CELEX: 62008CJ0442
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Acordul de asociere CEE-Ungaria
Control ulterior
Nerespectarea regulilor de origine
Decizia autorităților din statul exportator
Acțiune în justiție
Misiune de control a Comisiei
Taxe vamale
Recuperare ulterioară
Resurse proprii
Punere la dispoziție
Dobânzi de întârziere

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin faptul că a permis prescrierea
creanțelor vamale, în pofida primirii unei comunicări de asistență reciprocă, prin faptul că a achitat cu întârziere resursele
proprii datorate în această privință și prin faptul că a refuzat plata dobânzilor de întârziere aplicabile, Republica Federală
Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 2, 6 și 9-11 din Regulamentul (CEE, Euratom)
nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE, Euratom privind resursele proprii
ale Comunităților (JO L 155, p. 1), precum și aceleași articole ale Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului
din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților
(JO L 130, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 184).

Cadrul juridic

Acordul de asociere CEE‑Ungaria
Acordul european instituind o asociere între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica
Ungară, pe de altă parte, semnat la Bruxelles la 16 decembrie 1991, a fost încheiat în numele Comunităților Europene prin
Decizia 93/742/Euratom, CECO, CE a Consiliului și a Comisiei din 13 decembrie 1993 (JO L 347, p. 1, denumit în continuare
„Acordul de asociere CEE‑Ungaria”). Protocolul nr. 4 la acest acord, astfel cum a fost modificat prin Decizia nr. 3/96 a Consiliului
de asociere între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Ungară, pe de altă parte,
din 28 decembrie 1996 (JO 1997, L 92, p. 1, denumit în continuare „Protocolul nr. 4”), conține la articolul 16, intitulat
„Condiții generale”, dispozițiile următoare:
„(1)      Produsele originare din Comunitate beneficiază de dispozițiile acordului la importul în Ungaria, la fel ca produsele originare
din Ungaria la importul în Comunitate, la prezentarea uneia dintre dovezile de origine următoare:
(a)      un certificat de circulație a mărfurilor EUR.1, al cărui model figurează în anexa III;
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 17 din Protocolul nr. 4, intitulat „Procedura de eliberare a unui certificat de circulație a mărfurilor EUR.1”,
prevede la alineatele (1) și (5):
„(1)      Certificatul de circulație a mărfurilor EUR.1 se eliberează de autoritățile vamale din țara exportatoare la cererea scrisă
a exportatorului sau, sub responsabilitatea acestuia, a reprezentantului său împuternicit.
[…]
(5)      Autoritățile vamale care eliberează certificate de circulație a mărfurilor EUR.1 iau toate măsurile necesare pentru a controla
caracterul originar al produselor și pentru a verifica dacă toate celelalte condiții prevăzute în prezentul protocol sunt
îndeplinite. În acest scop, ele au dreptul să ceară toate probele și să efectueze orice control al conturilor exportatorului
sau orice alt control considerat util. Autoritățile vamale care eliberează certificate de circulație a mărfurilor EUR.1 trebuie
de asemenea să se asigure că formularele prevăzute la alineatul (2) sunt completate în mod corespunzător. Acestea verifică
în special dacă rubrica rezervată denumirii produselor a fost completată astfel încât să excludă orice posibilitate de adăugare
frauduloasă.” [traducere neoficială]
Articolul 31 din protocolul menționat, intitulat „Asistența reciprocă”, prevede la alineatul (2):
„Pentru a garanta o aplicare corectă a prezentului protocol, Comunitatea și Ungaria își acordă reciproc asistență, prin administrațiile
lor vamale competente, pentru controlul autenticității certificatelor de circulație a mărfurilor EUR.1 sau a declarațiilor
pe factură și al acurateței informațiilor furnizate în aceste documente.” [traducere neoficială]
Articolul 32 din Protocolul nr. 4, intitulat „Controlul dovezii de origine”, prevede:
„(1)      Controlul ulterior al dovezilor de origine se efectuează prin sondaj sau ori de câte ori autoritățile vamale din țara importatoare
au suspiciuni întemeiate în ceea ce privește autenticitatea acestor documente, caracterul originar al produselor respective
sau respectarea celorlalte condiții prevăzute în prezentul protocol.
[…]
(3)      Controlul se efectuează de către autoritățile vamale din țara exportatoare. În acest scop, ele au dreptul să ceară toate probele
și să efectueze orice control al conturilor exportatorului sau orice alt control considerat util.
(4)      În cazul în care autoritățile vamale din țara importatoare decid să suspende acordarea tratamentului preferențial produselor
în cauză în așteptarea rezultatelor controlului, ele acordă importatorului liberul de vamă pentru produse, sub rezerva măsurilor
asigurătorii pe care le consideră necesare.
(5)      Autoritățile vamale care solicită controlul sunt informate în cel mai scurt timp în legătură cu rezultatele acestuia. Aceste
rezultate trebuie să indice cu claritate dacă documentele sunt autentice și dacă produsele în cauză pot fi considerate produse
originare din Comunitate, din Ungaria sau din una dintre celelalte țări menționate la articolul 4 și dacă îndeplinesc celelalte
condiții prevăzute de prezentul protocol.
(6)      În caz de suspiciuni întemeiate și în lipsa unui răspuns la expirarea unui termen de zece luni de la data cererii de control
sau dacă răspunsul nu include informații suficiente pentru a determina autenticitatea documentului în cauză sau originea reală
a produselor, autoritățile vamale care solicită controlul refuză acordarea tratamentului preferențial, cu excepția unor circumstanțe
excepționale.” [traducere neoficială]
Potrivit articolului 33 primul paragraf din Protocolul nr. 4, în cazul în care litigiile apărute în legătură cu procedurile
de control la care se referă articolul 32 nu pot fi soluționate între autoritățile vamale care au solicitat controlul și autoritățile
vamale responsabile de efectuarea lui sau în cazul în care acestea ridică o problemă de interpretare a prezentului protocol,
respectivele litigii se înaintează Comitetului de asociere.

Decizia 94/728
Din cuprinsul articolului 2 alineatul (1) din Decizia 94/728/CE Euratom a Consiliului din 31 octombrie 1994 referitoare la
sistemul resurselor proprii ale Comunităților Europene (JO L 293, p. 9) rezultă că reprezintă venituri din resurse proprii
înscrise în bugetul Comunităților, printre altele, resursele numite „tradiționale”, care provin din taxele din cadrul Tarifului
vamal comun și din alte taxe stabilite sau care urmează a fi stabilite de instituțiile Comunităților în legătură cu comerțul
cu țările terțe și taxele vamale la produsele care intră sub incidența Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui
și Oțelului.
Potrivit articolului 2 alineatul (3) din Decizia 94/728:
„Statele membre rețin, cu titlul de costuri de colectare, 10 % din sumele datorate conform alineatului (1) literele (a) și
(b).” [traducere neoficială]
În temeiul articolului 8 alineatul (1) din Decizia 94/728:
„Resursele proprii comunitare menționate la articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) se colectează de către statele membre
în conformitate cu dispozițiile de drept intern impuse prin acte cu putere de lege și norme administrative care, după caz,
sunt adaptate pentru a îndeplini cerințele normelor comunitare. Comisia examinează, la intervale regulate, dispozițiile de
drept intern pe care le comunică statele membre, notifică statelor membre ajustările pe care le consideră necesare pentru
a asigura conformitatea acestora cu normele comunitare și raportează la autoritatea bugetară. Statele membre pun la dispoziția
Comisiei resursele menționate la articolul 2 alineatul (1) literele (a)-(d).” [traducere neoficială].

Regulamentele nr. 1552/89 și nr. 1150/2000
Considerentul (2) al Regulamentului nr. 1552/89, care este similar considerentului (2) al Regulamentului nr. 1150/2000, prevede:
„Comunitatea trebuie să dispună de resursele proprii la care se referă articolul 2 din Decizia 88/376/CE, Euratom [a Consiliului
din 24 iunie 1988 privind sistemul de resurse proprii ale Comunităților (JO L 185, p. 24, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 62)]
în cele mai bune condiții. […]” [traducere neoficială]
Cu excepția faptului că Regulamentele nr. 1552/89 și nr. 1150/2000 fac trimitere, unul, la Decizia 88/376, iar celălalt, la
Decizia 94/728, articolele 2, 6, 9-11 și articolul 17 alineatul (1) din aceste două regulamente sunt în esență identice.
Potrivit articolului 2 din Regulamentul nr. 1552/89:
„(1)      În scopul aplicării prezentului regulament, dreptul Comunității asupra resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul
(1) literele (a) și (b) din Decizia 88/376/CEE, Euratom se constată de îndată ce suma datorată este notificată către debitor
de serviciul competent din statul membru. Această notificare se efectuează de îndată ce debitorul este cunoscut și suma cuvenită
poate fi calculată de autoritățile administrative competente, cu respectarea tuturor dispozițiilor comunitare aplicabile în
materie.
(2)      Alineatul (1) se aplică atunci când o notificare trebuie rectificată.” [traducere neoficială]
Această dispoziție a fost modificată, începând de la 14 iulie 1996, prin Regulamentul (Euratom, CE) nr. 1355/96 al Consiliului
din 8 iulie 1996 (JO L 175, p. 3), cuprinsul său fiind preluat la articolul 2 din Regulamentul nr. 1150/2000, care prevede:
„(1)      În scopul aplicării prezentului regulament, dreptul Comunității asupra resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul
(1) literele (a) și (b) din Decizia 88/376/CEE, Euratom se constată de îndată că sunt îndeplinite condițiile prevăzute de
regulamentul vamal privind înregistrarea sumei cuvenite și notificarea debitorului.
(1a)      Data stabilită la care se referă dispozițiile din alineatul (1) trebuie să fie data înregistrării, prevăzută de regulamentul
vamal.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 6 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1152/89, devenit articolul 6 alineatele (1) și (3) din Regulamentul
nr. 1150/2000, prevede:
(1)      Contabilitatea resurselor proprii se ține de către trezoreria fiecărui stat membru sau a organismului desemnat de către fiecare
stat membru și se structurează în funcție de natura resurselor.
(2)      (a)   Drepturile constatate în conformitate cu articolul 2 se înregistrează în contabilitate, conform literei (b) din prezentul
alineat, cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 din luna a doua următoare celei în care a fost constatat dreptul
respectiv.
(b)      Drepturile constatate și neînregistrate în contabilitatea la care se referă litera (a), deoarece nu au fost recuperate încă
și nu s‑a furnizat nicio cauțiune, se înscriu într‑o contabilitate separată, în termenul prevăzut la litera (a). Statele membre
pot proceda în același mod atunci când drepturile constatate și acoperite de garanții fac obiectul contestărilor și sunt susceptibile
de a suporta variații în urma diferendelor apărute.
[…]” [traducere neoficială]
În temeiul articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1552/89, respectiv al articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul
nr. 1150/2000:
„Conform procedurii definite la articolul 10, fiecare stat membru înscrie resursele proprii în creditul contului deschis în
acest scop în numele Comisiei la trezoreria sa sau la organismul pe care l‑a desemnat.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1552/89 și, respectiv, articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1150/2000
au următorul cuprins:
„După deducerea cu 10 % sub formă de cheltuieli de încasare, conform articolului 2 alineatul (3) [din Decizia 88/376 și, respectiv,
din Decizia 94/728], înregistrarea resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din
decizia menționată trebuie făcută cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare aceleia
în care s‑a constatat dreptul, conform articolului 2 din prezentul regulament.
[...]”[traducere neoficială]
Potrivit articolului 11 din fiecare din aceste regulamente:
„Orice întârziere în intrările în conturile prevăzute la articolul 9 alineatul (1) are drept rezultat plata de către statul
membru vizat a unei dobânzi la o rată egală cu rata dobânzii aplicate finanțărilor pe termen scurt în ziua scadenței pe piața
monetară a statului membru, majorată cu două puncte. Această rată este majorată cu 0,25 puncte pentru fiecare lună de întârziere.
Rata majorată se aplică întregii perioade de întârziere.”
Conform articolului 17 alineatul (1) din fiecare din regulamentele menționate:
„Statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru ca sumele corespunzătoare drepturilor constatate conform articolului
2 să fie puse la dispoziția Comisiei în condițiile prevăzute de prezentul regulament.”

Codul vamal
Articolul 78 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului
vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”) prevede:
„Atunci când revizuirea unei declarații sau un control ulterior indică faptul că dispozițiile care reglementează regimul vamal
respectiv au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte, autoritățile vamale, în conformitate cu dispozițiile
prevăzute, trebuie să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun.”
Potrivit articolului 201 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal, o datorie vamală la import poate să ia naștere prin punerea
în liberă circulație a mărfurilor supuse drepturilor de import.
Articolul 217 alineatul (1) primul paragraf din Codul vamal prevede:
„Orice valoare a drepturilor de import sau export care rezultă dintr‑o datorie vamală […] se calculează de autoritățile vamale
de îndată ce intră în posesia datelor necesare și este înregistrată de autoritățile respective în evidențele contabile sau
pe orice alt suport echivalent (înscrierea în evidența contabilă).”
În temeiul articolului 220 alineatul (1) din Codul vamal:
„În cazul în care valoarea drepturilor rezultate dintr‑o datorie vamală nu a fost înscrisă în evidența contabilă în conformitate
cu articolele 218 și 219 sau a fost înscrisă la un nivel inferior sumei datorate legal, valoarea drepturilor ce urmează a
fi recuperate trebuie înscrisă în evidența contabilă în termen de cel mult două zile de la data la care autoritățile vamale
au luat cunoștință de situație și pot calcula suma datorată legal și stabili debitorul (înscriere ulterioară în evidența contabilă).
Acel termen poate fi prelungit în conformitate cu articolul 219”.
Potrivit articolului 221 din Codul vamal:
„(1)      De îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele
corespunzătoare.
[…]
(3)      Comunicarea către debitor nu poate fi făcută după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria
vamală. [...]”
Articolul 224 din Codul vamal prevede:
„În cazul în care valoarea drepturilor care trebuie plătite de persoana interesată se referă la mărfurile declarate pentru
un regim vamal care presupune obligația de a plăti astfel de drepturi, autoritățile vamale acordă, la cererea persoanei respective,
amânarea plății sumei respective în condițiile prevăzute la articolele 225, 226 și 227.”
Articolul 236 din Codul vamal prevede:
„(1)      Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite,
valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor
articolului 220 alineatul (2).
Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise
în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă
contrar articolului 220 alineatul (2).
Nu se acordă rambursarea sau remiterea drepturilor dacă faptele care au dus la achitare sau la înscrierea în evidența contabilă
a unei sume care nu era legal datorată sunt rezultatul unei acțiuni deliberate de către o persoană interesată.
(2)      Drepturile de import sau export se rambursează sau se remit la depunerea unei cereri către biroul vamal în cauză într‑un termen
de trei ani de la data la care valoarea acestor drepturi a fost comunicată debitorului.
Acest termen se prorogă dacă persoana interesată face dovada că a fost împiedicată să depună cererea în termenul menționat
datorită cazului fortuit sau forței majore.
Autoritățile vamale procedează la rambursare sau remitere din oficiu atunci când constată în acest interval existența uneia
sau alteia dintre situațiile descrise la alineatul (1) primul și al doilea paragraf.”
Potrivit articolului 244 din Codul vamal:
„Introducerea unei acțiuni nu duce la suspendarea executării deciziei contestate.
Cu toate acestea, autoritățile vamale suspendă total sau parțial aplicarea acestei decizii atunci când au motive întemeiate
să creadă că decizia contestată nu este în spiritul legislației vamale sau că există temerea unui prejudiciu irecuperabil
pentru persoana interesată.
Atunci când decizia contestată are ca efect aplicarea drepturilor de import sau de export, suspendarea executării acelei decizii
se face în condițiile existenței sau constituirii unei garanții. Cu toate acestea, o astfel de garanție nu este necesară atunci
când o asemenea cerință ar putea, datorită situației debitorului, să provoace dificultăți grave de ordin economic sau social.”

Regulamentul (CE) nr. 515/97
Titlul III din Regulamentul (CE) nr. 515/97 al Consiliului din 13 martie 1997 privind asistența reciprocă între autoritățile
administrative ale statelor membre și cooperarea dintre acestea și Comisie în vederea asigurării aplicării corespunzătoare
a legislației din domeniile vamal și agricol (JO L 82, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 10, p. 3) reglementează relațiile autorităților
competente din fiecare stat membru cu Comisia. Potrivit articolului 17 alineatul (2) din acest regulament, Comisia comunică
autorităților competente din fiecare stat membru toate informațiile care le pot permite să asigure respectarea legislației
vamale sau agricole, de îndată ce intră în posesia acestora.
În temeiul articolului 20 alineatele (1) și (3) din regulamentul menționat, atunci când desfășoară misiuni de cooperare și
anchete administrative în țări terțe, Comisia informează statele membre cu privire la rezultatele misiunilor desfășurate.

Istoricul cauzei
Începând din anul 1994, au fost importate în Germania autovehicule marca Suzuki și Subaru care proveneau din Republica Ungară.
Aceste importuri au avut loc în cadrul tratamentului tarifar preferențial, ce presupunea o taxă aplicabilă de 0 %, prevăzut
de Acordul de asociere CEE‑Ungaria, pe baza prezentării unor certificate de circulație a mărfurilor EUR.1 care atestau originea
maghiară a autovehiculelor.
Prin comunicarea de asistență reciprocă trimisă autorităților germane în limba engleză la 13 iunie 1996 și în limba germană
la 28 noiembrie 1996, Unitatea de Coordonare a Luptei Antifraudă din cadrul Comisiei (UCLAF) a semnalat autorităților menționate
îndoielile pe care le are în privința respectării regulilor de origine în cazul acestor importuri. UCLAF le invita să solicite
autorităților maghiare să efectueze un control ulterior al declarațiilor de origine, să solicite o garanție a plății sau plata
unui avans din taxele vamale și să introducă măsurile legale necesare pentru întreruperea termenelor de prescripție, precum
și pentru garantarea posibilității unei recuperări ulterioare. În continuare, Comisia însăși a efectuat investigații suplimentare,
inclusiv o misiune de control în Ungaria.
Printr‑o comunicare de asistență reciprocă din 26 iunie 1998, UCLAF a „informat statele membre că administrația maghiară a
transmis Comisiei în iunie 1998 rezultatul verificărilor efectuate în Ungaria cu privire la statutul autovehiculelor exportate
[de Magyar Suzuki rt, denumită în continuare «Magyar Suzuki»] către Comunitate sub acoperirea certificatelor EUR.1”. Administrația
menționată ar fi „constatat caracterul neoriginar al unui număr de 58 006 autovehicule […], care au beneficiat în mod incorect
de certificate EUR.1”. Din anexa la această comunicare rezultă că, în ceea ce privește importurile efectuate în Germania,
14 440 de autovehicule marca Suzuki și 4 683 marca Subaru, mai precis, un total de 19 123 de autovehicule, nu respectaseră
regulile de origine.
Prin aceeași comunicare, UCLAF a precizat că dispunea de „toate probele obținute în cadrul misiunii comunitare de cooperare”,
precum și „de răspunsul oficial al Direcției Generale a Vămilor din Ungaria, cu probe suplimentare (fișiere informatice și
documente pe suport de hârtie)”, și, în plus, că statele membre „care au solicitat controlul ulterior al certificatelor EUR.1,
în cadrul [Protocolului nr. 4], vor primi direct răspunsurile care le vizează”.
UCLAF anunța de asemenea cele 14 state membre implicate în importurile menționate că va comunica „o copie a documentului transmis
în luna iunie 1998 împreună cu versiunea integrală a fișierelor informatice și a documentelor anexate”, „traducerea corespondenței
cu Direcția Vămilor din Ungaria” și anumite „fișiere informatice, extrase recapitulative ale operațiunilor pentru fiecare
stat în parte, elaborate de UCLAF pe baza fișierului original maghiar”.
UCLAF a transmis aceste documente și fișiere informatice printr‑o scrisoare în limba engleză comunicată autorităților germane
la 13 iulie 1998, traducerea acesteia în limba germană fiind comunicată la 18 august 1998. Astfel, au fost comunicate printre
altele scrisoarea din 26 mai 1998, prin care autoritățile maghiare au transmis UCLAF concluziile verificărilor efectuate,
precum și documentele și fișierele informatice care identifică autovehiculele pentru care nu fuseseră respectate regulile
de origine.
Din scrisoarea din 26 mai 1998 rezulta că autoritățile maghiare efectuaseră la 15 mai 1998 un control privind originea autovehiculelor
produse de Magyar Suzuki, precum și privind datele care figurează în certificatele EUR.1. La terminarea controlului, aceste
autorități constataseră că regulile de origine nu fuseseră respectate pentru o parte dintre autovehiculele importate. Cu toate
acestea, autoritățile menționate arătau că Magyar Suzuki inițiase proceduri judiciare ce priveau aplicarea regulilor de origine.
În plus, autoritățile maghiare precizau că vor informa direct statele membre care au solicitat controlul ulterior al anumitor
certificate EUR.1 în temeiul Protocolului nr. 4 despre rezultatele controlului menționat.
În urma primirii scrisorii, la 18 august 1998, Republica Federală Germania a solicitat în mai multe rânduri raportul final
al misiunii de control a Comisiei în Ungaria. Republica Federală Germania a primit acest raport la 2 mai 1999.
La 15 aprilie 1999, autoritățile germane au început înscrierea în evidența contabilă a taxelor vamale datorate pentru autovehiculele
care, potrivit autorităților maghiare, nu respectaseră regulile de origine. Cu toate acestea, din cauza termenului de trei
ani în care valoarea taxelor trebuia comunicată debitorului în conformitate cu articolul 221 alineatul (3) prima teză din
Codul vamal, nu s‑au putut stabili taxele la import pentru autovehiculele importate înainte de 15 aprilie 1996. Resursele
proprii aferente acestei perioade nu au fost înscrise în contabilitate și nici nu au fost puse la dispoziția Comisiei.
Prin comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF), care a înlocuit
UCLAF de la 1 iunie 1999, a informat statele membre că autoritățile maghiare notificaseră la 23 iulie 1999 „noua lor poziție
privind dosarul [Magyar Suzuki]”, care era consecința hotărârii pronunțate de instanța maghiară competentă. Potrivit acestei
noi poziții, trebuia să se considere că o parte dintre autovehiculele pentru care autoritățile maghiare constataseră anterior
nerespectarea regulilor de origine proveneau totuși din Ungaria.
În această privință, OLAF a amintit că UCLAF transmisese în luna iulie 1998 concluziile la care au ajuns autoritățile maghiare
„în urma verificării comune și aprofundate efectuate cu misiunea comunitară în primul trimestru al anului 1998”, precum și,
în luna februarie 1999, „raportul general al investigației, care conține propria evaluare și propriile concluzii bazate pe
propriile documente și acte justificative, obținute în Ungaria și în afara acesteia” și care erau conforme cu concluziile
autorităților maghiare.
OLAF a considerat că „deciziile autorităților judiciare maghiare, luate în cadrul unui litigiu între autoritățile vamale maghiare
și exportatorul maghiar, nu au niciun efect juridic direct asupra verificării de către autoritățile vamale ale statelor membre
a statutului mărfurilor importate de operatorii comunitari”.
OLAF a contestat „admisibilitatea noilor elemente, prezentate la mai mulți ani după începerea verificărilor și la mai multe
luni după un control aprofundat”, a respins în mod formal argumentarea producătorului maghiar și a confirmat analiza sa anexată
raportului de investigație din luna februarie 1999.
În consecință, OLAF a invitat în mod expres statele membre să efectueze procedurile de recuperare și să „își întemeieze acțiunile
pe concluziile raportului comunitar din februarie 1999”.
În consecință, autoritățile germane au rambursat taxele la import ce priveau autovehiculele a căror origine fusese confirmată
de autoritățile statului exportator în urma hotărârilor judecătorești pronunțate în acest stat.

Procedura precontencioasă
În cadrul unui control al resurselor proprii efectuat în luna mai 2000 în Germania, agenții Comisiei au constatat că autoritățile
germane nu au procedat la recuperarea ulterioară a taxelor vamale imediat după revocarea de către autoritățile maghiare a
declarațiilor privind originea autovehiculelor importate în cauză și, prin urmare, nu și‑au îndeplinit obligațiile legate
de resursele proprii.
Astfel, autoritățile germane ar fi trimis primele cereri de recuperare ulterioară numai la 15 aprilie 1999, pentru importurile
realizate între luna decembrie 1996 și luna noiembrie 1997, și la 20 aprilie 1999, pentru cele realizate din luna aprilie
până în luna noiembrie 1996. Întrucât datoriile vamale legate de importurile efectuate înainte de 15 aprilie 1996 erau deja
prescrise, resursele proprii aferente nu au fost constatate.
Prin scrisoarea din 14 septembrie 2001, autoritățile menționate au explicat că datoriile vamale prescrise în momentul în care
începuseră procedurile de recuperare ulterioară nu fuseseră constatate.
În procesul‑verbal al ședinței din 12 iunie 2003, precum și în scrisoarea din 23 octombrie 2003, Comisia considera că statele
membre implicate, printre care se număra și Republica Federală Germania, fuseseră în măsură să identifice debitorul și valoarea
taxelor datorate cel mai târziu la 18 august 1998, data transmiterii ultimei versiuni lingvistice a documentelor și a fișierelor
informatice aferente comunicării de asistență reciprocă din 26 iunie 1998. În consecință, statele membre care nu au acționat
în termen de trei luni de la această dată ar trebui obligate să plătească valoarea taxelor prescrise începând de la 18 noiembrie
1998.
În plus, Comisia a solicitat statelor membre implicate să îi furnizeze informații mai detaliate privind respectivele taxe
la import. Comisia a anunțat că urma să fie transmisă o scrisoare oficială de punere în întârziere. În sfârșit, aceasta a
arătat că plata în termenul prevăzut ar permite evitarea calculării unor dobânzi de întârziere.
Prin scrisoarea din 30 martie 2005, Republica Federală Germania a informat Comisia că taxele la import respective se ridicau
la suma de 408 735,53 euro.
Comisia a solicitat acestui stat membru să îi pună la dispoziție suma menționată în termen de două luni și a indicat că dobânzile
de întârziere vor fi calculate după primirea sumei respective.
Prin scrisoarea din 8 noiembrie 2005, Republica Federală Germania a informat Comisia că a efectuat plata respectivă la 31
octombrie 2005, „sub rezerva ca poziția Comisiei să fie confirmată printr‑o hotărâre a Curții de Justiție”, aceasta numai
cu scopul de a evita dobânzile de întârziere.
Prin scrisoarea din 13 iunie 2006, Republica Federală Germania a refuzat să plătească dobânzile de întârziere, pe care Comisia
le stabilise la 571 011,21 euro, și a contestat în continuare nașterea unei datorii vamale și obligația de a o achita.
Prin scrisoarea din 18 octombrie 2006, Comisia a inițiat procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor prevăzută la
articolul 226 CE și a pus în întârziere Republica Federală Germania, solicitându‑i să își prezinte observațiile.
Considerând nesatisfăcător răspunsul primit la 19 februarie 2007, Comisia a emis un aviz motivat la 29 iunie 2007, la care
acest stat membru a răspuns prin scrisoarea din 24 august 2007.
Întrucât a considerat acest răspuns nesatisfăcător, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

Cu privire la acțiune

Argumentele părților
Comisia reproșează în esență Republicii Federale Germania că a omis să recupereze datoriile vamale în cauză, că a pus la dispoziție
resursele proprii aferente cu întârziere și că a refuzat să plătească dobânzile de întârziere aplicabile.
În ceea ce privește punerea la dispoziție tardivă a resurselor proprii, Comisia amintește că Regulamentele nr. 1552/89 și
nr. 1150/2000, precum și Codul vamal impun statelor membre recuperarea valorii datoriilor vamale legal datorate și obligația
de a constata și de a plăti resursele proprii aferente acestora din momentul în care dețin informațiile necesare pentru a
determina debitorul și valoarea taxelor datorate.
În speță, scrisoarea din 18 august 1998 ar fi informat autoritățile germane în legătură cu revocarea anumitor declarații de
origine și, alături de comunicările și de documentele anterioare, ar fi conținut toate informațiile necesare pentru recuperarea
datoriilor vamale în cauză.
Republica Federală Germania ar fi trebuit, înainte de expirarea termenului de trei luni de la transmiterea scrisorii respective,
să constate sumele legal datorate și să le comunice debitorilor, chiar dacă ulterior ar fi trebuit, din cauza procedurii judiciare
pendinte în Ungaria, să renunțe provizoriu la plata sau la rambursarea sumelor percepute. Resursele proprii ar fi trebuit
înregistrate în conturile Comunităților cel mai târziu la 20 ianuarie 1999.
În ceea ce privește dobânzile de întârziere, Comisia amintește că, în temeiul articolului 11 din Regulamentele nr. 1152/89
și nr. 1150/2000, statele membre sunt obligate să plătească dobânzi moratorii chiar dacă, din cauza inacțiunii lor, drepturile
asupra resurselor proprii nu mai pot fi constatate. Republica Federală Germania ar fi trebuit, prin urmare, să plătească dobânzi
pentru perioada 20 ianuarie 1999-31 octombrie 2005, fără ca acest stat membru să aibă posibilitatea să se prevaleze de principiul
protecției încrederii sale legitime.
Republica Federală Germania susține, în primul rând, că sunt aplicabile dispozițiile articolului 32 alineatele (1) și (5)
din Protocolul nr. 4, iar nu cele ale Regulamentelor nr. 1552/89 și nr. 1150/2000.
Or, contrar cerințelor articolului menționat, concluziile autorităților maghiare nu ar fi indicat în mod clar dacă documentele
de export sunt autentice și dacă produsele respective sunt originare. În plus, aceste autorități ar fi constatat existența
procedurilor judiciare inițiate de Magyar Suzuki și s‑ar fi limitat să anunțe că urmează să transmită rezultatele definitive
ale controlului.
În al doilea rând, Republica Federală Germania amintește că raportul investigației întocmit de UCLAF este rezultatul unei
misiuni efectuate în temeiul Regulamentului nr. 515/97. Or, în calitate de stat membru care nu participă la misiunea respectivă,
Republica Federală Germania ar fi avut dreptul să aștepte raportul misiunii înainte de a iniția procedurile de recuperare,
conform punctului 4.5 din Liniile directoare pentru misiunile comunitare efectuate în temeiul Regulamentului nr. 515/97 al
Comisiei, potrivit căruia statele membre care nu participă la o misiune solicită raportul investigației înainte de a introduce
o acțiune împotriva importatorilor. De altfel, în comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999, însuși OLAF ar
fi invitat statele membre să își întemeieze acțiunile pe raportul de investigație menționat.
În al treilea rând, pe baza Hotărârii din 9 februarie 2006, Sfakianakis (C‑23/04-C‑25/04, Rec., p. I‑1265, punctul 21), Republica
Federală Germania susține că nu era autorizată să recupereze taxele vamale înainte de a lua la cunoștință rezultatul acțiunilor
judiciare în curs în Ungaria. Prin urmare, în anumite cazuri, intervenirea prescripției datoriilor vamale ar fi inevitabilă.
În ceea ce privește dobânzile de întârziere, Republica Federală Germania susține că, în lipsa obligației de a pune la dispoziție
resursele proprii, această obligație accesorie este lipsită de fundament.
Cu titlu subsidiar, statul membru menționat susține că o încredere legitimă în privința neplății dobânzilor de întârziere
fusese creată de Comisie, care, în documentul distribuit cu ocazia ședinței comitetului pentru resurse proprii din 2 iulie
2003, a anunțat că „o plată în termenul acordat va evita calcularea unor dobânzi de întârziere”.
În plus, Republica Federală Germania consideră că, în lipsa, din Regulamentul nr. 1150/2000 a unor dispoziții specifice în
această privință, data scadenței înscrierii în evidența contabilă este stabilită de Comisie atunci când valoarea datoriilor
vamale nu a fost recuperată. Or, în speță, Comisia nu ar fi stabilit un termen pentru punerea la dispoziție a resurselor proprii
decât prin documentul din 12 iunie 2003. Prin urmare, numai de la această dată ar trebui calculate dobânzile de întârziere.

Aprecierea Curții
Cu privire la punerea la dispoziție a resurselor proprii
Cu titlu preliminar, trebuie amintit că, în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Protocolul nr. 4, produsele originare
din Ungaria beneficiază de un tratament preferențial la importul în Comunitate, la prezentarea unei dovezi a originii sub
forma unui certificat EUR.1.
Pentru a asigura punerea în aplicare a dispozițiilor protocolului menționat, s‑a prevăzut un sistem de cooperare administrativă
între autoritățile maghiare, pe de o parte, și autoritățile comunitare, precum și cele ale statelor membre, pe de altă parte.
Acest sistem se bazează atât pe repartizarea sarcinilor, cât și pe încrederea reciprocă între autoritățile statelor membre
implicate și cele ale Republicii Ungaria (a se vedea în acest sens Hotărârea Sfakianakis, citată anterior, punctul 21).
În cadrul acestei repartizări a sarcinilor, competența de a controla caracterul originar al produselor care provin din Ungaria
revine autorităților maghiare. Fiind cel mai bine plasate pentru a verifica în mod direct faptele ce condiționează originea
mărfurilor în cauză, autoritățile menționate poartă răspunderea verificării, în temeiul articolului 17 alineatele (4) și (5)
și al articolului 32 alineatul (3) din Protocolul nr. 4, a respectării regulilor de origine atunci când eliberează certificate
EUR.1, precum și atunci când se efectuează controale ulterioare.
Sistemul de cooperare administrativă instituit prin Protocolul nr. 4 poate funcționa numai dacă administrația vamală a statului
importator recunoaște evaluările realizate în mod legal de autoritățile statului exportator (a se vedea Hotărârea Sfakianakis,
citată anterior, punctul 23).
În această privință, autoritățile statului importator trebuie, pe de o parte, să recunoască validitatea certificatelor EUR.1
ce atestă originea maghiară a produselor (a se vedea în acest sens Hotărârea Sfakianakis, citată anterior, punctul 37). Pe
de altă parte, concluziile desprinse de autoritățile maghiare cu ocazia controlului ulterior se impun autorităților statului
membru importator.
În consecință, în măsura în care, în urma unui control ulterior, autoritățile maghiare indică în mod clar, conform articolului
32 alineatul (5) din Protocolul nr. 4, că autovehiculele în cauză nu pot fi considerate produse originare din Ungaria și oferă,
prin urmare, autorităților statului importator informații suficiente pentru a considera că, în fapt, certificatele respective
au fost revocate, aceste din urmă autorități nu mai trebuie să acorde mărfurilor vizate beneficiul tratamentului preferențial
prevăzut la articolul 16 alineatul (1) din Protocolul nr. 4.
În plus, în asemenea împrejurări, autoritățile statului membru importator sunt obligate să asigure, în temeiul Regulamentelor
nr. 1552/89 și nr. 1150/2000, precum și al Codului vamal, punerea la dispoziție rapidă și eficientă a resurselor proprii Comunităților
și să efectueze fără întârziere recuperarea ulterioară a taxelor vamale și constatarea resurselor proprii aferente.
Astfel, statele membre sunt obligate să constate un drept al Comunităților asupra resurselor proprii de îndată ce autoritățile
lor competente sunt în măsură să calculeze valoarea taxelor care rezultă dintr‑o datorie vamală și să determine debitorul
acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2005, Comisia/Danemarca, C‑392/02, Rec., p. I‑9811, punctul
61). În consecință, statele menționate sunt obligate să înscrie taxele în contabilitate în condițiile prevăzute la articolul
6 din Regulamentul nr. 1552/89 (a se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Țările de Jos, C‑312/04, Rec., p. I‑9923,
punctul 61).
În speță, Republica Federală Germania susține, după cum s‑a amintit la punctul 62 din prezenta hotărâre, că autoritățile maghiare
nu comunicaseră în mod clar faptul că a fost constatată nerespectarea regulilor de origine privind autovehiculele importate
în Germania și că, prin urmare, aceasta era obligată să mențină beneficiul preferințelor tarifare în privința produselor în
cauză.
Un astfel de argument nu poate fi primit. Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 35 din prezenta hotărâre, după ce au efectuat
controlul ulterior solicitat de anumite state membre, precum și de Comisie, autoritățile maghiare au indicat în mod clar în
scrisoarea din 26 mai 1998, că autovehiculele importate în Germania care figurează în documentele și în fișierele aferente
nu respectaseră regulile de origine și ofereau, prin urmare, autorităților statului importator informații suficiente pentru
a considera că certificatele în cauză fuseseră revocate. Aceste concluzii erau, potrivit aceleiași scrisori, definitive.
În consecință, după cum a subliniat avocatul general la punctul 64 din concluzii, trebuie să se constate că, în speță, dispozițiile
Protocolului nr. 4 nu mai împiedicau autoritățile germane să refuze beneficiul tratamentului tarifar preferențial pentru produsele
în cauză.
În plus, trebuie să se constate că, pe baza informațiilor furnizate de autoritățile maghiare, autoritățile germane erau în
măsură să determine debitorii și să calculeze valoarea datoriilor vamale.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că, în urma primirii scrisorii Comisiei din 18 august 1998,
care includea traducerea în limba germană a scrisorii autorităților maghiare din 26 mai 1998, precum și documentele și fișierele
informatice aferente, Republica Federală Germania era obligată să efectueze, în termenul de trei luni stabilit de Comisie,
înscrierea ulterioară în evidența contabilă și comunicarea către debitor a taxelor la import datorate în mod legal.
După cum a arătat avocatul general la punctul 66 din concluzii, faptul că, în speță, Comisia, iar nu autoritățile germane,
ar fi solicitat controlul efectuat de autoritățile maghiare nu afectează în niciun fel obligația autorităților statului importator
de a se supune rezultatului final al controlului menționat. Astfel cum a stabilit Curtea la punctul 31 din Hotărârea Sfakianakis,
citată anterior, acest control poate fi efectuat nu numai la cererea autorităților statului importator, ci și la cererea serviciilor
Comisiei, căreia, în temeiul articolului 211 CE, îi revine sarcina de a veghea la buna aplicare a Acordului de asociere CEE‑Ungaria
și a protocoalelor sale.
În plus, contrar susținerilor Republicii Federale Germania, o întârziere în procesul de punere la dispoziție a taxelor vamale
în cauză nu ar fi justificată în împrejurările din speță de faptul că se așteptau informații suplimentare din partea autorităților
maghiare sau o decizie definitivă în procedurile judiciare inițiate în Ungaria de Magyar Suzuki și cu atât mai puțin un raport
final în cadrul investigației desfășurate în paralel de UCLAF.
Astfel, mai întâi, după cum a arătat avocatul general la punctul 67 din concluzii, deși autoritățile maghiare au anunțat,
în scrisoarea lor din 26 mai 1998, că vor trimite răspunsuri individuale statelor membre care au solicitat un control ulterior
al certificatelor EUR.1 în temeiul Protocolului nr. 4, părțile nu contestă că autoritățile germane nu se numără printre cele
care au solicitat efectuarea unui astfel de control și nu pot, prin urmare, să susțină că așteptau un asemenea răspuns.
Apoi, în ceea ce privește argumentul Republicii Federale Germania întemeiat pe Hotărârea Sfakianakis, citată anterior, potrivit
căruia nu era autorizată să recupereze taxele vamale înainte de a lua la cunoștință rezultatul acțiunilor judiciare în curs
în Ungaria, trebuie amintit că acea cauză în care s‑a pronunțat hotărârea menționată privește recuperarea ulterioară de către
autoritățile elene a taxelor vamale aferente importurilor de autovehicule marca Suzuki efectuate din Ungaria în anul 1995.
Această recuperare se baza pe concluziile controlului ulterior al certificatelor EUR.1 efectuat de autoritățile maghiare în
temeiul Protocolului nr. 4, concluzii care fuseseră modificate în urma hotărârilor pronunțate de instanțele maghiare.
Acesta este contextul în care Curtea a constatat, la punctul 43 din Hotărârea Sfakianakis, citată anterior, că efectul util
al suprimării taxelor vamale prevăzută în Acordul de asociere CEE‑Ungaria se opune unor decizii administrative care impun
plata taxelor vamale, adoptate de autoritățile vamale ale statului importator înainte ca rezultatul definitiv al acțiunilor
formulate împotriva concluziilor verificării ulterioare să fie comunicat, deși deciziile autorităților statului de export
care eliberaseră inițial certificatele EUR.1 nu au fost revocate sau anulate.
Cu toate acestea, după cum a arătat avocatul general la punctele 56 și 57 din concluzii, această constatare lua în considerare
faptul că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Sfakianakis, citată anterior, autoritățile elene nu dispuneau de informații
suficiente pentru a considera că certificatele EUR.1 în cauză fuseseră revocate. Astfel, din cuprinsul punctului 41 din această
hotărâre rezultă că autoritățile maghiare semnalaseră în mod expres autorităților elene că acele certificate EUR.1 privind
autovehiculele a căror origine străină fusese în mod formal recunoscută de producător fuseseră revocate. În schimb, autoritățile
maghiare nu făcuseră nicio astfel de precizare în privința certificatelor care fac obiectul litigiului și, după cum rezultă
din cuprinsul punctului 11 din hotărârea menționată, acestea chiar solicitaseră autorităților elene competente să dea dovadă
de răbdare înainte de a efectua recuperarea taxelor vamale.
Trebuie să se constate că această situație nu se regăsește în prezenta cauză. Astfel, autoritățile maghiare au indicat în
mod clar în scrisoarea din 26 mai 1998 că autovehiculele în cauză nu puteau fi considerate produse originare din Ungaria și
au oferit, prin urmare, autorităților statului importator informații suficiente pentru a considera că, în fapt, certificatele
respective fuseseră revocate. Cu toate acestea, după cum s‑a amintit la punctul 73 din prezenta hotărâre, concluziile controalelor
ulterioare efectuate de autoritățile statului exportator se impun autorităților statului importator. În consecință, contrar
susținerilor Republicii Federale Germania, faptul că autoritățile maghiare au semnalat de asemenea existența unei acțiuni
îndreptate împotriva concluziilor controlului ulterior nu poate afecta obligația autorităților germane de a înscrie în contabilitate
și de a comunica datoria vamală în cauză, precum și de a constata resursele proprii aferente.
În sfârșit, întrucât confirmarea definitivă de către autoritățile maghiare a nerespectării regulilor de origine ar reprezenta
un temei suficient pentru inițierea de către autoritățile germane a procedurilor de recuperare a datoriilor vamale în cauză,
aceste autorități nu pot invoca lipsa unei luări de poziție a UCLAF, și în special lipsa unui raport final al investigației
în cadrul unei misiuni de control în Ungaria pe care însăși UCLAF a efectuat‑o privind aceleași importuri și în legătură directă
cu controlul ulterior efectuat de autoritățile maghiare, pentru a justifica întârzierea procesului de recuperare și de punere
la dispoziție a resurselor proprii aferente.
În plus, argumentele Republicii Federale Germania potrivit cărora, prin comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie
1999, însuși OLAF ar fi invitat statele membre să își întemeieze acțiunile pe raportul de investigație al UCLAF nu pot fi
primite. După cum a arătat avocatul general la punctele 90 și 91 din concluzii, în formularea argumentelor sale, statul membru
în cauză s‑a întemeiat pe o interpretare restrictivă a acestei comunicări, fără a ține cont de contextul în care se înscria
aceasta.
Astfel, trebuie amintit că, în urma hotărârilor judecătorești pronunțate de instanțele naționale, autoritățile maghiare își
modificaseră punctul de vedere privind nerespectarea regulilor de origine în cazul autovehiculelor exportate. În acest context,
OLAF și‑a exprimat dezacordul, prin comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999, în legătură cu punctul de vedere
al autorităților menționate și a invitat statele membre implicate să continue recuperarea taxelor vamale în cauză. OLAF a
invocat concluziile controlului efectuat de UCLAF numai pentru a‑și consolida poziția.
Pe de altă parte, trebuie subliniat că recuperarea taxelor vamale în cauză de către autoritățile germane după primirea concluziilor
formulate de autoritățile maghiare prin care se constata nerespectarea regulilor de origine nu este de natură să afecteze
în mod iremediabil interesele debitorilor. Astfel, pe de o parte, autoritățile vamale erau autorizate, în temeiul articolelor
224-230 din Codul vamal, să acorde debitorilor facilități de plată. Pe de altă parte, în măsura în care se stabilește ulterior
că valoarea taxelor vamale nu era datorată legal, autoritățile vamale sunt obligate, în temeiul articolului 236 din Codul
vamal, să efectueze rambursarea. În această privință, este important de precizat că, în prezenta cauză, autoritățile germane,
care au efectuat recuperarea înainte de comunicarea hotărârilor instanțelor maghiare și a noii poziții a autorităților statului
exportator, au rambursat în mod efectiv taxele vamale care nu erau datorate legal.
Cu privire la dobânzile de întârziere
Potrivit unei jurisprudențe constante, există o legătură indisolubilă între obligația de constatare a resurselor proprii comunitare,
cea de a le înregistra în contul Comisiei în termenele stabilite și, în sfârșit, cea de a plăti dobânzile de întârziere, acestea
din urmă fiind exigibile indiferent de motivul întârzierii cu care aceste resurse au intrat în contul Comisiei (a se vedea
în special Hotărârea din 21 septembrie 1989, Comisia/Grecia, 68/88, Rec., p. 2965, punctul 17, Hotărârea din 12 iunie 2003,
Comisia/Italia, C‑363/00, Rec., p. I‑5767, punctele 43 și 44, precum și Hotărârea din 22 ianuarie 2009, Comisia/Portugalia,
C‑150/07, punctul 62).
În temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 1552/89, orice întârziere în înregistrările în contul vizat la articolul 9
alineatul (1) din același regulament determină plata unei dobânzi de către statul membru respectiv, aplicabilă întregii perioade
de întârziere (a se vedea Hotărârea din 14 aprilie 2005, Comisia/Țările de Jos, C‑460/01, Rec., p. I‑2613, punctul 91, și
Hotărârea din 19 martie 2009, Comisia/Italia, C‑275/07, Rep., p. I‑2005, punctul 66).
În plus, din modul de redactare a articolului 11 rezultă că o întârziere în punerea la dispoziție a resurselor proprii nu
poate depinde de un termen stabilit de Comisie pentru punerea la dispoziție a resurselor amintite, precum cel menționat la
punctul 67 din prezenta hotărâre.
De asemenea, trebuie respins argumentul Republicii Federale Germania potrivit căruia aceasta ar avea motive legitime să se
aștepte să nu plătească dobânzi de întârziere.
Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctele 112-114 din concluzii, având în vedere dispozițiile clare și precise
ale articolelor 10 și 11 din Regulamentul nr. 1552/89, conținutul echivoc al procesului‑verbal al ședinței din 12 iunie 2003,
valoarea semnificativă a dobânzilor datorate, precum și istoricul acestei cauze, Republica Federală Germania nu putea să considere
că a primit asigurări precise, necondiționate și concordante, de natură să dea naștere unei încrederi legitime.
Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că, prin faptul că a permis prescrierea creanțelor vamale, în pofida primirii
unei comunicări de asistență reciprocă, prin faptul că a achitat cu întârziere resursele proprii datorate în această privință
și prin faptul că a refuzat plata dobânzilor de întârziere aplicabile, Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile
care îi revin în temeiul articolelor 2, 6 și 9-11 din Regulamentul nr. 1552/89, precum și al acelorași articole din Regulamentul
nr. 1150/2000.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor
de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:
1)
Prin faptul că a permis prescrierea creanțelor vamale, în pofida primirii unei comunicări de asistență reciprocă, prin faptul
că a achitat cu întârziere resursele proprii datorate în această privință și prin faptul că a refuzat plata dobânzilor de
întârziere aplicabile, Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 2,
6 și 9-11 din Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE,
Euratom privind resursele proprii ale Comunităților, precum și în temeiul acelorași articole din Regulamentul (CE, Euratom)
nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul
resurselor proprii ale Comunităților.
2)
Obligă Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.