CELEX: 62002CJ0371
Tavaramerkit
Direktiivi 89/104/ETY
Direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohta
Tavaramerkin julistaminen menetetyksi
Tavaramerkki, josta on tullut elinkeinotoiminnassa yleisesti käytetty nimitys
Arvioitaessa merkityksellinen kohderyhm

Svea hovrätt on esittänyt 14.10.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 16.10.2002, yhteisöjen
tuomioistuimelle EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä
21 päivänä joulukuuta 1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1; jäljempänä direktiivi)
12 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkinnasta.
Tämä kysymys on esitetty asiassa, jossa vastapuolina ovat Björnekulla Fruktindustrier AB (jäljempänä Björnekulla) ja Procordia
Food AB (jäljempänä Procordia), joka on maustettua kurkkuhakkelussäilykettä varten käytettävän tavaramerkin Bostongurka haltija;
asia koskee oikeuksia, jotka perustuvat tuohon tavaramerkkiin, jonka julistamista menetetyksi Björnekulla vaatii.
I
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 3 artiklan, jonka otsikkona on ”Rekisteröinnin esteet ja mitättömyysperusteet”, 1 kohdan b, c ja d alakohdassa
säädetään seuraavaa:
”1. Seuraavia merkkejä ei saa rekisteröidä tai, jos ne on rekisteröity, ne on julistettava mitättömiksi:
– –
b)
tavaramerkit, joilta puuttuu erottuvuus;
c)
yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä muodostuvat tavaramerkit, jotka voivat elinkeinotoiminnassa osoittaa tavaroiden
tai palvelujen lajia, laatua, määrää, käyttötarkoitusta, arvoa tai maantieteellistä alkuperää, tavaroiden valmistusajankohtaa
tai palvelujen suoritusajankohtaa taikka muita tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia;
d)
yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä muodostuvat tavaramerkit, jotka ovat tulleet yleisessä kielenkäytössä tai
hyvän kauppatavan mukaan tavanomaisiksi.”
Direktiivin 12 artiklan, jonka otsikkona on ”Menettämisperusteet”, 2 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”2.

Tavaramerkki on julistettava menetetyksi myös, jos sen rekisteröintipäivän jälkeen:
a)
siitä on tavaramerkin haltijan toiminnan tai toimimatta jättämisen vuoksi tullut elinkeinotoiminnassa sellaisesta tavarasta
tai palvelusta yleisesti käytetty nimitys, jota varten se on rekisteröity.”
Kansallinen lainsäädäntö
Tavaramerkeistä 2.12.1960 annetun ruotsalaisen lain 1960:644, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin täytäntöönpanemiseksi
(jäljempänä Ruotsin tavaramerkkilaki), 25 §:n nojalla tavaramerkin rekisteröinti voidaan julistaa menetetyksi, jos tavaramerkki
on menettänyt erottamiskykynsä.
Pääasia
Björnekulla nosti tingsrättissä (käräjäoikeus) Procordiaa vastaan kanteen, jossa se vaati tavaramerkin Bostongurka julistamista
menetetyksi. Björnekulla väitti, että kyseinen tavaramerkki oli menettänyt erottamiskykynsä, koska sitä pidettiin maustetun
kurkkuhakkeluksen yleisnimenä.
Björnekulla vetosi vaatimuksensa tueksi muun muassa kahteen markkinatutkimukseen, jotka perustuivat kuluttajille suunnattuun
mielipidetutkimukseen.
Procordia kiisti tämän vaatimuksen vedoten erityisesti markkinatutkimukseen, joka oli suunnattu päätöksentekijöille päivittäistavarakaupan,
suurkeittiöiden ja katukeittiöiden suurten toimijoiden keskuudessa.
Tingsrätt katsoi erityisesti Ruotsin tavaramerkkilain esitöiden perusteella, että merkityksellinen kohderyhmä arvioitaessa
sitä, oliko tavaramerkki Bostongurka menettänyt erottamiskykynsä, oli Procordian markkinatutkimuksen kohteena ollut jakeluporras.
Tingsrätt hylkäsi Björnekullan vaatimuksen sillä perusteella, että tämä ei ollut osoittanut tavaramerkin menettäneen erottamiskykynsä.
Svea hovrätt katsoo, että Ruotsin tavaramerkkilain 25 §:n sanamuodosta tai direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuodosta
ei käy ilmi, mitä kohderyhmää on pidettävä merkityksellisenä arvioitaessa sitä, onko tavaramerkki menettänyt erottamiskykynsä.
Svea hovrättin mukaan tulkittaessa Ruotsin tavaramerkkilakia sen esitöiden valossa kohderyhmän muodostavat ne, jotka osallistuvat
kyseisen tavaran myyntiin. Svea hovrätt kuitenkin pohtii, onko tuo laki näin tulkittuna sopusoinnussa direktiivin kanssa.
Tässä tilanteessa Svea hovrätt on päättänyt lykätä ratkaisun antamista asiassa ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Sellaisessa tapauksessa, jossa usea kaupan porras on tekemisissä tavaran kanssa ennen kuin se tavoittaa kuluttajan, mikä
on tai mitkä ovat tavaramerkkidirektiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamisen kannalta merkityksellinen kohderyhmä
tai merkitykselliset kohderyhmät arvioitaessa sitä, onko tavaramerkistä tullut elinkeinotoiminnassa sellaisesta tavarasta
yleisesti käytetty nimitys, jota varten se on rekisteröity?”
Ennakkoratkaisukysymys
Kansallinen tuomioistuin kysyy ennakkoratkaisukysymyksellään pääasiassa sitä, onko direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohtaa
tulkittava siten, että sellaisessa tapauksessa, että rekisteröidyllä tavaramerkillä varustetun tavaran jakeluun kuluttajalle
tai loppukäyttäjälle osallistuu välikäsiä, merkityksellisen kohderyhmän arvioitaessa sitä, onko kyseisestä tavaramerkistä
tullut elinkeinotoiminnassa kyseessä olevasta tavarasta yleisesti käytetty nimitys, muodostavat kaikki tavaran kuluttajat
tai loppukäyttäjät ja/vai kaikki tavaran myyntiin osallistuvat elinkeinonharjoittajat.
Kun kansallisen tuomioistuimen on tulkittava kansallista lainsäädäntöä – riippumatta siitä, onko kysymyksessä ennen kyseessä
olevan direktiivin antamista tai sen jälkeen annetut säännökset – se on velvollinen tulkitsemaan kansallista lainsäädäntöä
mahdollisimman pitkälle kyseisen direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos
saavutettaisiin ja EY 249 artiklan kolmatta kohtaa näin noudatettaisiin (ks. mm. asia C‑106/89, Marleasing, tuomio 13.11.1990,
Kok. 1990, s. I‑4135, Kok. Ep. X, s. 599, 8 kohta ja asia C‑218/01, Henkel, tuomio 12.2.2004, 60 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa), vaikka kansallista sääntöä koskevat esityöt sisältäisivät vastakkaisia seikkoja siitä, kuinka lakia
on tulkittava.
Kansallisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen annettava vastaus riippuu pääasiassa direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa
käytetyn ilmaisun ”elinkeinotoiminnassa” merkityksestä.
Björnekulla ja Italian hallitus katsovat, että kuluttajat muodostavat asian kannalta merkityksellisen kohderyhmän. Procordia
ja Ruotsin hallitus sitä vastoin katsovat, että merkityksellisen kohderyhmän muodostavat toimijat, jotka osallistuvat tavaran
myyntiin. Komissio katsoo, että merkityksellinen kohderyhmä käsittää ennen muuta tavaran kuluttajat, mutta että asiaan liittyvien
tosiseikkojen perusteella se voi käsittää myös muita tahoja, muun muassa välikäsiä.
Tältä osin on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön oikeussääntöjä on tulkittava ja sovellettava
yhtenäisesti ottaen huomioon kaikilla yhteisön virallisilla kielillä laaditut versiot (ks. vastaavasti mm. asia 19/67, van
der Vecht, tuomio 5.12.1967, Kok. 1967, s. 445, 456 ja asia C‑219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997,
s. I‑4411, 15 kohta).
Direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan eri kieliversioiden tutkiminen osoittaa, että englannin- ja suomenkielisissä
versioissa käytetyt ilmaisut (”in the trade” ja ”elinkeinotoiminnassa”) viittaavat ainoastaan elinkeinonharjoittajiin, kun
taas espanjan-, tanskan-, saksan-, kreikan-, ranskan-, italian-, hollannin-, portugalin- ja ruotsinkielisissä versioissa käytetyt
ilmaisut (”en el comercio”, ”inden for handelen”, ”im geschäftlichen Verkehr”, ”συνήθης εμπορική ονομασία”, ”dans le commerce”,
”la generica denominazione commerciale”, ”in de handel”, ”no comércio” ja ”i handeln”) viittaavat pikemminkin samalla kertaa
sekä kuluttajiin ja loppukäyttäjiin että tavaran jakelijoihin.
Näin ollen näyttää siltä, että tulkittavana oleva yhteisön säännös ei valtaosassa kieliversioita tarkoita ainoastaan elinkeinonharjoittajia.
Direktiivin yleinen rakenne ja tarkoitus tukee tätä päätelmää.
Tavaramerkin keskeisenä tehtävänä on taata kuluttajalle tai loppukäyttäjälle se, että tavaramerkillä varustetulla tavaralla
tai palvelulla on tietty alkuperä, jolloin kuluttaja tai loppukäyttäjä voi tavaramerkin perusteella erottaa ilman sekaannusvaaraa
kyseisen tavaran tai palvelun muista tavaroista ja palveluista, joilla on toinen alkuperä (ks. erityisesti asiat C‑39/97,
Canon, tuomio 29.9.1998, Kok. 1998, s. I‑5507, 28 kohta ja C‑517/99, Merz & Krell, tuomio 4.10.2001, Kok. 2001, s. I‑6959,
22 kohta). Tavaramerkin on oltava takeena siitä, että kaikki tavaramerkillä varustetut tavarat tai palvelut on tuotettu yhden
ja saman, niiden laadusta vastaavan yrityksen valvonnassa, jotta tavaramerkki voisi täyttää keskeisen tehtävänsä siinä vääristymättömän
kilpailun järjestelmässä, jonka luominen on EY:n perustamissopimuksen tavoitteena (em. asia Canon, tuomion 28 kohta).
Myös yhteisön lainsäätäjä on pitänyt tätä tavaramerkin keskeisenä tehtävänä, kun se on säätänyt direktiivin 2 artiklassa,
että sellaiset merkit, jotka voidaan esittää graafisesti, voivat olla tavaramerkkejä ainoastaan, jos niillä voidaan erottaa
yrityksen tavarat tai palvelut muiden yritysten tavaroista tai palveluista (em. asia Merz & Krell, tuomion 23 kohta).
Tämän edellytyksen seurauksia koskevia säännöksiä sisältyy muun muassa direktiivin 3 ja 12 artiklaan. Direktiivin 3 artiklassa
luetellaan tilanteita, joissa tavaramerkki ei alun perinkään kykene täyttämään tehtäväänsä alkuperän osoittajana, kun taas
12 artiklan 2 kohdan a alakohta koskee tilannetta, jossa tavaramerkki ei enää kykene täyttämään tätä tehtävää.
Vaikka tavaramerkin tehtävällä alkuperän osoittajana onkin keskeinen merkitys ennen muuta kuluttajalle tai loppukäyttäjälle,
sillä on merkitystä myös tavaran myyntiin osallistuville välikäsille. Kuten kuluttajien tai loppukäyttäjien osalta, tällä
tehtävällä on vaikutusta näiden toimintaan markkinoilla.
Yleensä kuluttajien tai loppukäyttäjien näkemyksellä on ratkaiseva merkitys. Koko myyntiin liittyvän tapahtumaketjun tavoitteena
on nimittäin se, että kyseiset tahot ostaisivat tavaraa, ja välikäsien tehtävänä on yhtä lailla havaita ja ennakoida tavaran
kysyntää kuin myös lisätä tai suunnata sitä.
Merkityksellinen kohderyhmä käsittﾤä näin ollen ennen muuta kuluttajat ja loppukäyttäjät. Kyseessä olevan tavaran markkinoiden
ominaispiirteiden mukaan kuitenkin myös välikäsien vaikutus ostopäätöksiin ja niin muodoin niiden näkemys tavaramerkistä on
otettava huomioon.
Esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen vastattava siten, että direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on
tulkittava siten, että sellaisessa tapauksessa, että rekisteröidyllä tavaramerkillä varustetun tavaran jakeluun kuluttajalle
tai loppukäyttäjälle osallistuu välikäsiä, merkityksellisen kohderyhmän arvioitaessa sitä, onko kyseisestä tavaramerkistä
tullut elinkeinotoiminnassa kyseessä olevasta tavarasta yleisesti käytetty nimitys, muodostavat kaikki tavaran kuluttajat
tai loppukäyttäjät ja kyseessä olevan tavaran markkinoiden ominaispiirteiden mukaan kaikki tavaran myyntiin osallistuvat elinkeinonharjoittajat.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ruotsin, Italian ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksille sekä
komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely
yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen
tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut Svea hovrättin 14.10.2002 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin
89/104/ETY 12 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sellaisessa tapauksessa, että rekisteröidyllä tavaramerkillä
varustetun tavaran jakeluun kuluttajalle tai loppukäyttäjälle osallistuu välikäsiä, merkityksellisen kohderyhmän arvioitaessa
sitä, onko kyseisestä tavaramerkistä tullut elinkeinotoiminnassa kyseessä olevasta tavarasta yleisesti käytetty nimitys, muodostavat
kaikki tavaran kuluttajat tai loppukäyttäjät ja kyseessä olevan tavaran markkinoiden ominaispiirteiden mukaan kaikki tavaran
myyntiin osallistuvat elinkeinonharjoittajat.
Skouris
Gulmann
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.