ir paredzēts, ka Komisija savā informācijas pieprasījumā norāda “juridiskos pamatus un
tās pieprasījuma mērķi”. Tādējādi no Regulas Nr. 17 11. panta 1. un 3. punkta kombinācijas, kā arī prasībām ievērot attiecīgo
uzņēmumu tiesības uz aizstāvību izriet, ka Regulas Nr. 17 11. pantā noteiktais nepieciešamības kritērijs ir jāvērtē pēc izmeklēšanas
mērķa, kāds tas ir noteikti precizēts pašā informācijas pieprasījumā. Kā Tiesa savā 1989. gada 21. septembra spriedumā apvienotajās
lietās 46/87 un 227/88
Hoechst
/Komisija (
Recueil
, 2859. lpp., 29. punkts) par to ir lēmusi saistībā ar normu, kas ir līdzīga tai, ko paredz Regulas Nr. 17 11. pants, par
Regulas Nr. 17 14. pantā Komisijai piešķirtām tiesībām veikt pārbaudes, Komisijai uzliktais pienākums norādīt pārbaudes priekšmetu
un mērķi ir galvenā prasība, lai ne tikai norādītu uz plānotās iejaukšanās attiecīgā uzņēmuma iekšienē pamatoto raksturu,
bet arī liktu tam saprast to pienākuma sadarboties apjomu, vienlaikus aizsargājot tā tiesības uz aizstāvību. No tā izriet,
ka vienīgais, ko var lūgt Komisija, ir informācijas nodošana, kas tai ļautu pārbaudīt pieņēmumus par pārkāpumu, kuri pamatotu
izmeklēšanas veikšanu un kuri ir norādīti informācijas pieprasījumā (Pirmās instances tiesas 1991. gada 12. decembra spriedums
lietā T‑39/90
SEP
/Komisija,
Recueil
, II‑1497. lpp., 25. punkts, un 1995. gada 8. marta spriedums lietā T‑34/93
Société Générale
/Komisija,
Recueil
, II‑545. lpp., 40., 62. un 63. punkts).
No šīs judikatūras izriet, ka Komisijai savā informācijas pieprasījumā nav pienākuma tieši piedēvēt attiecīgajiem uzņēmumiem
pieņēmumus par pārkāpumiem un līdz ar to šajā posmā tai nav pienākuma paziņot uzņēmumam par to, ka uz uzņēmumu tiek attiecināts
pārkāpums. Pieņemot, ka Komisija skaidri norāda juridiskos pamatus un tās pieprasījuma mērķi, ir jāuzskata, ka attiecīgā uzņēmuma
tiesības uz aizstāvību ir ievērotas.
Šajā lietā Komisija ir nevainojami izpildījusi savus pienākumus, skaidri norādot iepriekš minētajos informācijas pieprasījumos
priekšmetu un pieprasījuma mērķi.
Treškārt, šajā sakarā prasītāju iebildumi Komisijai, ka tā nebija norādījusi tās jau rīcībā esošo informāciju, ir arī jāatstāj
bez ievērības. Proti, administratīvā procesa konkurences jomā ietvaros paziņojuma par iebildumiem nosūtīšana, no vienas puses,
un piekļuve lietas materiāliem, kas minētā paziņojuma adresātam ļāva uzzināt pierādījumus, kuri ietverti Komisijas lietas
materiālos, no otras puses, ir [apstākļi], kas attiecīgajam uzņēmumam nodrošina tiesības uz aizstāvību un tiesības uz lietas
taisnīgu izskatīšanu. Pēc būtības tieši ar paziņojumu par iebildumiem attiecīgais uzņēmums tiek informēts par visiem būtiskajiem
elementiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procesa posmā. Tā rezultātā tikai pēc šī paziņojuma nosūtīšanas attiecīgais uzņēmums
var pilnībā atsaukties uz savām tiesībām uz aizstāvību. Ja iepriekš minētās tiesības būtu attiecināmas uz laika posmu pirms
paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, Komisijas veiktās izmeklēšanas efektivitāte tiktu apdraudēta, jo uzņēmums jau pirmajā
Komisijas veiktās izmeklēšanas fāzē varētu identificēt informāciju, ko jau zina Komisija, un attiecīgi to informāciju, kuru
vēl varētu noslēpt (iepriekš 260. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Dalmine
/Komisija, 58.–60. punkts).
Ceturtkārt, prasītājas nepamatoti prasa papildu naudas soda apmēra samazināšanas priekšrocību sadarbības ietvaros par atbildēšanu
uz informācijas pieprasījumu, sniedzot informāciju, kas šķietami “lielā mērā” pārsniedz to, kuras iesniegšanu var pieprasīt
atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam.
Prasītāju sniegtās sadarbības divu aizliegto vienošanos izmeklēšanas gaitā abi uzliktie naudas sodi tika samazināti 15 % apmērā,
piemērojot Paziņojuma par sadarbību D2. punkta pirmo un otro ievilkumu. Komisija konstatēja, ka prasītājas esot nodevušas
informāciju un dokumentus, kam ir bijusi būtiska nozīme, lai noteiktu pārkāpuma esamību, un it īpaši esot atzinušas piedalīšanos
sanāksmēs ar to konkurentiem, lai tajās apmainītos, vienotos, pat noteiktu cenas. Turklāt tās neesot būtiski apstrīdējušas
lietas apstākļus, uz kuru pamata Komisija pamatoja savas apsūdzības (apstrīdētā lēmuma 390.–397. un 460.–463. apsvērums).
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka naudas soda samazinājums, pateicoties sadarbībai administratīvā procesa laikā, ir pamatots tikai
tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība ir atvieglojusi Komisijai pārkāpuma konstatēšanu un attiecīgā gadījumā – tā izbeigšanu (Pirmās
instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 156. punkts, un 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 270. punkts).
Otrkārt, uzņēmuma sadarbība izmeklēšanas laikā nedod tiesības ne uz kādu naudas soda samazinājumu, ja šī sadarbība nav nekas
vairāk kā vien uzņēmuma pienākums saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punktu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas
1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 341. un 342. punkts). Savukārt gadījumā, ja kāds uzņēmums, atbildot uz informācijas pieprasījumu saskaņā ar
11. pantu, iesniedz informāciju, kas būtiski pārsniedz to, ko Komisija varēja prasīt saskaņā ar šo pantu, attiecīgais uzņēmums
var saņemt naudas soda samazinājumu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑308/94
Cascades
/Komisija,
Recueil
, II‑925. lpp., 262. punkts).
Tomēr faktu, vai prasītājas patiešām nodeva informāciju, kura būtiski pārsniedz to, kuru Komisijai bija tiesības pieprasīt,
var noteikt atbilstoši paziņotās informācijas saturam.
Prasītājas nav pierādījušas, kā nodotā informācija pēc tās satura būtiski pārsniedza to, kuru Komisija varēja pieprasīt.
Turklāt jākonstatē, ka prasītājas nav atzinušas visus apstākļus, uz kuriem Komisija pamatoja apstrīdēto lēmumu. It īpaši ir
jānorāda, ka
Cousin
atzina, ka vienmēr ir turpinājusi piedāvāt savas preces, nevienā brīdī neņemot vērā pārrunas, un ka
Amann
apstrīdēja pārkāpuma ilgumu.
Līdz ar to prasītājām piemērotais 15 % naudas soda samazinājums šķiet esam pamatots, ņemot vērā lietas apstākļus. Tādējādi
arguments par 15 % samazinājuma nepietiekamo raksturu salīdzinājumā ar
Coats
piešķirto 50 % samazinājumu arī ir jānoraida.
Līdz ar to šīs pamats ir jānoraida.
No iepriekš minētajiem paskaidrojumiem izriet, ka prasītāju celtā prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums
ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Amann & Söhne GmbH & Co. KG
un
Cousin Filterie SAS
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 28. aprīlī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Prāvas priekšvēsture
A –  Prāvas priekšmets
B –  Administratīvais process
C –  Apstrīdētais lēmums
1.  Konkrētie tirgi
a)  Preču tirgi
b)  Ğeogrāfiskie tirgi
2.  Konkrēto tirgu lielums un struktūra
3.  Pārkāpjošo darbību apraksts
4.  Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
A –  Par prasītāju izvirzīto pamatu, ar ko prasa apstrīdētā lēmuma atcelšanu saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta
pirmā teikuma pārkāpumu
1.  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
a)  Par preču un ģeogrāfisko tirgu nošķiršanu
b)  Par apgalvoto “visaptveroša plāna” esamību
B –  Par pamatiem saistībā ar naudas soda samazināšanu
1.  Par prasītāju izvirzīto pamatu par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā
soda augstākās robežas neievērošanu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
Par iebildumu par nulla poena sine lege principa pārkāpšanu un par iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Regulas Nr. 17
15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu
Par iebildumu par pienākumu uzlikt vienotu naudas sodu par vairākiem pārkāpumiem
Par iebildumu par naudas soda likumīgo mērķu neievērošanu
2.  Par prasītāju izvirzīto pamatu par vienlīdzīgas attieksmes principa un samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
Par samērīguma principa pārkāpumu
–  Par argumentu par tirgus lieluma neņemšanu vērā
–  Par argumentu par vienīgi tā apgrozījuma ņemšanu vērā, kas ir sasniegts tirgos, kuri ir saistīti ar pārkāpumiem
–  Par Pamatnostādnēs paredzēto “sadalīšanas sistēmu”
–  Par prasītāju kā “vidēja lieluma uzņēmuma” situācijas neņemšanu vērā
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
3.  Par Amann izvirzīto pamatu par nepamatotu naudas soda sākumsummas noteikšanu par aizliegto vienošanos rūpniecisko diegu
tirgū
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
4.  Par Amann izvirzīto pamatu par pārkāpuma ilguma kļūdainu aprēķināšanu rūpniecisko diegu tirgū
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
5.  Par Amann izvirzīto pamatu par atsevišķu atbildības mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā saistībā ar pārkāpumu rūpnieciskā
diega tirgū
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
6.  Par prasītāju izvirzīto pamatu par naudas soda sākumsummas un pamatsummas kļūdainu aprēķināšanu par pārkāpumu automobiļu
rūpniecības diega tirgū
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
7.  Par prasītāju izvirzīto pamatu par aizliegtās vienošanās saistībā ar automobiļu rūpniecības diega tirgu neīstenošanas
iespējamo neņemšanu vērā
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
8.  Par pamatu par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu un tiesībām uz aizstāvību
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesību tikt uzklausītam iespējamu pārkāpumu
Par tiesību uz aizstāvību iespējamu pārkāpumu, it īpaši par tiesībām neapsūdzēt sevi pārkāpumā
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – vācu.