CELEX: 62009CJ0438
Kuues käibemaksudirektiiv
Sisendkäibemaksu mahaarvamise õigus
Osutatud teenused
Maksukohustuslane, kes ei ole kantud käibemaksukohustuslaste registrisse
Seoses käibemaksuga arvele märgitavad kohustuslikud andmed
Siseriiklikud maksuõigusnormid
Mahaarvamisõiguse välistamine kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 17 lõike 6 alusel

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide
õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23)
vaidluse asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsioonis artikli 17 lõigete 2 ja 6 ning artiklite 18 ja 22 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud B. Dankowski ja Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (Łódźi maksukeskuse direktor) vahelises kohtuvaidluses,
mis puudutab käibemaksu mahaarvamise õiguse piiramist.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Kuuenda direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„Käibemaksuga maksustatakse:
1.      kauba tarnimine või teenuste osutamine tasu eest riigi territooriumil maksukohustuslase poolt, kes sellena tegutseb;
[…]”
Direktiivi artiklis 4 on sätestatud:
„1.      Maksukohustuslane on iga isik, kes mis tahes paigas teostab iseseisvalt lõikes 2 sätestatud mis tahes majandustegevust, olenemata
nimetatud tegevuse eesmärgist või tulemustest.
2.      Lõikes 1 nimetatud majandustegevus on tootjate, ettevõtjate ja teenuseid osutavate isikute mis tahes tegevus, sealhulgas kaevandamine
ja põllumajandus ning vabakutseline tegevus […]
[…]”
Kuuenda direktiivi artiklis 17 on sätestatud:
„1.      Mahaarvamisõigus tekib mahaarvatava maksu sissenõutavaks muutumise ajal.
2.      Kui kaupa ja teenuseid kasutatakse maksukohustuslase maksustatavate tehingutega seoses, on maksukohustuslasel õigus tasumisele
kuuluvast maksust maha arvata:
a)      käibemaks, mis tuleb maksta või on makstud riigi territooriumil kaupade või teenuste eest, mille talle on tarninud või tarnib
mõni teine maksukohustuslane;
[…]
6.      Hiljemalt neli aastat pärast käesoleva direktiivi jõustumist otsustab nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal ühehäälselt, millised
kulud ei ole kõlblikud käibemaksu mahaarvamiseks. Mingil juhul ei tohi lubada käibemaksu maha arvata kulude puhul, mis ei
ole rangelt ettevõtluskulud, näiteks kulutused luksuskaupadele, lõbustustele või meelelahutusele.
Eespool nimetatud eeskirjade jõustumiseni võivad liikmesriigid säilitada erandid, mis sisalduvad käesoleva direktiivi jõustumise
ajal nende siseriiklikes õigusaktides.
[…]”
Kuuenda direktiivi artikli 18 lõike 1 punkt a näeb ette:
„Mahaarvamisõiguse kasutamiseks peab maksukohustuslane täitma järgmised tingimused:
a)      artikli 17 lõike 2 punkti a kohase mahaarvamise korral omama artikli 22 lõike 3 kohaselt koostatud arvet […]”
Nimetatud direktiivi artikli 22 lõike 1 kohaselt:
„a)      Maksukohustuslane teatab, millal tema tegevus maksukohustuslasena algab, muutub või lõpeb. […]
[…]
c)      Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, mis võimaldavad isiku registrinumbri järgi identifitseerida:
–        […] maksukohustuslased, kes teevad riigi territooriumil mahaarvamisõigust andvaid kauba- või teenusetarneid, välja arvatud
sellised kauba- või teenusetarned, mille puhul peab maksu […] tasuma ainult kauba- või teenusesaaja […].”
Kuuenda direktiivi artikli 22 lõige 3 on sõnastatud järgmiselt:
„a)      Iga maksukohustuslane tagab, et […] teenuste eest, mille ta on […] osutanud mõnele muule maksukohustuslasele […], esitab arve
[…]
b)      Ilma et see piiraks käesolevas direktiivis sätestatud erikorra kohaldamist, tuleb punkti a […] kohaselt koostatud arvetel
esitada seoses käibemaksuga üksnes järgmised andmed:
–        arve kuupäev,
–        järjenumber […],
–        lõike 1 punktis c osutatud käibemaksukohustuslase registreerimisnumber, mille alusel maksukohustuslane […] osutas teenuseid,
–        kliendi lõike 1 punktis c osutatud käibemaksukohustuslasena registreerimise number, mille alusel talle […] teenuseid osutati,
[…]
–        maksukohustuslase ja tema kliendi täielik nimi ja aadress,
–        […] osutatud teenuste ulatus ja laad,
–        kuupäev, mil […] teenuste osutamine toimus või lõpule jõudis […];
[…]”
Kuuenda direktiivi artikli 22 lõige 8 sätestab:
„Liikmesriigid võivad […] kehtestada maksu nõuetekohaseks kogumiseks ning maksudest kõrvalehoidumise ärahoidmiseks vajalikuks
peetavaid muid kohustusi. […]
Esimeses lõigus sisalduvat võimalust ei või kasutada selleks, et kehtestada täiendavaid arvetega seotud kohustusi lisaks 3. peatükis
sätestatud kohustustele.”

Siseriiklikud õigusnormid
11. märtsi 2004. aasta seadus kaupade ja teenuste maksustamise kohta (ustawa o podatku od towarów i usług) sätestab põhikohtuasjas
kohaldatava redaktsiooni §‑s 96, et maksukohustuslane peab enne tegevuse alustamist esitama pädevale maksuhaldurile registreerimistaotluse.
Nimetatud seaduse artikli 88 lõike 3a punkt 1 alapunkt a sätestab, et kui müügi kohta esitatud arve on väljastanud fiktiivne
ettevõtja või ettevõtja, kellel puudus õigus arvet väljastada, ei saa sellist arvet kasutada tasutud maksu mahaarvamise, enammakstud
maksusumma või sisendkäibemaksu tagastamise alusena.
Selle seaduse rakendusmääruse, mille võttis vastu rahandusminister, sätete kohaselt peavad tegutseva käibemaksukohustuslasena
registreeritud maksukohustuslased, kellel on maksukohustuslase registreerimisnumber, väljastama arveid märkega „käibemaksuarve”.
Nimetatud määruse artikli 48 lõike 4 punkti 1 alapunkt a sätestab, et kui kaupade või teenuste müügi kohta esitatud arve on
väljastanud fiktiivne ettevõtja või ettevõtja, kellel puudus õigus arvet väljastada, ei saa sellist arvet kasutada tasumisele
kuuluva maksu mahaarvamise, enammakstud maksusumma või sisendkäibemaksu tagastamise alusena.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja kaebuse esitaja B. Dankowski omab ettevõtet nimega Dan‑Trak. Ajavahemikus 2004–2006 osutas M. Płacek, kes on
ettevõtte Artem-Studio juhataja, talle teatud hulga maksustatavaid äriteenuseid. M. Płacek aga ei täitnud kohustust registreerida
end kaupadelt ja teenustelt võetava maksu registris ega tasunud käibemaksu, kuigi väljastas arveid, millel olid märgitud osutatud
teenused ja tasumisele kuuluv maks.
Kuigi Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi möönis, et kõnesolevaid teenuseid osutati, keeldus ta 23. märtsi 2007. aasta otsusega
B. Dankowskile sisendkäibemaksu mahaarvamise õiguse andmisest M. Płaceki koostatud arvetel näidatud summade osas.
Oma otsuse põhjendustena tõi ta välja, et vaidlusaluste arvete väljastaja ei olnud käibemaksukohustuslasena registreeritud
ning et kohaldatavatest siseriiklikest sätetest tuleneva registreerimiskohustuse täitmata jätmise tõttu ei teki nimetatud
ettevõtja koostatud arvete alusel sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust.
B. Dankowski kaebas seejärel kõnealuse otsuse peale edasi Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzile (Łodzi vojevoodkonna halduskohus).
Oma kaebust põhjendades väitis B. Dankowski eelkõige, et ettevõtja registreerimine käibemaksukohustuslasena on vaid tehniline
toiming, mis ei saa mõjutada sisendkäibemaksu mahaarvamise õigust.
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi jättis 4. detsembri 2007. aasta otsusega kaebuse rahuldamata.
Naczelny Sąd Administracyjnyle saadetud kassatsioonkaebuses viitas B. Dankowski eeskätt sellele, et Poola maksuõiguse sätete
kohaldamine ei ole Euroopa Liidu õigusega kooskõlas ning et kuuenda direktiivi artikli 17 lõiget 6 on tõlgendatud vääralt.
Neil asjaoludel otsustas Naczelny Sąd Administracyjny menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas käibemaksusüsteemiga, eelkõige kuuenda direktiivi […] artikli 17 lõikega 6 on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille
kohaselt ei ole maksukohustuslasel õigust maha arvata sisendkäibemaksu, mis tuleneb käibemaksuarvest, mille on väljastanud
isik, kes ei ole kantud käibemaksukohustuslaste registrisse?
2.      Kas esimese küsimuse seisukohalt on oluline, et:
a)      käibemaksuarves näidatud tehingud kuuluvad kahtlemata käibemaksuga maksustamisele ning et need tehingud tõepoolest sooritati;
b)      arve sisaldas kõiki ühenduse õiguse seisukohalt olulisi andmeid;
c)      sisendkäibemaksu, mis tuleneb käibemaksuarvest, mille on väljastanud isik, kes ei ole kantud käibemaksukohustuslaste registrisse,
mahaarvamise õiguse piirang kehtis siseriiklikus õiguskorras juba enne Poola Vabariigi ühinemist Euroopa Liiduga?
3.      Kas vastus esimesele küsimusele sõltub lisatingimuste täitmisest (nt tõendist selle kohta, et maksukohustuslane tegutses heauskselt)?”

Eelotsuse küsimused
Kolme eelotsuse küsimusega, mida tuleks uurida koos, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas põhikohtuasja
asjaoludel ning kuuenda direktiivi artikli 18 lõike 1 punkti a ja artikli 22 lõike 3 punkti b arvesse võttes on maksukohustuslasel
õigus maha arvata käibemaks, mille ta on tasunud teenuste eest, mida osutas teine maksukohustuslane, kes ei ole käibemaksukohustuslasena
registreeritud, ning jaatava vastuse korral, kas kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 6 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid,
mis välistavad mahaarvamisõiguse juhul, kui teenuseid on osutanud selline maksukohustuslane.

Eelotsuse küsimuste esimene osa
Esmalt tuleb meenutada, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 2 sätestatud mahaarvamisõigus on käibemaksusüsteemi lahutamatu
osa ning põhimõtteliselt ei või seda piirata (vt 8. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑409/99: Metropol ja Stadler, EKL 2002,
lk I‑81, punkt 42, ning 26. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑465/03: Kretztechnik, EKL 2005, lk I‑4357, punkt 33).
Mahaarvamisõigus rakendub kohe kõikide maksude osas, millega koormati varem teostatud tehinguid (vt 13. märtsi 2008. aasta
otsus kohtuasjas C‑437/06: Securenta, EKL 2008, lk I‑1597, punkt 24; 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑102/08: SALIX
Grundstücks-Vermietungsgesellschaft, EKL 2009, lk I‑4629, punkt 70, ja 29. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑29/08:
SKF, EKL 2009, lk I‑10413, punkt 55).
Mahaarvamissüsteemi eesmärk on leevendada ettevõtja poolt kogu tema majandustegevuse raames tasumisele kuuluva või tasutud
käibemaksu koormat. Ühine käibemaksusüsteem tagab seega neutraalsuse igasuguse majandustegevuse maksukoormuse osas, sõltumata
selle eesmärkidest ja tulemustest, tingimusel et tegevus ise on põhimõtteliselt käibemaksuga maksustatud (vt 29. aprilli 2004. aasta
otsus kohtuasjas C‑137/02: Faxworld, EKL 2004, lk I‑5547, punkt 37, ja eespool viidatud kohtuotsus SKF, punkt 56).
Põhikohtuasja vaidluse osas on selge, et ettevõtja osutas kõnealuseid teenuseid müügitehingutena ja põhikohtuasja kaebuse
esitaja ostis neid teenuseid kasutamiseks oma maksustatavate tehingutega seoses.
Seega on kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 2 sätestatud mahaarvamisõiguse tekkimise materiaalõiguslikud tingimused täidetud.
Mahaarvamisõiguse kasutamise korra kohta sätestab kuuenda direktiivi artikli 18 lõike 1 punkt a, et maksukohustuslane peab
omama selle direktiivi artikli 22 lõike 3 kohaselt koostatud arvet.
Viimati nimetatud säte täpsustab punktis b andmed, mis peavad olema tingimata seoses käibemaksuga kuuenda direktiivi artikli 22
lõike 3 punkti a kohaselt koostatud arvele märgitud, mainitud punktis on sätestatud kohustus, et iga maksukohustuslane peab
tagama mõnele muule maksukohustuslasele osutatud teenuste eest arve esitamise.
Mis puudutab kuuenda direktiivi artikli 22 lõike 3 punktis b nimetatud andmeid, siis leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus,
et põhikohtuasja kaebuse esitaja esitatud arvetel oli kogu selle sättega nõutav teave märgitud. Just Euroopa Kohtule esitatud
dokumentidest ning kohtuistungil Poola valitsuse antud teabest nähtub, et nimetatud arved sisaldasid kõnealuse teenuseosutaja
maksukohustuslasena registreerimise numbrit, s.o. number, mille Poola maksuhaldur annab ettevõtjatele automaatselt, sõltumata
sellest, kas viimased on esitanud registreerimistaotluse või mitte.
Olgugi et nimetatud säte viitab „käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrile”, on selge, et käesolevas asjas antud registreerimisnumber
võimaldab asjaomast maksukohustuslast tuvastada ja vastab seetõttu kuuenda direktiivi artikli 22 lõike 3 punkti b kolmandas
taandes esitatud nõuetele.
Nagu märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, siis kuigi teenuseosutaja väljastas põhikohtuasja kaebuse esitajale osutatud
teenuste eest arveid, ei olnud ta end siiski käibemaksukohustuslasena pädeva maksuhalduri juures registreerinud.
Kuuenda direktiivi artikli 22 lõige 1 sätestab nimelt, et iga maksukohustuslane teatab, millal tema tegevus maksukohustuslasena
algab.
Seega, hoolimata asjaolust, et taoline registreerimine on käibemaksusüsteemi nõuetekohaseks toimimiseks oluline, ei saa maksukohustuslase
poolt selle kohustuse täitmata jätmine seada kahtluse alla kuuenda direktiivi artikli 17 lõikega 2 teisele maksukohustuslasele
antud mahaarvamisõigust.
Kuuenda direktiivi artikli 22 lõige 1 näeb maksukohustuslastele ette üksnes kohustuse teatada, millal nende tegevus algab,
muutub või lõpeb, kuid ei anna liikmesriikidele õigust – juhul, kui maksukohustuslased eeltoodust ei teata – lükata mahaarvamisõiguse
kasutamist edasi kuni maksustatavate tehingute järjepideva teostamise tegeliku alguseni ega keelduda lubamast maksukohustuslasel
käibemaksu maha arvata (vt 21. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑110/98–C‑147/98: Gabalfrisa jt, EKL 2000,
lk I‑1577, punkt 51, ja 21. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑385/09: Nidera Handelscompagnie, kohtulahendite kogumikus
veel avaldamata, punkt 48).
Järelikult sel juhul, kui maksuhalduril on olemas vajalikud andmed selleks, et tuvastada, kas maksukohustuslane on asjaomaste
teenuste saajana kohustatud käibemaksu tasuma, ei või ta kehtestada maksukohustuslase õigusele sisendkäibemaks maha arvata
lisatingimusi, mis võivad muuta selle õiguse kasutamise olematuks (vt 8. mai 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑95/07
ja C‑96/07: Ecotrade, EKL 2008, lk I‑3457, punkt 64, ning 30. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑392/09: Uszodaépítő,
kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 40).
Nii ei saa teenuseosutaja poolt kuuenda direktiivi artikli 22 lõikes 1 sätestatud kohustuse võimalik täitmata jätmine mõjutada
teenuste saaja mahaarvamisõigust, mis tuleneb selle direktiivi artikli 17 lõikest 2.
Sama kehtib ka kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 22 lõike 8 kohta, kus on sätestatud, et liikmesriigid võivad kehtestada
muid kohustusi, mida nad peavad vajalikuks maksu nõuetekohaseks kogumiseks ja maksudest kõrvalehoidumise ärahoidmiseks. Kuigi
need sätted võimaldavad liikmesriikidel võtta teatavaid meetmeid, ei või need minna kaugemale sellest, mis on vajalik nimetatud
eesmärkide saavutamiseks ja seega ei tohi nende meetmete kasutamine seada süstemaatiliselt kahtluse alla käibemaksu mahaarvamise
õigust, mis on ühise käibemaksusüsteemi aluspõhimõte (vt 18. detsembri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑286/94, C‑340/95,
C‑401/95 ja C‑47/96: Molenheide jt, EKL 1997, lk I‑7281, punkt 47; eespool viidatud kohtuotsused Gabalfrisa jt, punkt 52,
ja Ecotrade, punktid 65 ja 66).
Neist kaalutlustest tuleneb, et kuuenda direktiivi artikli 18 lõike 1 punkti a ja artikli 22 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada
nii, et maksukohustuslasel on õigus maha arvata käibemaksu, mille ta on tasunud teenuste eest, mida talle osutab teine maksukohustuslane,
kes ei ole end käibemaksukohustuslasena registreerinud, kui nende teenuste kohta esitatud arvetele on märgitud kõik artikli 22
lõike 3 punktis b nõutud andmed, eeskätt teave, mis võimaldab tuvastada arved koostanud isikud ja osutatud teenuste laadi.

Eelotsuse küsimuste teine osa
Kuna põhikohtuasja kaebuse esitajal on niisiis kuuenda direktiivi alusel mahaarvamisõigus, soovib eelotsusetaotluse esitanud
kohus teada, kas kuuenda direktiivi artikli 17 lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid,
mis välistavad maksukohustuslase poolt teenuseosutajaks olevale teisele maksukohustuslasele makstud käibemaksu mahaarvamise
õiguse, kui viimane ei ole käibemaksukohustuslasena registreeritud.
Selle kohta tuleb meenutada, et see säte on erandnorm, mis võimaldab teatud tingimustel liikmesriikidel säilitada mahaarvamist
välistavad erandid, mis sisaldusid kuuenda direktiivi jõustumise ajal nende siseriiklikes õigusaktides, kuni nõukogu on vastu
võtnud selles artiklis ette nähtud sätted (vt 11. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑371/07: Danfoss ja AstraZeneca,
EKL 2008, lk I‑9549, punkt 28, ja 15. aprilli 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑538/08 ja C‑33/09: X Holding ja Oracle
Nederland, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 38).
Euroopa Kohus on selle sätte ulatuse kohta otsustanud, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõikest 6 tulenev võimalus ei anna
liikmesriikidele absoluutset diskretsiooniõigust välistada käibemaksu mahaarvamise õigus kõigi või peaaegu kõigi kaupade või
teenuste puhul ning muuta nii sisutühjaks selle direktiivi sätetega kehtestatud kord. Seega ei hõlma antud võimalus üldisi
erandeid ega vabasta liikmesriike kohustusest määratleda piisava täpsusega kaubad ja teenused, mille puhul mahaarvamisõigus
on välistatud (vt 5. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑305/97: Royscot jt, EKL 1999, lk I‑6671, punktid 22 ja 24; 14. juuli
2005. aasta otsus kohtuasjas C‑434/03: Charles ja Charles-Tijmens, EKL 2005, lk I‑7037, punktid 33 ja 35, ning 30. septembri
2010. aasta otsus kohtuasjas C‑395/09: Oasis East, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 23).
Mis peale selle puutub käibemaksu mahaarvamise õiguse põhimõttest erandi tegemise korda, siis tuleb seda tõlgendada täht-tähelt
(vt 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑414/28: Magoora, EKL 2008, lk I‑10921, punkt 28, ja eespool viidatud kohtuotsus
Oasis East, punkt 24).
Seoses põhikohtuasjaga ja kuuenda direktiivi artikli 17 lõikes 6 ette nähtud erandkorra võimaliku kohaldamisega tuleb märkida,
et nimetatud direktiiv jõustus Poolas kuupäeval, mil see liikmesriik Euroopa Liiduga ühines, st 1. mail 2004. Seega on see
kuupäev nimetatud liikmesriigi osas asjakohane ülalnimetatud sätte kohaldamiseks (vt eespool viidatud kohtuotsus Oasis East,
punkt 25).
Selleks et hinnata põhikohtuasjas kõnealuseid siseriiklikke õigusnorme kuuenda direktiivi artikli 17 lõike 6 ja ülalviidatud
kohtupraktika taustal, tuleb tõdeda, et need kujutavad endast üldist meedet, millega välistatakse tasutud sisendkäibemaksu
mahaarvamise õigus mis tahes tehingu korral, mille on teinud maksukohustuslane, kes ei ole täitnud kohustust end käibemaksukohustuslasena
registreerida.
Nimetatud õigusnorm sisaldab seega käibemaksu mahaarvamise õiguse sellist piirangut, mis läheb kaugemale kuuenda direktiivi
artikli 17 lõikes 6 sätestatust.
Euroopa Kohus on täpsustanud, et liikmesriikidel ei ole lubatud säilitada käibemaksu mahaarvamise õiguse piirangut, mida kohaldatakse
üldkorras kaupade või teenuste omandamisega seotud mis tahes kuludele (23. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑74/08: PARAT
Automotive Cabrio, EKL 2009, lk I‑3459, punktid 28 ja 29, ning eespool viidatud kohtuotsus Oasis East, punkt 30).
Kõikidest eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et kuuenda direktiivi artikli 17 lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega on
vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis välistavad maksukohustuslase poolt teenuseosutajaks olevale teisele maksukohustuslasele
tasutud käibemaksu mahaarvamise õiguse juhul, kui viimane ei ole käibemaksukohustuslasena registreeritud.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise
kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (muudetud nõukogu 14. veebruari 2006. aasta direktiiviga 2006/18/EÜ) artikli 18
lõike 1 punkti a ja artikli 22 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslasel on õigus maha arvata käibemaks,
mille ta on tasunud teenuste eest, mida talle osutab teine maksukohustuslane, kes ei ole end käibemaksukohustuslasena registreerinud,
kui nende teenuste kohta esitatud arvetele on märgitud kõik artikli 22 lõike 3 punktis b nõutud andmed, eeskätt teave, mis
võimaldab tuvastada arved koostanud isikud ja osutatud teenuste laadi.
2.
Kuuenda direktiivi 77/388 (muudetud direktiiviga 2006/18) artikli 17 lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus
siseriiklikud õigusnormid, mis välistavad maksukohustuslase poolt teenuseosutajaks olevale teisele maksukohustuslasele tasutud
käibemaksu mahaarvamise õiguse juhul, kui viimane ei ole käibemaksukohustuslasena registreeritud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: poola.