CELEX: 62004CJ0177
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 85/374/EMÜ
Tootevastutus
Liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastav Euroopa Kohtu otsus
Täitmata jätmine
EÜ artikkel 228
Rahalised karistused
Kohtuotsuse osaline täitmine menetluse ajal

1       Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul:
–       tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et täita 25. aprilli 2002. aasta otsust kohtuasjas C‑52/00:
komisjon
vs.
Prantsusmaa (EKL 2002, lk I‑3827), mis käsitleb nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust
käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 210, lk 29; ELT eriväljaanne 15/01, lk 257) ebaõiget ülevõtmist,
on ta rikkunud EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
–       mõista Prantsuse Vabariigilt komisjoni „Euroopa Ühenduse omavahendite” kontole kandmiseks välja trahv summas 137 150 eurot
iga eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täitmisega hilinetud päeva eest alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest kuni nimetatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täitmiseni;
–       mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.

Ühenduse õigusnormid
2       Direktiiv 85/374 on vastu võetud EMÜ asutamislepingu artikli 100 (hiljem EÜ asutamislepingu artikkel 100, nüüd EÜ artikkel 94)
alusel ning selle eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigusakte, mis käsitlevad tootja vastutust kahju eest, mida põhjustavad
tema toodete puudused.
3       Nimetatud direktiivi artikkel 1 sätestab, et „[t]ootja vastutab kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus”.
4       Sama direktiivi artikli 3 lõige 3 sätestab:
„Kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, käsitletakse toote iga tarnijat selle tootjana, kui ta ei tee kahjukannatajale
[mõiste „kahjukannataja” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „kannatanu”] mõistliku aja jooksul teatavaks tootja
või talle toote tarninud isiku andmeid. Kui toode ei osuta lõikes 2 nimetatud importija andmetele, kehtib seesama ka sisseveetud
toote puhul, isegi kui tootja nimi on märgitud.”
5       Nimetatud direktiivi artikkel 7 näeb ette, et tootja ei ole vastavalt direktiivile vastutav, kui ta tõestab, et:
„[...]
d)      puuduse põhjuseks on toote vastavus riiklike ametiasutuste antud kohustuslikele eeskirjadele; või
e)      toote käibelelaskmise ajal ei võimaldanud teaduslike ja tehniliste teadmiste tase puuduse olemasolu avastada; või
[...]”
6       Direktiivi 85/374 artikli 9 esimene lõik määratleb „kahju” mõiste direktiivi artikli 1 kohaldamisel selliselt, et see tähendab:
„[...]
b)      igale varale, välja arvatud puudusega toode ise, tekitatud kahju või selle hävimist – kusjuures omavastutus on 500 eküüd –,
tingimusel et vara:
i)      on tavaliselt erakasutuseks või -tarbimiseks kavandatud liiki ja
ii)      see oli peamiselt kannatanu enda erakasutuses või -tarbimises.”

Kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa
7       Eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa resolutiivosas otsustas Euroopa Kohus, et kuna Prantsuse Vabariik:
–       kehtestas Prantsuse tsiviilseadustiku (edaspidi „tsiviilseadustik”) artiklis 1386‑2 alla 500 euro suuruse kahju;
–       pidas sama seadustiku artikli 1386‑7 esimeses lõigus puudusega toote turustajat kõikidel juhtudel tootjana vastutavaks ning
–       nägi nimetatud seadustiku artikli 1386‑12 teises lõigus ette, et selleks et tootjal oleks võimalik tugineda direktiivi 85/374
artikli 7 punktides d ja e ettenähtud vastutusest vabastamise põhjustele, peab ta tõendama, et ta võttis puudusega toote tagajärgede
ennetamiseks kohased meetmed,
on liikmesriik rikkunud nimetatud direktiivi artikli 9 esimese lõigu punktist b, artikli 3 lõikest 3 ja artiklist 7 tulenevaid
kohustusi.

Kohtueelne menetlus
8       Leides, et Prantsuse Vabariik ei võtnud eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täitmiseks vajalikke meetmeid, saatis komisjon 20. veebruaril 2003 EÜ artikli 228 alusel nimetatud liikmesriigile
märgukirja, kutsudes teda üles esitama oma seisukoht kahe kuu jooksul alates kirja kättesaamisest.
9       Prantsuse ametivõimud edastasid 27. juuni 2003. aasta kirjaga komisjonile nende muudatuste teksti, mida kavatseti etteheidetava
kohustuste rikkumise lõpetamiseks tsiviilseadustikku sisse viia ning mis pidid läbima menetluse parlamendis.
10     Komisjon saatis 11. juulil 2003 Prantsuse Vabariigile põhjendatud arvamuse, kutsudes teda üles võtma kahe kuu jooksul alates
arvamuse teatavakstegemisest meetmed, mis on vajalikud eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täitmise tagamiseks.
11     Vastuseks sellele arvamusele täpsustasid Prantsuse ametivõimud 9. septembri 2003. aasta kirjas, et parlamendi ajakava ülekoormatuse
tõttu ei ole parlament varem komisjonile saadetud seadusemuudatuste ettepanekuid – mis on küll pärast majanduspartneritega
kooskõlastamist ministeeriumidevahelisel tasandil vastu võetud – veel jõudnud läbi vaadata. Ametivõimud lisasid, et komisjoni
teavitatakse nende muudatuste vastuvõtmise ajakavast niipea, kui võimalik.
12     Leides, et Prantsuse Vabariik oli hoidunud tagamast eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täitmist, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.

Käesoleva menetluse ajal toimunud arengud
13     Oma vasturepliigi toetuseks tõi Prantsuse valitsus esile asjaolu, et parlament on vastu võtnud 9. detsembri 2004. aasta seaduse
nr 2004‑1343 õiguse lihtsustamise kohta (JORF 10.12.2004, lk 20857; edaspidi „2004. aasta seadus”), mille artikkel 29 sätestab:
„I. – Tsiviilseadustikku muudetakse järgmiselt:
1° Artikkel 1386‑2 sõnastatakse järgmiselt:
„Art. 1386‑2. – Käesoleva jaotise sätteid kohaldatakse isikule tekitatud kahju hüvitamise suhtes.
Neid kohaldatakse ka varale – välja arvatud puudusega toode ise – tekitatud kahju, mis on dekreediga kehtestatud summast suurem,
hüvitamise suhtes.”;
2° Artikli 1386‑7 esimene lõik sõnastatakse järgmiselt:
„Müüja, laenutaja, välja arvatud liisinguandja või liisinguandjaga samastatav rendileandja, või mis tahes teine professionaalne
tarnija on toote ohtlikkuse eest tootjana vastutav üksnes juhul, kui tootja ei ole teada.”;
3° Artikli 1386‑12 teine lõik tunnistatakse kehtetuks.
[…]”
14     Muu hulgas edastas Prantsuse valitsus 23. veebruaril 2005 komisjonile ja Euroopa Kohtule koopia 11. veebruari 2005. aasta
dekreedist nr 2005‑113, mis võeti vastu tsiviilseadustiku artikli 1386‑2 rakendamiseks (JORF 12.2.2005, lk 2408; edaspidi
„2005. aasta dekreet”) ning mille artikkel 1 näeb ette:
„Tsiviilseadustiku artiklis 1386‑2 nimetatud summa on 500 eurot.”
15     15. aprillil 2005 Euroopa Kohtule saadetud ja Prantsuse valitsusele teatavaks tehtud kirjas märkis komisjon, et ta leiab,
et 2004. aasta seaduse ja 2005. aasta dekreediga sisse viidud muudatused tagavad Prantsuse õigusnormide vastavusse viimise
direktiivi 85/374 artikli 7 ja artikli 9 esimese lõigu punktiga b. Sellest tulenevalt teatas komisjon kavatsusest loobuda
oma hagist osas, milles see taotleb tuvastamist, et Prantsuse Vabariik rikkus oma kohustust täita eespool viidatud kohtuotsust
komisjon
vs.
Prantsusmaa nimetatud direktiivi nende kahe sätte suhtes.
16     Seevastu leidis komisjon, et 2004. aasta seadus ei taga nimetatud kohtuotsuse täielikku täitmist direktiivi 85/374 artikli 3
lõike 3 ülevõtmise osas, ning täpsustas seetõttu samas kirjas, et ta jääb selles küsimuses oma hagi juurde, vähendades selles
suhtes taotletava tuvastamise ulatust.
17     Komisjon märkis nimetatud kirjas muu hulgas, et kuna eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa on nüüd osaliselt täidetud, kavatseb ta algselt Euroopa Kohtule väljapakutud trahvisummat vähendada.
18     Vastavalt nimetatud kirjale, mille sisu komisjon kohtuistungil kordas, palub ta nüüd Euroopa Kohtul:
–       tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole võtnud teatavaid vajalikke meetmeid, et täita eespool viidatud kohtuotsust komisjon
vs.
Prantsusmaa, mis käsitleb nõukogu direktiivi 85/374 ebaõiget ülevõtmist, täpsemalt kuna ta jätkuvalt peab puudusega toote
turustajat tootjana vastutavaks, kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, kuigi turustaja on kannatanule mõistliku aja jooksul
talle toote tarninud isiku andmed teatavaks teinud, on Prantsuse Vabariik rikkunud EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
–       mõista Prantsuse Vabariigilt välja trahv summas 13 715 eurot iga nimetatud kohtuotsuse täitmisega hilinetud päeva eest alates
käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest.
19     Võttes teadmiseks komisjoni uutest nõuetest ja komisjoni väljapakutud trahvisumma vähendamisest tuleneva osalise loobumise,
märkis Prantsuse Vabariik 27. mail 2005 Euroopa Kohtule saadetud kirjas, et ta leiab, et osaline etteheide, mille juurde komisjon
jäi, kujutab endast tegelikult uut etteheidet. Nimetatud liikmesriik kordas seetõttu oma taotlust olla Euroopa Kohtu poolt
kohtuistungil ära kuulatud.

Etteheidetav kohustuste rikkumine

Esialgsed kaalutlused
20     Kõigepealt tuleb meenutada, et EÜ artiklist 228 tulenevate kohustuste rikkumise hindamise aluseks võetav kuupäev on nimetatud
sätte alusel esitatud põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäev (vt 12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑304/02:
komisjon
vs.
Prantsusmaa,EKL 2005, lk I‑06263, punkt 30).
21     Kuna komisjon on nõudnud Prantsuse Vabariigile trahvi määramist, tuleb tuvastada ka see, kas etteheidetav rikkumine jätkus
ajani, mil Euroopa Kohus hakkas asjaolusid uurima (vt selle kohta eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 31).
22     Käesolevas asjas on selge, et 11. juuli 2003. aasta põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäeval ei olnud
Prantsuse Vabariik veel võtnud ühtki eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täitmiseks vajalikku meedet.
23     Komisjon loobus oma hagist osas, milles ta taotles tuvastamist, et nimetatud kohtuotsust ei ole täidetud ulatuses, mis puudutab
Prantsuse õigusnormide direktiivi 85/374 artikli 7 ja artikli 9 esimese lõigu punktiga b vastavusse viimiseks kohaste meetmete
vastuvõtmist.
24     Etteheite osas, mis käsitleb samast kohtuotsusest tulenevate nimetatud direktiivi artikli 3 lõiget 3 puudutavate nõuete täitmiseks
vajalike meetmete rakendamata jätmist, heidab komisjon – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 18 – Prantsuse Vabariigile
ette, et viimane ei ole võtnud teatavaid vajalikke meetmeid, et täita eespool viidatud kohtuotsust komisjon
vs.
Prantsusmaa, kuna ta jätkuvalt peab puudusega toote turustajat tootjana vastutavaks, kui tootjat ei ole võimalik kindlaks
teha, kuigi turustaja on kannatanule mõistliku aja jooksul talle toote tarninud isiku andmed teatavaks teinud.

Vastuvõetavus
Prantsuse Vabariigi argumendid
25     Oma 27. mai 2005. aasta kirjas ja kohtuistungil väitis Prantsuse valitsus, et komisjoni hagiavalduse nõuete sellist ümbersõnastamist
menetluse käigus tuleb käsitleda uue nõudena, mistõttu on hagi vastuvõetamatu.
26     Nii eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa punktist 36 kui selle kohtuotsuse aluseks olnud menetluses esitatud komisjoni hagiavaldusest ja repliigist nähtub,
et menetluses piirdus nimetatud institutsioon sellega, et heitis Prantsuse Vabariigile ette, et viimane ei olnud oma õigusnormides
ette näinud, et tarnija vastutust kohaldatakse võrreldes tootja vastutusega üksnes täiendavana, st juhul, kui tootja ei ole
teada.
27     Komisjon ei ole seevastu kunagi Prantsuse Vabariigile nimetatud kohtuasja raames ette heitnud seda, et Prantsuse Vabariik
rikkus direktiivi 85/374 artikli 3 lõikest 3 tulenevaid kohustusi, kuna ta ei välistanud otsesõnu tarnija vastutust juhul,
kui viimane on kannatanule mõistliku aja jooksul oma tarnija nime teatavaks teinud.
28     Sellest tulenevalt ei saanud Euroopa Kohus oma eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta otsuses komisjon
vs.
Prantsusmaa sellist kohustuste rikkumist tuvastada, nagu seda kinnitab muu hulgas ka nimetatud kohtuotsuse resolutiivosa,
milles on tuvastatud üksnes Prantsuse Vabariigi kohustuste rikkumine, mis tulenes sellest, et tema õigusnormides oli ette
nähtud, et puudusega toote turustaja on „kõikidel juhtudel” tootjana vastutav.
29     Neil asjaoludel ei ole käesolevas menetluses vastuvõetav komisjoni poolt nimetatud kohtuotsuse täitmata jätmise väitmine käesoleva
kohtuotsuse punktis 18 esitatud uues sõnastuses. Prantsuse valitsuse arvates tagas 2004. aasta seaduse vastuvõtmine vastupidi
eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täieliku täitmise direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 3 suhtes, kuna selle seaduse tagajärjel ei ole puudusega
toote turustaja edaspidi enam „kõikidel juhtudel” tootjana vastutav.
30     Prantsuse valitsus väidab muu hulgas, et komisjoni poolt niimoodi sõnastatud uus etteheide on vastuvõetamatu ka seetõttu,
et komisjon ei teatanud Prantsuse Vabariigile õigeaegselt, et tsiviilseadustiku artikli 1386‑7 uus versioon, mis talle kohtueelse
menetluse ajal eelnõuna edastati, ei olnud selline, mis oleks etteheidetava kohustuste rikkumise lõpetanud.
31     Valitsuse arvates pidi komisjon temal EÜ artikli 10 alusel lasuvale lojaalse koostöö kohustusele vastavalt Prantsuse Vabariiki
võimalikult vara teavitama võimalikest vastuväidetest, mis võivad alles jääda uute sätete suhtes, mille vastuvõtmise ettepaneku
Prantsuse Vabariik tegi. Kohtueelse menetluse üks eesmärkidest on selles suhtes just võimaldada asjaomasel liikmesriigil viia
ennast võimalikult kiiresti ühenduse õigusega täielikult vastavasse olukorda.
Euroopa Kohtu hinnang
32     Selles suhtes tuleb esiteks meenutada, et oma eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa resolutiivosas otsustas Euroopa Kohus, et Prantsuse Vabariik oli rikkunud direktiivi 85/374 artikli 3 lõikest 3
tulenevaid kohustusi, kuna ta pidas tsiviilseadustiku artikli 1386‑7 esimeses lõigus puudusega toote turustajat kõikidel juhtudel
tootjana vastutavaks.
33     Sõltumata täpsest sõnastusest, mida komisjon oma hagivalduse nõuete toetuseks esitatud argumentides kasutas, lähtub Euroopa
Kohtu nimetatud otsustus tõdemusest, mille kohaselt ei vabasta Prantsuse õigusnormid tarnijat tavaliselt tootjal lasuvast
vastutusest mitte ühelgi juhul, mil direktiivi 85/374 artikli 3 lõige 3 sellise vabastuse ette näeb.
34     Euroopa Kohtu selline tõdemus puudutab iseäranis juhtu, mil turustaja niisugune vastutusest vabastamine tuleneb asjaolust,
et ta on kannatanule mõistliku aja jooksul oma tarnija andmed teatavaks teinud.
35     Pealegi on komisjonil lubatud piirata selle kohustuse rikkumise ulatust, mille tuvastamist ta EÜ artikli 228 alusel taotleb,
et võtta arvesse eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa osaliseks täitmiseks võetud meetmeid, mis on vastu võetud käesoleva Euroopa Kohtu menetluse ajal.
36     Tegelikult, kuna antud juhul – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 22 – oleks komisjonil olnud alust taotleda Prantsuse
Vabariigi EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevate kohustuste rikkumise tuvastamist, kuna viimane ei näinud põhjendatud arvamuses
ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäevaks ette tarnijate vastutusest vabastamist mitte ühelgi direktiivi 85/374 artikli 3 lõikes 3
viidatud juhul, ei saa nimetatud institutsioonile ette heita seda, et ta taotleb sellist tuvastamist üksnes osas, mis puudutab
viidatud juhtudest ainult ühte, sest nimetatud liikmesriik on võtnud meetmed eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse
komisjon
vs.
Prantsusmaa osaliseks täitmiseks (vt analoogia alusel 5. mai 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑174/91: komisjon
vs.
Belgia, EKL 1993, lk I‑2275, punktid 8–12).
37     Nagu nähtub Euroopa Kohtu praktikast, ei saa nõue, mille kohaselt EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi ese on piiratud selles
sättes ette nähtud kohtueelse menetlusega, minna nii kaugele, et eeldada, et põhjendatud arvamuse resolutiivosa ja haginõuded
kattuksid üks-üheselt, kui vaidluse eset ei ole laiendatud ega muudetud, vaid vastupidi – lihtsalt piiratud. Euroopa Kohus
järeldas sellest, et kui kohtueelse menetluse ajal on õigusakte muudetud, võib hagi puudutada siseriiklikke õigusnorme, mis
ei ole põhjendatud arvamuses osutatud õigusnormidega identsed (vt eelkõige 1. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑203/03:
komisjon
vs.
Austria, EKL 2005, lk I‑935, punkt 29).
38     Miski ei välista, et sama kehtib juhul, kui selline õigusaktide muutmine toimus pärast hagi esitamist, ning et etteheide,
mille juurde komisjon nimetatud õigusakti muutmise suhtes jäi, on igal juhul hõlmatud Euroopa Kohtu otsuse täies ulatuses
täitmata jätmisest tuleneva etteheitega (vt EÜ artikli 226 kohta analoogia alusel 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑456/03:
komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2005, lk I-05335, punkt 40).
39     Kohandades tsiviilseadustiku artikli 1386‑7 endise versiooni suhtes, mis viis kohustuste rikkumise tuvastamiseni eespool viidatud
25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuses komisjon
vs.
Prantsusmaa, tehtud etteheited menetluse käigus nimetatud artikli uue versiooniga, millega endine versioon asendati käesoleva
kohtumenetluse ajal, ei muutnud komisjon vaidluse eset (vt EÜ artikli 226 kohta analoogia alusel 5. juuli 1990. aasta otsus
kohtuasjas C‑42/89: komisjon
vs.
Belgia, EKL 1990, lk I‑2821, punkt 11).
40     Sellisel juhul etteheite vastuvõetavaks tunnistamata jätmine viiks pealegi selleni, et komisjon jääks – antud juhul oma tahte
vastaselt – täies ulatuses oma algselt esitatud etteheite juurde, mis ei teeniks ei kostjaks oleva liikmesriigi ega õigusemõistmise
korrakohase toimimise huve.
41     Teiseks ei tohiks komisjoni poolt niimoodi ümber sõnastatud etteheite vastuvõetavust mõjutada asjaolu, et kuigi teda teavitati
kohtueelse menetluse ajal asjaolust, et Prantsuse Vabariik kavatses vastu võtta sätte, mis hiljem võeti vastu tsiviilseadustiku
uue artikli 1386‑7 kujul, ei teatanud komisjon sellele liikmesriigile, et niisugune siseriiklik säte ei taga direktiivi 85/374
artikli 3 lõike 3 korrektset ülevõtmist, kuna ei nähta ette tarnija vastutusest vabastamist juhul, kui tarnija on kannatanule
mõistliku aja jooksul oma tarnija andmed teatavaks teinud.
42     Tegelikult ei muutnud nimetatud asjaolu Euroopa Kohtu poolt varem tuvastatud rikkumise lõpetamist Prantsuse Vabariigi jaoks
võimatuks ega rikkunud nimetatud liikmesriigi kaitseõigust, nagu see ei mõjutanud ka komisjoni hagiavaldusega Euroopa Kohtu
menetlusse antud vaidluse piiritlemist.
43     Muu hulgas on kohane meenutada, et EÜ artiklis 228 viidatud menetlus põhineb liikmesriigi kohustuste rikkumise objektiivsel
tuvastamisel (eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 44).
44     Eeltoodust tulenevalt on komisjoni poolt menetluse käigus ümber sõnastatud etteheide vastuvõetav.

Põhiküsimus
Prantsuse Vabariigi argumendid
45     Põhiküsimuse osas väidab Prantsuse valitsus, et asjaolu, et tsiviilseadustiku artikli 1386‑7 uus versioon ei vabasta otsesõnu
tarnijat tavaliselt tootjal lasuvast vastutusest juhul, kui tarnija on kannatanule mõistliku aja jooksul oma tarnija andmed
teatavaks teinud, ei kujuta endast direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 3 rakendamise kohustuse rikkumist.
46     Kui talle esitati kohtuistungil küsimusi tsiviilseadustiku kõnealuse sätte ulatuse kohta, siis väitis valitsus esiteks, et
Euroopa Kohtu praktikast tulenevalt ei ole direktiivide teksti sõnasõnaline ülevõtmine kõikidel asjaoludel nõutav, ja teiseks,
et tarnija õigusel teha kannatanule mõistliku aja jooksul teatavaks oma tarnija andmed on praktikas üksnes väga kõrvaline
roll, kui tootja ise ei ole teada, ning et sellisel juhul on nimetatud tarnijal võimalus esitada oma tarnijale garantiinõue.
Euroopa Kohtu hinnang
47     Selles suhtes tuleb tõdeda, et artikli 1386‑7 uus versioon, mis viidi tsiviilseadustikku sisse 2004. aasta seadusega, ei taganud
eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täielikku täitmist, mis sisaldab muu hulgas kohustust vabastada tarnija tavaliselt tootjal lasuvast vastutusest
kõikidel juhtudel, mil direktiivi 85/374 artikli 3 lõige 3 sellise vabastuse ette näeb.
48     Tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on iga liikmesriik kohustatud direktiive ellu viima viisil, mis
vastab täielikult õiguslike olukordade selguse ja kindluse nõuetele, mille ühenduse seadusandja on asjaomaste isikute huvides
kehtestanud. Selleks tuleb direktiivi sätteid rakendada vaieldamatu sunnijõuga ning nõutava konkreetsuse, täpsuse ja selgusega
(vt eelkõige 18. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑354/99: komisjon
vs.
Iirimaa, EKL 2001, lk I‑7657, punkt 27). Direktiivi ülevõtmise tagamiseks mõeldud sätted peavad looma just piisavalt täpse,
selge ja läbipaistva õigusliku olukorra, et võimaldada üksikisikutel täiel määral tutvuda oma kohustuste ja õigustega ja nendega
seoses vajadusel oma õigusi siseriiklikus kohtus kaitsta (vt eelkõige 28. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑131/88:
komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1991, lk I‑825, punkt 6).
49     Selles suhtes tuleb tõdeda, et direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 3 selgest ja täpsest sõnastusest tulenevalt on selle sätte
eemärk anda kannatanutele teatavaid õigusi, millele neil on võimalik tugineda tarnijate vastu täpsetel asjaoludel, mis direktiiv
kindlaks määrab. Sellega seoses loob sama säte nimetatud tarnijatele vastavaid kohustusi, mis on samuti täpsed ja piiritletud.
50     Säte näeb iseäranis ette, et tarnijal ei saa lasuda direktiiviga 85/374 tootjale pandud vastutus, kui ta on kannatanule mõistliku
aja jooksul oma tarnija andmed teatavaks teinud.
51     Käesolevas asjas on selge, et tsiviilseadustiku artikli 1387‑6 uue versiooni sõnastusest ei tulene sellist vastutusest vabastamist.
Järelikult ei taga niisugune säte direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 3 täielikku ülevõtmist.
52     Vastuväite osas, mis tuleneb sellest, et tarnija vastutusest vabastamata jätmine juhul, kui tarnija on kannatanule mõistliku
aja jooksul oma tarnija andmed teatavaks teinud, ei too praktikas kaasa tõsiseid tagajärgi ega kujuta seetõttu direktiivi
eiramist, piisab meenutamisest, et isegi eeldusel, et see asjaolu on tõendatud, kujutab ühenduse õiguse sätetega kehtestatud
kohustuse täitmata jätmine iseenesest kohustuse rikkumist ning tähtsust ei oma asjaolu, et selline täitmata jätmine ei ole
kaasa toonud negatiivseid tagajärgi (vt eelkõige 21. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑150/97: komisjon
vs.
Portugal, EKL 1999, lk I‑259, punkt 22).
53     Nagu pealegi nähtub eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa punktist 40, on Euroopa Kohus varem leidnud, et tsiviilseadustiku artikli 1386‑7 endises versioonis tarnijale
antud võimaluse esitada tootjale garantiinõue tagajärjel nõuete arv mitmekordistus, mida direktiivi 85/374 artiklis 3 ette
nähtud tingimustel kannatanu poolt otse tootja vastu esitatava hagiga just vältida püütakse. Sama arutluskäik kehtib tarnijale
antud võimaluse suhtes esitada nimetatud artikli 1386‑7 uue versiooniga kehtestatud korra kohaselt garantiinõue oma tarnijale.
54     Järelikult ei ole nimetatud sättega direktiivi 85/374 artikli 3 lõiget 3 täielikult üle võetud ning seega ei võimaldanud see
säte tagada eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täielikku täitmist.
55     Arvestades kõike eeltoodut, tuleb tõdeda, et kuna Prantsuse Vabariik jätkuvalt peab puudusega toote tarnijat tootjana vastutavaks,
kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, kuigi tarnija on kannatanule mõistliku aja jooksul talle toote tarninud isiku andmed
teatavaks teinud, ei rakendanud Prantsuse Vabariik eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täielikuks täitmiseks vajalikke meetmeid direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 3 ülevõtmise osas ning rikkus seega
EÜ artiklist 228 tulenevaid kohustusi.
56     Kuna seega on tõendatud, et Prantsuse Vabariigile etteheidetav rikkumine jätkus ajani, mil Euroopa Kohus hakkas asjaolusid
uurima, tuleb nüüd läbi vaadata komisjoni esitatud ettepanek trahvi kohta.

Rahaline karistus
57     Mis puudutab tuvastatud kohustuste rikkumist, siis taotleb komisjon nüüd nähtuvalt käesoleva kohtuotsuse punktist 18, et Prantsuse
Vabariigilt mõistetaks välja trahv summas 13 715 eurot iga eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täieliku täitmisega hilinetud päeva eest alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest.
58     Selles suhtes peab Euroopa Kohus konkreetse juhtumi asjaolusid arvesse võttes igas asjas kaaluma, milliseid rahalisi karistusi
tuleb antud juhul määrata (eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 86).
59     Samamoodi tuleb meenutada, et EÜ artikli 228 lõikes 2 ette nähtud menetluse eesmärk on motiveerida rikkumise toime pannud
liikmesriiki rikkumise tuvastanud kohtuotsust täitma ja tagada selle kaudu ühenduse õiguse tõhus rakendamine selle riigi poolt.
Nimetatud sättes ette nähtud meetmed – põhisumma ja trahv – taotlevad mõlemad sama eesmärki (eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta
kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 80).
60     Trahvi ja/või põhisumma määramise eesmärk ei ole mitte asjaomase liikmesriigi põhjustatud mis tahes kahju hüvitamine, vaid
selle liikmesriigi suhtes majandusliku sunnivahendi kasutamine, mis motiveerib teda tuvastatud rikkumist lõpetama. Seega tuleb
rahalised karistused määrata lähtuvalt veenmise määrast, mis on vajalik selleks, et kõnealune liikmesriik oma käitumist muudaks
(eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 91).
61     Kaalutlusõigust teostades tuleb Euroopa Kohtul määrata trahv kindlaks selliselt, et see oleks ühelt poolt asjaoludele vastav
ning teiselt poolt tuvastatud rikkumise suhtes ja asjaomase liikmesriigi maksevõime suhtes proportsionaalne (vt eelkõige eespool
viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 103).
62     Sellest vaatepunktist ja nii nagu komisjon 28. veebruari 1997. aasta teatises EÜ asutamislepingu artiklis [228] ette nähtud
trahvi arvutamise meetodi kohta (EÜT L 63, lk 2) soovitas, tuleb ühenduse õiguse ühetaoliseks ja tõhusaks kohaldamiseks tagada
trahvile sunniiseloom, arvestades selliseid kriteeriume nagu rikkumise kestus, raskusaste ja kõnealuse liikmesriigi maksevõime.
Nende kriteeriumide kohaldamiseks tuleb arvesse võtta eelkõige täitmata jätmise tagajärgi era- ja avalikele huvidele ning
kõnealuse liikmesriigi kohustuste täitmisele suunamise edasilükkamatut vajadust (vt eelkõige eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta
kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 104).
63     Käesolevas asjas tuleb Euroopa Kohtul lähtuvalt talle nõutavana tunduvast veenmismäärast kindlaks määrata rahalised karistused,
mis on kohased, et motiveerida asjaomast liikmesriiki eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa tegelikku täitmist tagama.
64     Arvestades käesoleva juhtumi asjaolusid, tuleb esiteks leida, et trahvi maksmine kujutab endast kohast vahendit ning et põhisumma
määramine ei näi asjakohane.
65     Mis puudutab teiseks rikkumise raskust ja iseäranis nimetatud kohtuotsuse täitmata jätmise tagajärgi era- ja avalikele huvidele,
siis tuleb tõdeda – nagu komisjon ise oma 15. aprilli 2005. aasta kirjas ja kohtuistungil möönis –, et pärast 2004. aasta
seaduse ja 2005. aasta dekreedi vastuvõtmist jätkuv kohustuste rikkumine ei ole eriti raske, kuigi on loomulikult oluline,
et Prantsuse Vabariik lõpetaks selle võimalikult kiiresti vastavalt kohustusele, mis tal EÜ artikli 228 lõike 1 alusel lasub.
66     Tegelikult juhud, kus direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 3 eeskirju eirates võib säilida tarnija vastutus, vähenesid märkimisväärselt
tsiviilseadustiku artikli 1386‑7 uue versiooni vastuvõtmise tõttu, nii et ei saa väita, et direktiivi eesmärke või avalikke
või erahuve kahjustataks jätkuvalt tõsiselt.
67     Neil asjaoludel on komisjoni pakutud koefitsient 1 (skaalal 1–20) sobiv, peegeldamaks adekvaatselt ajal, mil Euroopa Kohus
asjaolusid hindab, jätkuva rikkumise raskusastet.
68     Mis puudutab kolmandaks rikkumise kestusega seotud koefitsienti, siis tuleb seevastu tõdeda, et komisjoni ettepanek määrata
selleks 1,3 (skaalal 1–3) tuleb tagasi lükata.
69     Komisjon väidab, et see koefitsient saadi uue arvutamismeetodi kohaselt, mille komisjon kehtestas oma 2. aprilli 2001. aasta
koosolekul ning mis näeb ette, et rikkumise kestusega seotud koefitsiendi arvutamisel võetakse aluseks 0,10 iga kuu kohta
alates seitsmendast kuust pärast täitmata kohtuotsuse kuulutamist, kusjuures ülemmääraks on kehtestatud 3. Kuna 19 kuud oli
möödunud eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsusest komisjon
vs.
Prantsusmaa, kui komisjon otsustas 16. detsembril 2003 esitada käesolev hagi, siis tegi viimane ettepaneku, et rikkumise
kestusega seotud koefitsiendiks määrataks 1,3.
70     Tuleb meenutada, et kuigi niisugused suunised nagu need, mis sisalduvad komisjoni avaldatud teatistes, võivad tõepoolest soodustada
läbipaistvuse tagamist ning komisjoni tegevuse etteaimatavust ja õiguskindlust, siis sellest hoolimata ei ole Euroopa Kohtule
EÜ artikli 228 lõikes 2 antud pädevuse teostamise tingimuseks see, et komisjon on kehtestanud vastavad eeskirjad, mis ei oleks
Euroopa Kohtule niikuinii siduvad (vt eelkõige eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 85). Sama kehtib ka rikkumise kestusega seotud koefitsiendi skaala ja nimetatud koefitsiendi määramise
kriteeriumide suhtes.
71     Nimetatud koefitsiendi peab lõpuks kindlaks määrama Euroopa Kohus. Selleks tuleb rikkumise kestuse hindamisel lähtuda hetkest,
mil Euroopa Kohus hindab asjaolusid, mitte hetkest, mil komisjon kohtusse pöördub, kusjuures Euroopa Kohtu kaalutlusõigus
ei ole piiratud komisjoni pakutud skaalaga vahemikus 1–3.
72     Käesoleval juhul on selge, et eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täitmiseks tuli vastu võtta üksnes mõned siseriiklikku õigusesse ülevõtmise meetmed, mis on pealegi selgelt piiritletud.
73     Seega tuleb tõdeda, et sõltumata eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa osalisest täitmisest, mis samuti toimus hilinemisega, jätkus Prantsuse Vabariigi kohustuse tagada nimetatud kohtuotsuse
täielik täitmine rikkumine märkimisväärse ajavahemiku vältel, kuivõrd kohtuotsuse kuulutamisest on möödunud peaaegu neli aastat.
74     Neil asjaoludel tundub rikkumise kestuse arvessevõtmisel kohane koefitsient 3.
75     Neljandaks on komisjoni ettepanek korrutada alussummat koefitsiendiga 21,1, mis põhineb Prantsuse Vabariigi sisemajanduse
kogutoodangul ja tema häälte arvul Euroopa Liidu Nõukogus, asjakohane viis peegeldada selle liikmesriigi maksevõimet, säilitades
samas erinevate liikmesriikide vahelise mõistliku erinevuse (vt eelkõige eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus
komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 109).
76     500‑euro suuruse alussumma korrutamine koefitsiendiga 21,1 (maksevõimest lähtuvalt), koefitsiendiga 1 (rikkumise raskusest
lähtuvalt) ja koefitsiendiga 3 (rikkumise kestusest lähtuvalt) annab tulemuseks summa 31 650 eurot iga hilinetud päeva kohta.
77     Mis viiendaks puudutab trahvi arvutamise aluseks võetud ajaühikut, siis juhul, kui on tegemist – nagu käesolevas asjas – Euroopa
Kohtu otsuse täitmisega, mis eeldab siseriiklikku õigust muutva sätte vastuvõtmist, tuleb otsustada trahvi kasuks, mis määratakse
iga päeva kohta.
78     Võttes arvesse kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb Prantsuse Vabariigilt komisjoni „Euroopa Ühenduse omavahendite” kontole
kandmiseks välja mõista trahv summas 31 650 eurot iga eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täieliku ja tervikliku täitmise tagamiseks vajalike meetmete rakendamisega hilinetud päeva eest alates käesoleva
kohtuotsuse kuulutamisest kuni nimetatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse täieliku täitmiseni.

Kohtukulud
79     Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Sama artikli lõike 5 esimese lõigu alusel kannab hagist loobunud poole taotlusel kohtukulud vastaspool, kui see on
viimase käitumise tõttu õigustatud.
80     Käesoleval juhul on Prantsuse Vabariik etteheite osas, mille juurde komisjon jäi, kohtuvaidluse kaotanud. Mis puudutab komisjoni
osalist loobumist, siis tuleneb see asjaolust, et Prantsuse Vabariik võttis osaliselt ja hilinemisega vastu meetmed eespool
viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täitmiseks.
81     Seega tuleb kohtukulud välja mõista Prantsuse Vabariigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Kuna Prantsuse Vabariik jätkuvalt peab puudusega toote tarnijat tootjana vastutavaks, kui tootjat ei ole võimalik kindlaks
teha, kuigi tarnija on kannatanule mõistliku aja jooksul talle toote tarninud isiku andmed teatavaks teinud, ei rakendanud
Prantsuse Vabariik 25. aprilli 2002. aasta otsuse kohtuasjas C‑52/00: komisjon
vs.
Prantsusmaa täielikuks täitmiseks vajalikke meetmeid nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust
käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta artikli 3 lõike 3 ülevõtmise osas ning rikkus seega EÜ artiklist 228
tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista Prantsuse Vabariigilt komisjoni „Euroopa Ühenduse omavahendite” kontole kandmiseks välja trahv summas 31 650 eurot
iga eespool viidatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa täieliku ja tervikliku täitmise tagamiseks vajalike meetmete rakendamisega hilinetud päeva eest alates käesoleva
kohtuotsuse kuulutamisest kuni nimetatud 25. aprilli 2002. aasta kohtuotsuse täieliku täitmiseni.
3.
Mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.