CELEX: 62006TJ0407
Dumping
import af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam
status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår
individuel behandling
stikprøver
ret til forsvar
ligebehandling
skade
berettiget forventning
begrundelsespligt

Retsforskrifter
Artikel 1, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande,
der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 1996 L 56, s. 1), som ændret (herefter »grundforordningen«), bestemmer:
»1. En antidumpingtold kan opkræves for enhver dumpingvare, når en sådan vare ved overgang til fri omsætning i Fællesskabet
forvolder skade.
2. En vare anses for at være en dumpingvare, hvis dens eksportpris ved salg til Fællesskabet er lavere end den sammenlignelige
pris for samme vare i normal handel, som er konstateret i eksportlandet.«
I henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 1, første afsnit, fastsættes »[d]en normale værdi […] normalt på grundlag
af de priser, der er betalt eller skal betales i normal handel af uafhængige kunder i eksportlandet«.
Hvad angår betingelserne for tildeling af status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår, fastsætter grundforordningens
artikel 2, stk. 7, litra b):
»I forbindelse med antidumpingundersøgelser vedrørende indførsel fra […] Folkerepublikken Kina, fastsættes den normale værdi
i overensstemmelse med stk. 1 til 6, hvis det på grundlag af velbegrundede krav herom fra en eller flere producenter, der
er omfattet af undersøgelsen, og i overensstemmelse med kriterierne og procedurerne i litra c) er påvist, at de markedsøkonomiske
principper er fremherskende for denne producent eller disse producenter med hensyn til fremstilling og salg af den berørte
samme vare. Hvis dette ikke er tilfældet, finder reglerne i litra a) anvendelse.«
Grundforordningens artikel 9, stk. 6, bestemmer følgende:
»6. Når Kommissionen har begrænset sin undersøgelse i overensstemmelse med artikel 17, må antidumpingtold, der pålægges indførslen
fra eksportører eller producenter, som har givet sig til kende i henhold til artikel 17, men som ikke er omfattet af undersøgelsen,
ikke overstige den vejede gennemsnitlige dumpingmargen, der er fastsat for parterne i stikprøven. […] For indførsel fra eksportører
eller producenter, der indrømmes individuel behandling som omhandlet i artikel 17, anvendes individuelle toldsatser.«
Hvad angår den teknik, der består i at foretage stikprøver, foreskriver grundforordningens artikel 17, stk. 1 og 3:
»1.      I tilfælde, hvor antallet af klagere, eksportører, importører, varetyper eller transaktioner er stort, kan undersøgelsen begrænses
til at omfatte et rimeligt antal parter, varer eller transaktioner ved anvendelse af statistisk gyldige stikprøver baseret
på oplysninger, der foreligger på tidspunktet for udvælgelsen, eller til den største producerede, solgte eller eksporterede
mængde, der kan anses for repræsentativ, og som med rimelighed kan undersøges inden for den tid, der er til rådighed.
[…]
3.      I de tilfælde, hvor undersøgelsen er blevet begrænset i henhold til denne artikel, beregnes der alligevel en individuel dumpingmargen
for eksportører eller producenter, der ikke er udvalgt i første omgang, og som indgiver de nødvendige oplysninger inden for
de frister, der er fastsat i denne forordning, medmindre antallet af eksportører eller producenter er så stort, at en individuel
undersøgelse vil være urimeligt byrdefuld og hindre en rettidig afslutning af undersøgelsen.«
Hvad angår konstatering af skade bestemmer grundforordningens artikel 3, stk. 1, 2 og 6, følgende:
»1.      I denne forordning forstås ved »skade«, når ikke andet er bestemt, væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet, trussel
om væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet eller væsentlig forsinkelse i forbindelse med oprettelsen af en sådan
erhvervsgren; »skade« fortolkes i overensstemmelse med denne artikel.
2.      En konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse både
af a) omfanget af dumpingimporten og dennes indvirkning på prisen på samme vare på markedet i Fællesskabet, og b) denne indførsels
følgevirkninger for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.
[…]
6.      Det skal på grundlag af alle de relevante beviser, der er fremlagt i forbindelse med stk. 2, påvises, at dumpingimporten forvolder
skade om defineret i denne forordning. Dette indebærer specielt en påvisning af, at de mængder og/eller priser, der er fastlagt
i henhold til stk. 3, er årsag til de følgevirkninger for en erhvervsgren i Fællesskabet, som er omhandlet i stk. 5, og at
følgevirkningerne er væsentlige.«
I henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 4, sidste punktum, må »[a]ntidumpingtolden […] ikke være højere end den fastsatte
dumpingmargen, og den bør være lavere end denne margen, hvis en sådan lavere told til være tilstrækkelig til at afhjælpe den
skade, der er påført den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet«.
Grundforordningens artikel 18, stk. 3 og 4 fastsætter:
»3.      Selv om de oplysninger, som en berørt part indgiver, ikke er fyldestgørende i enhver henseende, bør der ikke ses bort fra
dem, forudsat at eventuelle mangler ikke giver anledning til urimelige vanskeligheder i arbejdet med at nå til rimeligt nøjagtige
resultater, at oplysningerne indgives på korrekt vis og rettidigt, at de kan efterprøves, og den pågældende part har handlet
efter bedste evne.
4.      Hvis beviser eller oplysninger ikke godtages, bør den part, der indgiver dem, omgående underrettes om årsagerne hertil, og
der bør gives den pågældende lejlighed til at afgive yderligere forklaringer inden for den fastsatte frist. Anses forklaringerne
ikke for tilfredsstillende, skal årsagerne til afvisningen af sådanne beviser eller oplysninger meddeles i offentliggjorte
undersøgelsesresultater.«
Grundforordningens artikel 20, stk. 1, 2, 4 og 5, bestemmer følgende:
»1.      Klagerne, importørerne og eksportørerne og disses repræsentative sammenslutninger samt repræsentanterne for eksportlandet
kan anmode om fremlæggelse af de nærmere oplysninger, der ligger til grund for de vigtigste kendsgerninger og betragtninger,
på grundlag af hvilke der er indført midlertidige foranstaltninger. Anmodninger om en sådan fremlæggelse af oplysninger indgives
skriftligt umiddelbart efter indførelsen af de midlertidige foranstaltninger, og fremlæggelse af oplysningerne finder sted
skriftligt hurtigst muligt herefter.
2.      De parter, der er nævnt i stk. 1, kan anmode om endelig fremlæggelse af de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag
af hvilke det påtænkes at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger eller afslutning af en undersøgelse eller en procedure
uden indførelse af foranstaltninger, idet der lægges særlig vægt på at fremlægge sådanne kendsgerninger og betragtninger,
som afviger fra dem, der lå til grund for indførelsen af de midlertidige foranstaltninger.
[…]
4.      Den endelige fremlæggelse af oplysninger finder sted skriftligt. Oplysningerne fremlægges snarest muligt under behørig hensyntagen
til kravet om beskyttelse af fortrolige oplysninger og normalt ikke senere end en måned, før der træffes endelig afgørelse,
eller Kommissionen fremlægger forslag om endelige foranstaltninger i henhold til artikel 9. Er Kommissionen ikke i stand til
at fremlægge visse kendsgerninger eller betragtninger på det pågældende tidspunkt, skal der fremlægges snarest muligt derefter.
Fremlæggelsen af oplysningerne foregriber ikke senere afgørelser, som Kommissionen eller Rådet måtte træffe, men træffes sådanne
afgørelser på grundlag af andre kendsgerninger og betragtninger, skal disse fremlægges snarest muligt.
5.      Bemærkninger, der fremsættes efter den endelige fremlæggelse af oplysninger, tages kun i betragtning, hvis de modtages inden
for en frist, som Kommissionen fastsætter i hvert enkelt tilfælde, og som skal være mindst ti dage, idet der tages behørigt
hensyn til sagens hastende karakter.«
Punkt 6.9 i aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (GATT) (EFT L 336,
s. 103, herefter »antidumpingaftalen 1994«), der fremgår af bilag 1A til overenskomsten om oprettelse af verdenshandelsorganisationen
(WTO) (EFT 1994 L 336, s. 3), foreskriver:
»Inden der træffes endelig afgørelse, underretter myndighederne alle interesserede parter om de vigtigste kendsgerninger og
betragtninger, som ligger til grund for afgørelsen om, hvorvidt der skal indføres endelige foranstaltninger. Denne underretning
bør finde sted så betids, at parterne får mulighed for at varetage deres interesser.«

Sagens baggrund og den anfægtede forordning
Sagsøgerne, Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd og Wenzhou Taima Shoes Co., Ltd, er selskaber, som fremstiller og eksporterer fodtøj
og er hjemmehørende i Kina.
Import af fodtøj fra Kina, der henhører under visse klasser i den kombinerede nomenklatur, var underlagt et kvantitativt kontingent,
som ophørte den 1. januar 2005.
Efter en klage indgivet den 30. maj 2005 af Confédération européenne de l’industrie de la chaussure (CEC) indledte Kommissionen
for De Europæiske Fællesskaber en antidumpingprocedure vedrørende indførslerne af fodtøj med overdel af læder med oprindelse
i Folkerepublikken Kina og Vietnam. Indledningsmeddelelsen af denne procedure blev offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
af 7. juli 2005 (EUT C 166, s. 14, herefter »indledningsmeddelelsen«).
Under hensyn til det betydelige antal berørte parter blev det i indledningsmeddelelsens punkt 5.1, litra a), bestemt at anvende
stikprøvekontroller i henhold til grundforordningens artikel 17.
Sagsøgerne kontaktede Kommissionen ved den 25. juli 2005 at meddele den de oplysninger, der krævedes i henhold til indledningsmeddelelsens
punkt 5.1, litra e), for at få tildelt status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår (herefter »SEM-status«)
eller i mangel heraf at blive behandlet individuelt (herefter »TI«). Ved e-mail af 13. januar 2006 forespurgte sagsøgernes
bestyrelse Kommissionen om dens hensigter vedrørende den procedure, der skulle følges hvad angår anmodningerne om SEM-status
eller TI, som var fremsat af de eksportører, der ikke var omfattet af stikprøverne, og som ikke havde fået deres anmodninger
undersøgt individuelt. Ved e-mail af 17. januar 2006 anførte Kommissionen, at den ikke ville udtale sig herom, da undersøgelsen
var i gang.
Den 23. marts 2006 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 553/2006 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen
af visse former for fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Vietnam (EUT L 98, s. 3, herefter
»den midlertidige forordning«).
I henhold til niende betragtning til den midlertidige forordning omfattede undersøgelsen af dumping og skadeperioden fra den
1. april 2004 til den 31. marts 2005 (herefter »undersøgelsesperioden«). Undersøgelsen af forhold af relevans for vurderingen
af spørgsmålet om skade omfattede perioden fra den 1. januar 2001 til udgangen af undersøgelsesperioden den 31. marts 2005
(herefter »den omhandlede periode«).
Da det var nødvendigt at fastsætte en normal værdi hvad angår varer fra eksporterende producenter i Kina og Vietnam, som måske
ikke ville blive indrømmet SEM-status, blev der med henblik på fastsættelse af en normal værdi på grundlag af oplysningerne
fra et referenceland, i dette tilfælde Den Føderative Republik Brasilien, aflagt kontrolbesøg hos tre brasilianske virksomheder
(ottende betragtning til den midlertidige forordning).
Hvad angår den pågældende vare fremgår det af betragtning 10, 11, 40 og 41 til den midlertidige forordning, at den hovedsageligt
omfatter sandaler, støvler, hverdagssko (urban footwear) og selskabssko (city shoes), der alle fremstilles med en overdel
af læder eller kunstlæder. Det ses endvidere af betragtning 12-31 til den midlertidige forordning, at Kommissionen ved varedefinitionen
har udeladt højteknologiske sportssko (Special Technology Athletic Footwear, herefter »STAF-fodtøj«), og at den har inkluderet
børnefodtøj.
Kommissionen anvendte stikprøvekontroller som led i konstateringen af dumping. I henhold til betragtning 55 til den midlertidige
forordning har 154 af de kinesiske eksporterende producenter, der meldte sig for at deltage i stikprøverne, eksporteret til
Fællesskabet i undersøgelsesperioden. I henhold til samme betragtning er disse selskaber blevet betragtet som samarbejdsvillige
og taget i betragtning ved udvælgelsen af stikprøven.
Det fremgår af betragtning 57 til den midlertidige forordning, at Kommissionen endelig foretog stikprøver hos 13 kinesiske
eksporterende producenter, som repræsenterede over 20% af den kinesiske eksportmængde til Fællesskabet. Det fremgår af betragtning
59 til samme forordning, at de kriterier, der blev taget hensyn til ved den pågældende udvælgelse, var den eksporterende producents
størrelse for det første på grundlag af eksportmængden til Fællesskabet og for det andet på grundlag af salgsmængden på hjemmemarkedet.
Hvad angår det sidste kriterium har Kommissionen i betragtning 60 til den midlertidige forordning anført, at oplysningerne
om salget på hjemmemarkedet øgede stikprøvens repræsentativitet ved at bringe oplysninger om priser og omkostninger i forbindelse
med produktion og salg af den omhandlede vare på hjemmemarkederne. Ifølge betragtning 61 til den midlertidige forordning repræsenterede
de udvalgte kinesiske selskaber i stikprøven henholdsvis 25% af eksportmængden til Fællesskabet og 42% af salget på hjemmemarkedet
af de samarbejdsvillige producenter i undersøgelsen. Det ses af samme betragtning, at udelukkelsen af STAF-fodtøj ikke i nævneværdig
grad påvirkede stikprøvernes repræsentativitet.
I henhold til betragtning 62 til den midlertidige forordning blev de samarbejdsvillige eksporterende producenter, der ikke
indgik i stikprøven, underrettet om, at en eventuel antidumpingtold på deres eksporterede varer ville blive beregnet i overensstemmelse
med grundforordningens artikel 9, stk. 6. Hvad angår disse eksporterende producenters anmodninger med henblik på beregning
af en individuel dumpingmargen i henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 6, og artikel 17, stk. 3, har Kommissionen
i betragtning 64 til den midlertidige forordning fundet, at en individuel undersøgelse af disse ville blive unødigt byrdefuldt
og have forhindret, at undersøgelsen blev afsluttet rettidigt. Under disse omstændigheder er producenternes dumpingmargen
blevet beregnet på grundlag af det vejede gennemsnit af dumpingmargenerne for de virksomheder, der indgik i stikprøven (betragtning
135 og 143 til den midlertidige forordning).
Ved skrivelse af 7. april 2006 fremsendte Kommissionen i medfør af grundforordningens artikel 14, stk. 2, og artikel 20, stk. 1,
til sagsøgerne henholdsvis en kopi af den midlertidige forordning og et dokument med oplysning om de væsentligste faktiske
omstændigheder og overvejelser, der lå til grund for indførelsen af den midlertidige told (herefter »den foreløbige underretningsskrivelse«).
Kommissionen opfordrede sagsøgerne til at fremsende eventuelle bemærkninger til disse dokumenter inden den 8. maj 2006.
Ved telefax af 7. juli 2006 fremsendte Kommissionen til sagsøgeren i henhold til grundforordningens artikel 20, stk. 2-4,
en endelig underretningsskrivelse vedrørende de væsentligste faktiske omstændigheder og overvejelser, der lå til grund for
indførelsen af en endelig antidumpingtold.
Under afsnit H i dette dokument har Kommissionen fremlagt sine overvejelser om de endelige antidumpingforanstaltninger, den
ville foreslå Rådet for Den Europæiske Union. Hvad angår typerne af foranstaltninger har Kommissionen for det første bemærket,
at producenternes tilsagn om ikke at sælge under et prisniveau, der ville have fjernet skadevoldende dumping påført EF-erhvervsgrenen,
ikke udgør passende foranstaltninger, og for det andet, at der var grundlag for at anvende et system med udskudt told (punkt
278-291 i den endelige underretningsskrivelse).
Hvad angår systemet med udskudt told har Kommissionen bemærket, at indførselsmængden har haft en skadelig virkning for EF-erhvervsgrenen
fra den 1. januar 2005, hvor kontingentordningen ophørte (jf. præmis 12 ovenfor). EF-erhvervsgrenen oplevede nemlig i de tre
første måneder i 2005, som indgik i undersøgelsesperioden (jf. præmis 17 ovenfor), det proportionelt mest mærkbare fald i
den pågældende periode hvad angår flere økonomiske indikatorer som rentabilitet, salgspriser, markedsandele, salg, beskæftigelse
og produktion. På baggrund heraf har Kommissionen ydet det kvantitative element i den skadelige dumpingpraksis særlig opmærksomhed
ved afgørelsen af, om der forelå en skade. Kommissionen har således fundet, at alene indførsel, der oversteg en vis mængde,
var skadelig, og at et indgreb i form af værditold følgelig ikke var nødvendig for at genskabe betingelserne for lige konkurrencevilkår.
Dermed skulle antidumpingtolden udelukkende anvendes på de indførte varemængder, der oversteg en vis årlig mængde. I dette
tilfælde er en sådan ordning med udskudt told passende for at fjerne en skade, idet den tager hensyn til virkningen af kontingentordningen,
og den balancerer de berørte parters interesser. Den foreslåede antidumpingtold skal således anvendes på import, der overstiger
140 mio. par sko fra Kina. Denne mængde afspejler Kommissionens vurdering af importen fra Kina i 2005, idet der er taget hensyn
til den importerede mængde i 2004 (punkt 285-287 og 291 i den endelige underretningsskrivelse).
Kommissionen har således foreslået, at der pålægges en endelig antidumpingtold, der svarer til skadesmarginen, på indførsel
af mere end 140 mio. par sko fra Kina. Denne margen blev fastsat til referenceprisernes underbudsniveau, nemlig 23% (punkt
293 i den endelige underretningsskrivelse).
Kommissionen har opfordret sagsøgerne til at fremsætte deres kommentarer til den endelige underretningsskrivelse senest den
17. juli 2006.
Ved skrivelse af 28. juli 2006 tilsendte Kommissionen sagsøgerne en supplerende endelig underretningsskrivelse. Det følger
af de første to afsnit, at skrivelsen havde til formål at oplyse de berørte parter om en ændring i forhold til sammensætningen
af den endelige antidumpingtold, der ville blive foreslået. Kommissionens Generaldirektorat for »Handel« gennemgik bemærkningerne
afgivet af visse af de berørte parter hvad angår den oprindeligt planlagte ordning med udskudt told (jf. præmis 25-27 ovenfor).
Kommissionen har ved denne skrivelse forladt tanken om en sådan ordning. Kommissionen har som led i sin nye tilgang understreget,
at importens reelt skadelige forøgelse skete i 2004 indtil afslutningen af undersøgelsesperioden, og at 2005 var det første
år, hvor importen af fodtøj fra Kina ikke længere var underlagt en kontingentordning. Endvidere har Kommissionen fastsat den
ikke skadelige importmængde ved at lægge vægt på importen fra Kina og Vietnam i 2003, nemlig 109 mio. par fodtøj. I medfør
af den nye tilgang skulle denne mængdes økonomiske betydning tages i betragtning som led i fastsættelsen af skadeniveauet.
Skadeniveauet blev således sænket for at tage hensyn til den ikke skadelige importmængde, og den endelige told blev anvendt
fra det første importerede par. I henhold til denne metode, som omfatter fire etaper, der er fremlagt i skrivelsen, har Kommissionen
for import fra Kina på grundlag af »reglen om mindste told« fastslået, at der skulle pålægges en endelig antidumpingtold svarende
til det for ophævelsen af skaden påkrævede, nemlig 16,5%.
Med henblik på at formalisere det nye forslag føjede Kommissionen til skrivelsen af 28. juli 2006 de punkter, som skulle fremgå
under det nye afsnit H til den endelige underretningsskrivelse og erstatte de punkter, der fremgår af under det dertil svarende
afsnit (jf. præmis 25 ovenfor). Kommissionen har i punkt 278 og 279, der skal fremgå under det nye afsnit H i den endelige
underretningsskrivelse, anført, at udelukkende import, der overstiger en vis mængde før ophøret af kontingentordningen, kunne
medføre en skade, således at der, som led i fastsættelsen af skadeniveauet på grundlag af resultatet af undersøgelsesperioden,
skulle tages hensyn til den omstændighed, at visse importerede mængder ikke havde medført en betydelig skade. Følgelig skulle
de mængder, der ikke medførte en betydelig skade, tages i betragtning ved fastsættelsen af skadeniveauet. Kommissionen har
i samme skrivelses punkt 280 angivet den metode, der blev iværksat.
Kommissionen opfordrede sagsøgerne til at fremsætte deres kommentarer til den supplerende endelige underretningsskrivelse
senest den 2. august 2006. Sagsøgerne afgav deres bemærkninger denne dag.
Den 5. oktober 2006 vedtog Rådet forordning (EF) nr. 1472/2006 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning
af den midlertidige told på importen af visse typer af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina
og Vietnam (EUT L 275, s. 1, herefter »den anfægtede forordning«). I henhold til den anfægtede forordning har Rådet indført
en endelig antidumpingtold på import af fodtøj med overdel af læder eller kunstlæder undtaget sportsfodtøj, STAF-fodtøj, tøfler
og andet hjemmefodtøj og fodtøj med beskyttelseståkappe med oprindelse i Kina, som henhører under flere klasser i den kombinerede
nomenklatur (den anfægtede forordnings artikel 1). Den endelige antidumpingtoldsats, der beregnes på grundlag af nettoprisen
frit leveret ved Fællesskabets grænse, er for fodtøj fra sagsøgernes produktion fastsat til 16,5%. I henhold til den anfægtede
forordnings artikel 3 gjaldt denne for en periode på to år.
Rådet har afsat betragtning 60-65 til den anfægtede forordning til spørgsmålene forbundet med flere selskabers anmodninger
om SEM-status, som Kommissionen ikke har taget stilling til.
I henhold til disse betragtninger udgør den omstændighed, at Kommissionen ikke individuelt har besvaret de anmodninger, den
var forelagt i denne henseende, ikke en tilsidesættelse af grundforordningen. Dette er derimod i overensstemmelse med grundforordningens
artikel 17. Stikprøvemetoden fastsat i denne artikel finder ligeledes anvendelse, når et stort antal af de berørte selskaber
anmoder om enten SEM-status eller TI. I denne sag gav det usædvanligt store antal anmodninger fra de berørte selskaber ikke
myndigheden andre muligheder end udelukkende at undersøge de anmodninger, der kom fra selskaber omfattet af stikprøvekontrollen,
for at forene de krav, der følger af en så individualiseret vurdering af sagsakterne som muligt inden for de obligatoriske
frister. Dette medførte, at der på alle selskaber, der ikke var omfattet af stikprøverne, anvendtes den vejede gennemsnitlige
dumpingmargen for virksomhederne omfattet af stikprøven. Det følger heraf, at klagepunkterne fremsat under den administrative
procedure, hvorefter beregningen af dumpingen ikke er repræsentativ, heller ikke kan tages til følge.
Disse betragtninger gælder ligeledes for anmodningerne om tildeling af TI.
Hvad angår det nye nødvendige toldniveau med henblik på at fjerne skaden forårsaget af import med oprindelse i Kina har Rådet
i betragtning 296-301 til den anfægtede forordning – under gengivelse af punkt 275-280 i det nye afsnit H i den endelige underretningsskrivelse
og tilføjet i den supplerende endelige underretningsskrivelse (jf. præmis 30 ovenfor) – foreslået, at der skulle tages hensyn
til særegenhederne ved denne procedure, og særligt til, at der forelå en kontingentordning indtil den 1. januar 2005. Eftersom
kontingentordningen forhindrede, at EF-erhvervsgrenen led alvorlige tab, selv om stigningen i importen, efter at denne ordning
ophørte, havde en særlig mærkbar skadelig virkning, har Rådet fundet, at udelukkende import, der oversteg en vis mængde, før
kontingentordningen blev ophævet, kunne medføre en betydelig skade. Følgelig skal skadestærsklen, der er fastsat på grundlag
af resultaterne fra undersøgelsesperioden, tage hensyn til, at visse importmængder ikke medførte en betydelig skade. Denne
operation, der er støttet på værdien af importen i 2003, medførte en skadestærskel for import fra Kina på 16,5% i stedet for
den tærskel på 23%, der ifølge betragtning 295 til den anfægtede forordning ville være blevet anvendt, såfremt Rådet ikke
havde taget hensyn til denne sags særegenheder.

Retsforhandlingerne for Retten og parternes påstande
Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 21. december 2006 har sagsøgerne anlagt de foreliggende sager.
Ved begæringer indleveret til Rettens Justitskontor den 2. april 2007 anmodede Kommissionen om tilladelse til at intervenere
i sagerne til støtte for Rådets påstande. Ved skrivelser af 4. oktober 2007 meddelte Kommissionen Retten, at den frafaldt
interventionsindlæg, men at den eventuelt ville deltage i retsmøderne.
Ved begæringer indleveret til Rettens Justitskontor den 5. april 2007 anmodede CEC om tilladelse til at intervenere i sagerne
til støtte for Rådets påstande.
Ved begæringer indleveret til Rettens Justitskontor den 13. april 2007 anmodede Provincia di Ascoli Piceno (Italien), Comune
di Monte Urano (Italien), BA.LA. di Lanciotti Vittorio & C. Sas og 16 andre italienske skoproducenter om tilladelse til at
intervenere i sagerne til støtte for Rådets påstande.
Ved kendelse af 4. september 2007 gav formanden for Rettens Anden Afdeling tilladelse til, at Kommissionen, CEC samt BA.LA.
di Lanciotti Vittorio & C. og de seksten italienske skoproducenter (herefter »de italienske producenter«) kunne intervenere.
Derimod blev Provincia di Ascoli Picenos og Comune di Monte Uranos begæringer afvist.
Da sammensætningen af Rettens afdelinger er blevet ændret, er den refererende dommer blevet tilknyttet Ottende Afdeling, og
de foreliggende sager er følgelig blevet henvist til denne afdeling.
Ved appelskrifter indleveret til Domstolens Justitskontor den 14. oktober 2007 indgav Provincia di Ascoli Piceno og Comune
di Monte Urano i henhold til artikel 57, stk. 1, i Domstolens statut en appel, hvorved de nedlagde påstand om ophævelse af
kendelsen af 4. september 2007, for så vidt som Retten herved afviste deres interventionsbegæringer. Ved to kendelser af sagt
den 25. januar 2008, Provincia di Ascoli Piceno og Comune di Monte Urano mod Rådet (forenede sager C-463/07 P(I) og C-462/07
P(I)) forkastede Domstolens præsident disse appeller.
CEC og de italienske producenter har indgivet interventionsindlæg henholdsvis den 15. og den 18. oktober 2007.
Ved kendelse afsagt den 8. januar 2009 besluttede formanden for Rettens Ottende Afdeling efter høring af parterne, i medfør
af artikel 50 i Rettens procesreglement, at sagerne T-407/06 og T-408/06 skulle forenes med henblik på den mundtlige forhandling
og dommen.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede spørgsmål fra Retten i retsmødet den 11. februar 2009.
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede forordning annulleres, for så vidt som den vedrører dem.
–        Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
–        Intervenienterne tilpligtes at bære deres egne omkostninger.
Rådet har nedlagt følgende påstande:
–        Sagerne afvises, eller Rådet frifindes.
–        Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at Rådet frifindes.
CEC og de italienske producenter har nedlagt følgende påstande:
–        Rådet frifindes.
–        Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
Sagsøgerne har til støtte for søgsmålet påberåbt sig følgende syv anbringender:
–        Der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b) og c), og af ligebehandlingsprincippet.
–        Der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 9, stk. 5.
–        Der er sket en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
–        Der er sket en tilsidesættelse af retten til forsvar, af begrundelsespligten og af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.
–        Der er foretaget en urigtig beregning af dumpingmarginen.
–        Der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 20 og af retten til forsvar, ligesom der foreligger en begrundelsesmangel
hvad angår den skade, EF-erhvervsgrenen har lidt.
–        Der er foretaget urigtig retsanvendelse og anlagt et åbenbart urigtigt skøn hvad angår den skade, EF-erhvervsgrenen er påført.
Ved de tre første og det femte anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen flere gange har foretaget urigtig
retsanvendelse, for så vidt som den har afslået SEM-status eller TI uden dog at undersøge deres anmodning om SEM-status eller
TI.
Alle disse anbringender skal undersøges samlet nedenfor.

De tre første anbringender samt det femte anbringende, henholdsvis om en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2,
stk. 7, litra b) og c), og artikel 9, stk. 5, tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af
den berettigede forventning samt urigtig beregning af sagsøgernes dumpingmargen
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at bestemmelserne i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b) og c), ikke giver mulighed
for at lægge vægt på dennes artikel 17 for at nægte en eksportør at indgive sin anmodning om SEM-status og til at få den undersøgt
af Kommissionen.
Denne tankegang følger for det første af en bogstavelig fortolkning af grundforordningens artikel 2, stk. 7. I henhold til
dennes ordlyd skal en anmodning om SEM-status nemlig indgives af og undersøges for hver producent individuelt, og fællesskabsinstitutionerne
er forpligtet til på grundlag af de af ansøgeren fremlagte beviser at besvare spørgsmålet, om denne opfylder de relevante
kriterier, uden at grundforordningens artikel 17 indfører en undtagelse i den forbindelse. Rådet kunne således hverken fastsætte
en antidumpingmargen eller behandle skadesspørgsmålene uden at have taget stilling til anmodningerne om SEM-status.
Denne tilgang bekræftes ved betragtninger omkring tilblivelseshistorien for grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b)
og c), samt ved denne bestemmelses formål, som består i en individuel undersøgelse af de forskellige virksomheders adfærd
og virksomhedsbetingelser i betragtning af de gennemførte økonomiske reformer i Kina. »Formularen for anmodning om SEM-status
eller TI« bekræfter Kommissionens forpligtelse til at undersøge en sådan anmodning uden at fastsætte undtagelser i denne forbindelse.
Rådets standpunkt er endvidere i strid med retspraksis, som allerede for det første har fastslået, at kun eksportører, som
har fremsat en anmodning og opfylder de relevante betingelser, kan tildeles SEM-status, og, for det andet, at resultatet af
vurderingen af denne anmodning ikke kan anvendes mere overordnet. Retspraksis har endvidere fastslået, at proceduren for tildeling
af SEM-status er anderledes end proceduren for vedtagelse af endelig antidumpingtold, og at institutionerne er forpligtede
til at foretage en individuel undersøgelse af hver anmodning om tildeling af nævnte status. I denne sag har sagsøgerne end
ikke haft mulighed for at anfægte institutionernes vurdering af spørgsmålet, om de opfyldte betingelserne for tildeling af
SEM-status.
Institutionernes administrative praksis, hvorefter de aldrig har afholdt sig fra at undersøge en anmodning om SEM-status,
taler ligeledes til fordel for sagsøgernes analyse, selv når der er et betydeligt antal ansøgere og på trods af stikprøvekontroller.
På samme måde pålægger ligebehandlingsprincippet institutionerne at undersøge alle anmodningerne om SEM-status og ikke kun
anmodninger fra selskaber, der indgår i stikprøven. Der er ikke nogen objektiv begrundelse for denne »forskelsbehandling«,
og grundforordningens artikel 17 kan ikke anvendes for at tillade en sådan ulige behandling af de pågældende operatører. Tværtimod
har retspraksis udelukket, at der kan anvendes stikprøver for at tage stilling til anmodninger om SEM-status eller TI. Endvidere
skader det i modsætning til, hvad Rådet har gjort gældende, repræsentativiteten af at foretage stikprøver uden at vide, hvor
stor en procentdel af de kinesiske operatører der er berettiget til SEM-status.
Således skal institutionerne, såfremt de foretager stikprøver, anvende den vejede gennemsnitlige dumpingmargen, som er fastsat
for selskaberne med SEM-status eller i givet fald TI omfattet af stikprøven, på de selskaber, der ikke indgik i stikprøven,
men hvis anmodning om SEM-status eller TI er blevet taget til følge. Denne operation, som ikke betyder, at der beregnes en
individuel dumpingmargen for hver eksportør, som ikke indgik i stikprøven, men som har SEM-status, medfører ingen administrativ
byrde, som Rådet ikke kan bære.
Den metode, institutionerne har anvendt, medfører derimod, at alle de operatører, som ikke indgik i stikprøven, behandles
ens, uden at der sondres mellem dem, som fortjener SEM-status, og andre.
Disse argumenter og konklusioner gælder ligeledes for anmodninger om TI i henhold til grundforordningens artikel 9, stk. 5.
Sagsøgerne har nemlig indgivet en anmodning om TI for det tilfælde, at deres anmodning om SEM-status ville blive afslået.
Denne bestemmelse fastsætter konkrete kriterier, hvorefter Kommissionen skal vurdere anmodningerne. Kommissionen har kun undersøgt
anmodninger om TI fra selskaber, der var en del af stikprøverne, uden at den forudgående har informeret sagsøgerne.
Sagsøgerne finder, at den bogstavelige fortolkning og formålsfortolkningen af grundforordningens artikel 9, stk. 5, ligebehandlingsprincippet
og den tidligere administrative praksis taler for disse konklusioner.
For så vidt som Retten skulle forkaste de to første anbringender, har sagsøgerne gjort gældende, at institutionerne ved ikke
at undersøge deres anmodninger om SEM-status eller TI har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
Indledningsmeddelelsen opfordrede nemlig sagsøgerne samt alle de berørte eksportører til at indgive anmodninger om SEM-status
eller TI inden for en helt fast frist og oplyste, at fastsættelsen af normalværdien for producenter, hvis anmodning blev taget
til følge, ville ske i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b). Efter sagsøgernes opfattelse kunne Kommissionen
således ikke med tilbagevirkende kraft ændre sin opfattelse og afslå at undersøge de behørigt fremsatte anmodninger. Endvidere
har Kommissionen i indledningsmeddelelsen planlagt iværksættelsen af andre bestemmelser og procedurer for at udføre stikprøverne
og undersøge anmodningerne om SEM-status eller TI. »Formularen for anmodning om SEM-status eller TI« anfører utvetydigt, at
alle anmodninger skal undersøges.
Det påhvilede således ifølge sagsøgerne institutionerne at underrette de pågældende eksportører om ændringen af den procedure,
der havde været fulgt længe. Sagsøgerne kunne, når en sådan underretning ikke forelå, retmæssigt forvente, at Kommissionen
undersøgte deres anmodninger om SEM-status eller TI, og at Rådet ville gå frem på den i præmis 61 ovenfor beskrevne måde.
Under disse omstændigheder er sagsøgerne blevet hindret i under den administrative procedure at fremlægge deres påstand om,
at deres anmodning er velbegrundet, men ligeledes om at indbringe institutionernes vurdering i den henseende for Fællesskabets
retsinstanser. Betragtninger om administrativ forenkling kan ikke rejse tvivl om sagsøgernes vurdering.
Endelig har sagsøgerne gjort gældende, at Rådet ved at anvende grundforordningens artikel 17 i stedet for dens artikel 9,
stk. 5, har brudt med sin hidtidige praksis og har foretaget en urigtig beregning af dumpingmarginen. Ifølge denne praksis
blev den vejede gennemsnitlige dumpingmargen for de operatører, som var omfattet af stikprøven og havde opnået SEM-status
eller fået TI, anvendt på de operatører, der hverken var omfattet af stikprøven eller havde opnået samme status eller fået
denne behandling. Sagsøgerne skulle ved anvendelsen af denne metode have været begunstiget af dumpingmarginen for Foshan City
Nanhai Golden Step Industrial Co., Ltd (herefter »Golden Step«), som var et selskab, der var omfattet af stikprøven og havde
opnået SEM-status. Her i sagen blev en dumpingmargen på 28,9% anvendt på sagsøgerne svarende til den vejede gennemsnitlige
dumpingmargen anvendt på de selskaber i stikprøven, hvis anmodninger om SEM-status eller TI var blevet afslået, dvs. uden
at tage højde for dumpingmarginen på 9,7% beregnet for Golden Step. Selv om det altså således forudsættes, at Rådet med rette
har villet anvende den vejede gennemsnitlige dumpingmargen for selskaberne i stikprøven på alle selskaber, der ikke var omfattet
af stikprøven, er det imidlertid ikke sket i dette tilfælde.
Rådet har først påpeget, at den prøvelse, Fællesskabets retsinstanser udøver af institutionernes skøn inden for foranstaltninger
til beskyttelse af handelen i forhold til import, der er genstand for dumping, må begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne
er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige,
at der ikke er foretaget en åbenbar urigtig vurdering af de nævnte faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning.
Endvidere bemærker Rådet, at tildelingen af SEM-status eller TI ikke i sig selv er en afslutning, men en del af beregningen
af dumpingmarginen. Institutionerne har således ikke foretaget stikprøver for at tage stilling til anmodningerne om SEM-status
eller TI, men for at fastsætte eksportørernes dumpingmargen, hvilken tilgang er tilladt i henhold til grundforordningens artikel
17. Påstanden om, at grundforordningen ikke indeholder en bestemmelse, der tillader at behandle eksportører, der indgik i
stikprøverne, anderledes end dem, som ikke er omfattet heraf, bør forkastes.
Hvad angår den fulgte procedure har Rådet anført, at institutionerne, når de foretager stikprøver på eksportører fra lande
uden markedsøkonomi, undersøger den individuelle situation for hver eksportør, der indgik i stikprøven, og i givet fald undersøger
den af denne indgivne anmodning. Hvad angår eksportører, der ikke indgik i stikprøven, anvendes den vejede gennemsnitlige
dumpingmargen fastsat for de parter, der udgjorde stikprøve, på disse (konkret 28,9%). Sidstnævnte operatører kan imidlertid
fremlægge de nødvendige oplysninger for at få beregnet en individuel dumpingmargen under de i grundforordningens artikel 17,
stk. 3, fastsatte betingelser. Denne bestemmelse giver institutionerne et vidt skøn i den forbindelse, eftersom de ikke er
forpligtet til at undersøge disse anmodninger, såfremt antallet af eksportører eller producenter er så stort, at en individuel
undersøgelse vil være urimeligt byrdefuld og hindre en rettidig afslutning af undersøgelsen. Det følger heraf, at tildelingen
af SEM-status til en eksportør, der ikke indgik i stikprøven, på ingen måde påvirker denne eksportørs situation, når Kommissionen
beslutter ikke at beregne en individuel dumpingmargen i forhold til den pågældende i henhold til grundforordningens artikel
17, stk. 3.
I denne sag har 141 kinesiske eksportører og 73 vietnamesiske eksportører, der ikke var omfattet af stikprøven, indgivet anmodninger
om SEM-status eller TI. Institutionerne har således i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, med rette ikke undersøgt
disse anmodninger, eftersom en sådan undersøgelse selv ved en dokumentanalyse ville gøre en rettidig afslutning af undersøgelsen
materielt umulig. Under disse forudsætninger har Rådet anvendt den vejede gennemsnitlige dumpingmargen for alle eksportørerne
i stikprøven på de eksportører, der ikke var omfattet af stikprøven.
Det er Rådets opfattelse, at den af sagsøgerne påberåbte retspraksis hverken vedrører den måde, hvorpå institutionerne skal
foretage stikprøver for at beregne dumpingmarginerne i tilfælde af eksport fra lande uden markedsøkonomi, eller tager stilling
til vurderingen af anmodninger om SEM-status fra selskaber, der ikke indgik i stikprøven. Den påberåbte retspraksis støtter
følgelig ikke nyttigt sagsøgernes opfattelse.
Endvidere er det uden betydning, at institutionerne som led i tidligere procedurer, der omfattede et mindre antal selskaber,
har undersøgt anmodninger om SEM-status eller TI indgivet af operatører, der ikke var omfattet af stikprøven, eftersom den
i denne sag fulgte procedure er i overensstemmelse med grundforordningens artikel 17, stk. 3, samt at den skønsmargen, institutionerne
er tildelt, tilsigter at give dem mulighed for at tilpasse deres praksis hver enkelt sags konkrete forhold. Det følger heraf,
at institutionerne ikke har tilsidesat »princippet om forbud mod forskelsbehandling«. Endvidere er forskellen i behandlingen
af de selskaber, der indgik i stikprøven, og de selskaber, der ikke indgik heri, objektivt begrundet i det usædvanligt store
antal anmodninger, hvis individuelle undersøgelse ville have medført, at undersøgelsen ikke kunne afsluttes rettidigt.
Tillige er anvendelsen af den vejede gennemsnitlige dumpingmargen fastsat for selskaberne i stikprøven, som var indrømmet
SEM-status eller i givet fald TI, på selskaber, der ikke var omfattet af stikprøven, blot en mulighed, institutionerne har.
Imidlertid pålægger grundforordningen dem ikke at følge denne tilgang. Sagsøgerne har i øvrigt ikke bevist, at anvendelsen
af grundforordningens artikel 17 i denne sag medførte et åbenbart urigtigt resultat.
Ifølge Rådet kan det andet anbringende af samme årsager ikke tiltrædes, eftersom de processuelle regler for undersøgelsen
af anmodninger om SEM-status og TI er de samme.
Hvad angår det tredje anbringende har Rådet påpeget, at en udbytterig påberåbelse af princippet om beskyttelse af den berettigede
forventning for det første forudsætter, at institutionen har givet den interesserede individuelle, præcise og ubetingede løfter,
og for det andet, at disse løfter har skabt begrundede forhåbninger hos denne. Ingen af disse betingelser er dog opfyldt i
denne sag.
Kommissionen har nemlig på intet tidspunkt givet sagsøgerne et præcist og ubetinget løfte om, at den ville vurdere deres anmodninger
om SEM-status eller TI, selv om de ikke var omfattet af stikprøven. Indledningsmeddelelsen fastsætter i den forbindelse i
punkt 5.1, litra b), selv om Kommissionen, såfremt den foretog stikprøver for de eksporterende producenter, kunne beslutte
ikke at beregne individuelle dumpingmarginer for dem, der ikke var omfattet af stikprøven, såfremt antallet heraf var så stort,
at en individuel undersøgelse ville være unødigt byrdefuld og ville have forhindret, at undersøgelsen blev afsluttet rettidigt.
Alle veloplyste operatører kan således forstå, at Kommissionen, medmindre operatøren var omfattet af stikprøven, eller antallet
af eksporterende producenter var lavere end forventet, ikke ville fastsætte en individuel dumpingmargen, ikke ville beregne
normalværdien på baggrund af oplysninger om dens forenelighed og således ikke ville tage stilling til dens anmodning om SEM-status
eller TI. Hvad angår »formularen for anmodning om SEM-status eller TI« forholder det sig på samme måde, eftersom Kommissionen,
da denne formular blev sendt til producenterne, hverken var bekendt med antallet af anmodninger, den ville modtage, eller
navnene eller identiteten på de selskaber, der ville blive omfattet af stikprøven. Denne formular kan dermed ikke fortolkes
som et præcist løfte om, at alle anmodninger om SEM-status eller TI ville live undersøgt.
Herudover har sagsøgerne ikke godtgjort, at de har lidt et tab som følge af, at deres berettigede forventning angiveligt skulle
være tilsidesat. Endelig har institutionerne ved deres handlinger hverken afveget fra en tidligere praksis eller overskredet
grænserne for deres skønsbeføjelser.
Hvad angår det femte anbringende har Rådet gjort gældende, at de argumenter, der er fremlagt som led i dette anbringende,
er støttet på en urigtig forudsætning om, at institutionerne har foretaget stikprøver for at tage stilling til anmodningerne
om SEM-status eller TI. Tillige har Rådet anvendt den vejede gennemsnitlige dumpingmargen for alle de selskaber, der var omfattet
af stikprøverne (herunder Golden Step) på sagsøgerne.
CEC har støttet Rådets argumenter og fremhævet, at Kommissionen har anvendt stikprøver for at beregne dumpingmarginer, ikke
for at tage stilling til anmodninger om SEM-status eller TI. I betragtning af antallet af eksportører, der har anmodet om
SEM-status eller TI, er betingelserne for at anvende denne metode helt åbenlyst opfyldt. Institutionerne havde således i henhold
til grundforordningens artikel 17, stk. 3, ikke pligt til at tage stilling til anmodningerne om SEM-status eller TI fra eksportører,
der ikke var omfattet af stikprøven, eftersom en sådan undersøgelse ville have forhindret en rettidig afslutning af undersøgelsen.
Desuden ville en sådan pligt være i strid med denne bestemmelses formål.
Hvad angår den påståede tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning har CEC tilføjet, at de
erhvervsdrivende ikke med rimelighed kan have en berettiget forventning om, at der opretholdes en situation, der kan ændres
som led i fællesskabsinstitutionernes skønsbeføjelser.
Rettens bemærkninger
For det første skal det bemærkes, at anvendelsen af stikprøver i henhold til affattelsen af grundforordningens artikel 17,
stk. 1 og 3, som metode, der giver mulighed for at imødegå det betydelige antal ansøgere, eksportører, importører, varetyper
eller varetransaktioner, udgør en begrænsning af undersøgelsen. Denne vurdering bekræftes af grundforordningens artikel 9,
stk. 6, hvorefter de producenter, der ikke indgår i stikprøven, ikke er omfattet af undersøgelsen.
Grundforordningen bestemmer imidlertid, at institutionerne, når denne begrænsning foretages, skal opfylde to krav. Først og
fremmest skal den iværksatte stikprøve være repræsentativ i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 1 og 2. Endvidere
bestemmer grundforordningens artikel 9, stk. 6, at den dumpingmargen, som fastsættes for de producenter, der ikke indgik i
stikprøven, ikke må overstige den vejede gennemsnitlige dumpingmargen fastsat for parterne i stikprøven.
For det andet giver sidstnævnte bestemmelse læst i sammenhæng med grundforordningens artikel 17, stk. 3, som den henviser
til, mulighed for, at hver producent, der ikke indgik i stikprøven, kan anmode om individuel beregning af dumpingmarginen
på betingelse af, at der fremlægges alle nødvendige oplysninger inden for de fastsatte frister i den forbindelse, og at denne
operation hverken gør Kommissionens opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer, at undersøgelsen bliver afsluttet rettidigt.
For det tredje bestemmer grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), at den normale værdi fastsættes i overensstemmelse
med stk. 1-6, hvis det på grundlag af henvendelser fra en eller flere producenter, der er omfattet af undersøgelsen, godtgøres,
at betingelserne i samme stykkes litra c) er opfyldt.
Som Rådet har gjort gældende, kan de producenter, der ikke indgik i stikprøven, således udelukkende i henhold til grundforordningens
artikel 17, stk. 3, anmode om beregning af en individuel dumpingmargen, der forudsætter, at en anmodning om SEM-status eller
TI accepteres, når der er tale om et land omhandlet af denne forordnings artikel 2, stk. 7, litra b). Imidlertid giver sidstnævnte
bestemmelse Kommissionen beføjelse til at vurdere, om undersøgelse af dem i betragtning af antallet af anmodninger om SEM-status
eller TI gør dens opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer, at undersøgelsen afsluttes rettidigt.
Det følger først og fremmest af det ovenstående, at grundforordningen, såfremt der anvendes stikprøver, ikke tildeler de operatører,
der ikke indgik i stikprøven, en ubetinget ret til at få beregnet en individuel dumpingmargen. Accepten af en sådan anmodning
afhænger nemlig af Kommissionens beslutning vedrørende anvendelse af grundforordningens artikel 17, stk. 3.
Herudover er Kommissionen ikke forpligtet til at undersøge anmodninger om SEM-status eller TI fra operatører, der ikke indgik
i stikprøven, når den som led i anvendelsen af grundforordningens artikel 17, stk. 3, har fastslået, at beregningen af individuelle
dumpingmarginer gør dens opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer undersøgelsen i at blive afsluttet rettidigt, eftersom
tildelingen af SEM-status eller TI i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), udelukkende tjener til at
fastsætte metoden til beregning af den normale værdi med henblik på at beregne disse marginer.
Endelig anfægtes det i denne sag ikke, at beregningen af de individuelle dumpingmarginer for alle operatører, som ikke indgik
i stikprøven, og som har indgivet anmodninger herom, gør institutionernes opgave unødigt byrdefuld eller forhindrer, at undersøgelsen
afsluttes rettidigt.
Sagsøgernes argumentation om, at Kommissionen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b) og c), er forpligtet
til at undersøge anmodninger om SEM-status eller TI fra operatører, der ikke indgik i stikprøven, også når en individuel dumpingmargen
ikke anvendes på dem, kan dermed ikke tages til følge. Det skal i den forbindelse tilføjes, at retspraksis som påberåbt af
sagsøgerne, hvorefter Kommissionen tager stilling til tildeling af SEM-status på baggrund af en undersøgelse af hver anmodning,
den forelægges, ikke medfører, at denne institution skal undersøge hver anmodning, selv når den planlægger at beregne de individuelle
dumpingmarginer i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3.
Det samme gælder for sagsøgernes argument om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet mellem de selskaber, der indgik
i stikprøven, og dem, der ikke er omfattet heraf (jf. præmis 60 ovenfor). Disse to selskabskategorier befinder sig nemlig
i forskellige situationer, eftersom Kommissionen for de første nødvendigvis skal beregne en individuel dumpingmargen, hvilket
forudsætter en undersøgelse og accept af en anmodning om SEM-status eller TI, mens den ikke er forpligtet til at fastsætte
en individuel margen for de sidste.   En overholdelse af ligebehandlingsprincippet, som forbyder dels, at ens situationer
behandles forskelligt, dels at forskellige situationer behandles ens, medmindre der foreligger objektive grunde herfor, kræver
følgelig ikke, at disse to kategorier selskaber behandles ens.
Hvad angår argumentet om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet mellem de selskaber, der ikke indgik i stikprøven,
kan det i modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende, i denne sag ikke antages, at dette princip pålagde Kommissionen
at tage stilling til samtlige anmodninger om SEM-status eller TI, den er forelagt, hvorfor den gennemsnitlige dumpingmargen
for de selskaber, som indgik i stikprøven, og som fik tildelt SEM-status eller TI, kan anvendes på de producenter eller eksportører,
som ikke indgik i stikprøven, men som fik tildelt SEM-status eller TI.
Som bemærket i præmis 87-91 ovenfor, er institutionerne, såfremt antallet af anmodninger om SEM-status eller TI er så stort,
at undersøgelsen heraf forhindrer institutionerne i at afslutte undersøgelsen rettidigt, i henhold til grundforordningens
artikel 17, stk. 3, nemlig ikke forpligtet til at tage stilling til alle disse anmodninger, selv ikke med det ene formål at
sondre i relation til de selskaber, der ikke indgik i stikprøven, mellem dem, som muligvis kunne få tildelt SEM-status eller
TI, for at anvende den gennemsnitlige dumpingmargen for de selskaber, som var omfattet af stikprøven, og som havde fået tildelt
SEM-status eller TI, på disse, uden dog at beregne en individuel dumpingmargen.
I denne sag var Kommissionen forelagt 141 anmodninger om SEM-status eller TI fra kinesiske eksporterende producenter, hvorfor
den med føje fandt, at antallet af anmodninger var åbenbart for stort til at undersøge dem individuelt uden at forhindre,
at undersøgelsen blev afsluttet rettidigt, selv om det forudsættes, at det havde været muligt at undersøge dem udelukkende
på baggrund af en dokumentanalyse, uden at det havde været nødvendigt at efterprøve disse oplysninger ved kontrolbesøg hos
de pågældende producenter eller eksportører.
Det skal dermed fastslås, at den af sagsøgerne påberåbte forskelsbehandling i forbindelse med stikprøverne i henhold til grundforordningens
artikel 17 i denne sag er objektivt begrundet som følge af det særligt store antal anmodninger om SEM-status eller TI, som
var indgivet til Kommissionen.
Selv om Kommissionen således med føje kunne handle på den af sagsøgerne beskrevne måde i præmis 61 ovenfor, var den hverken
i henhold til grundforordningen eller til ligebehandlingsprincippet tvunget til at følge denne fremgangsmåde.
Af de samme grunde kan det andet anbringende ikke tages til følge, eftersom de samme betragtninger gælder for undersøgelsen
af anmodninger af TI fra selskaber, der ikke var omfattet af stikprøven.
Hvad angår den påståede tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning følger det af fast retspraksis,
at dette princip gælder for enhver retsundergiven med begrundede forventninger, som en fællesskabsinstitution har givet anledning
til. I øvrigt kan ingen påberåbe sig en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt
administrationen ikke har afgivet præcise løfter (Domstolens dom af 22.6.2006, forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien
og Forum 187 mod Kommissionen, præmis 147).
Det følger af indledningsmeddelelsens punkt 5.1, litra a), nr. 1), fjerde led, og navnlig af fodnote 1 indsat under dette
punkt, at Kommissionen oplyste de pågældende operatører om muligheden for at anvende stikprøver i henhold til grundforordningens
artikel 17, og at selskaber, der ikke var omfattet af stikprøven, i dette tilfælde kunne anmode om beregning af individuelle
marginer i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3. Denne oplysning blev gentaget i indledningsmeddelelsens punkt
5.1, litra b). Den omstændighed, at de pågældende operatører blev opfordret til at indgive en anmodning om SEM-status eller
TI, svarer således ikke til et præcist, ubetinget og samstemmende løfte.
I forlængelse heraf skal det ligeledes fastslås, at det forhold, at Kommissionen over et betydeligt tidsrum ikke har reageret,
ikke kan anses for at udgøre et løfte, som ville kunne skabe en berettiget forventning hos sagsøgerne. Denne manglende reaktion
påvirker nemlig ikke betydningen af den klare formulering anvendt i indledningsmeddelelsen.
Hvad angår klagepunktet om brud på den praksis, som institutionerne tidligere har fulgt som led i tidligere undersøgelser,
skal det påpeges, at Kommissionen ikke har overskredet sin skønsmargen i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3,
ved at finde, at undersøgelsen af alle anmodningerne om SEM-status eller TI fra de kinesiske eksporterende producenter, der
ikke var omfattet af stikprøven, ville have forhindret den i at afslutte undersøgelsen rettidigt i henhold til grundforordningens
frister. Det er fast retspraksis, at når institutionerne har et skøn med hensyn til valget af de midler, der er nødvendige
for at virkeliggøre deres politik, kan de erhvervsdrivende ikke have nogen berettiget forventning om, at det oprindeligt valgte
middel vil blive opretholdt, idet dette middel kan blive ændret af institutionerne som led i udøvelsen af deres kompetence
(Domstolens dom af 7.5.1987, sag 258/84, Nippon Seiko mod Rådet, Sml. s. 1923, præmis 34, og af 10.3.1992, sag C-171/87, Canon
mod Rådet, Sml. I, s. 1237, præmis 41).
Hvad angår det femte anbringende skal det endelig bemærkes, at institutionerne ikke har foretaget en urigtig beregning af
sagsøgernes dumpingmargen, eftersom de ikke har foretaget urigtig retsanvendelse ved at undlade at undersøge anmodninger om
SEM-status eller TI fra operatører, der ikke var omfattet af stikprøven, og ved at anvende stikprøveselskabernes gennemsnitlige
dumpingmargen på de sidstnævnte. Det skal, som Rådet har præciseret, i den forbindelse tilføjes, at Golden Steps dumpingmargen
blev taget i betragtning med henblik på stikprøvens vejede gennemsnitlige dumpingmargen.
Det følger heraf, at de tre første og det femte anbringende ikke kan tages til følge.

Det fjerde anbringende om en tilsidesættelse af retten til forsvar, af begrundelsespligten og af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at fællesskabsinstitutionerne ved først i juli 2006 at oplyse dem om, at de ikke ville vurdere
deres anmodninger om SEM-status eller TI, har tilsidesat sagsøgernes ret til forsvar samt grundforordningens artikel 18, stk. 4,
og har tilsidesat pligten til at begrunde deres beslutning. Selv om sagsøgerne rigtignok ved den endelige skrivelse om underretning
fik kendskab til, at deres anmodninger om SEM-status eller TI ikke ville blive undersøgt, fordi de ikke indgik i stikprøven,
er forholdet dog det, at de på dette tidspunkt ikke længere havde mulighed for at anfægte beslutningen om sammensætning af
stikprøven. I den midlertidige forordning anføres det hverken, at anmodninger om SEM-status eller TI fra producenter, der
ikke var omfattet af stikprøven, ikke ville blive undersøgt, eller at stikprøven blev udtaget under hensyn til den procentdel
af de kinesiske operatører, der var berettiget til SEM-status. Sagsøgerne opfordrer endvidere Rådet til at fremlægge skrivelsen
fra den kinesiske regering, hvorved sidstnævnte anfægtede stikprøvens repræsentativitet.
Sagsøgerne er blevet forhindret i at anmode Kommissionen om at sammensætte stikprøven på grundlag af de ansøgere, der kunne
opnå SEM-status, eftersom Kommissionen i undersøgelsens første 11 måneder ikke oplyste metoden til sammensætning af stikprøven.
Dette forhold er ligeledes en tilsidesættelse af punkt 6.9 i antidumpingaftalen 1994 (jf. præmis 10 ovenfor). Desuden kan
det ikke udelukkes, at de kinesiske myndigheder ville have bestridt sammensætningen af stikprøven, såfremt de havde vidst,
at institutionerne ikke ville undersøge anmodninger om SEM-status eller TI fra selskaber, der ikke var en del heraf. Under
disse omstændigheder er sagsøgernes ret til en effektiv domstolsbeskyttelse ligeledes blevet bragt i fare, eftersom de ikke
har haft mulighed for at fremsætte deres argumenter vedrørende afslaget på deres anmodninger om SEM-status eller TI.
Rådet har, støttet af Kommissionen, CEC og de italienske producenter, bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Der skal indledningsvis henvises til fast retspraksis, hvorefter de virksomheder, der er omfattet af en undersøgelsesprocedure
forud for vedtagelsen af en antidumpingforordning, i henhold til princippet om retten til forsvar skal have mulighed for under
den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte
faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin vurdering af, at der foreligger dumping
og en deraf følgende skade (Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, Sml. I, s. 3187, præmis
17, og af 3.10.2000, sag C-458/98 P, Industrie des poudres sphériques mod Rådet, Sml. I, s. 8147, præmis 99, samt Rettens
dom af 19.11.1998, sag T-147/97, Champion Stationery m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 4137, præmis 55, og af 21.11.2002, sag T-88/98,
Kundan og Tata mod Rådet, Sml. II, s. 4897, præmis 132).
I denne sag skal det, som det ses af betragtning 62, 64, 135 og 143 til den midlertidige forordning, bemærkes, at Kommissionen
har anført, at en eventuel antidumpingtold på de producenter, der ikke indgik i indgik i stikprøven, ville blive beregnet
i overensstemmelse med grundforordningens artikel 9, stk. 6, og at disse producenters antidumpingmargen blev beregnet på grundlag
af det vejede gennemsnit af dumpingmarginerne for de virksomheder, der indgik i stikprøven.
Kommissionen har således i den midlertidige forordning fremlagt sine synspunkter hvad angår beregningsmetoden til dumpingmarginen
for de operatører, der ikke indgik i stikprøven, hvilket bestod i at anvende den vejede gennemsnitlige dumpingmargen for selskaberne
i stikprøven. Denne metode betød, at anmodninger om SEM-status eller TI fra disse operatører ikke blev undersøgt, idet en
sådan undersøgelse ville være nyttig som led i den pågældende procedure.
Det følger heraf, at sagsøgerne allerede fra tidspunktet for meddelelsen af den midlertidige forordning og den foreløbige
underretningsskrivelse (jf. præmis 23 ovenfor) havde mulighed for at fremsætte deres synspunkter om Kommissionens metode til
beregning af deres dumpingmargen. Af disse årsager kan anbringendet om tilsidesættelse af punkt 6.9 i antidumpingaftalen 1994
ikke tages til følge, eftersom denne bestemmelse blot pålægger de myndigheder, der står for undersøgelsen, at angive de faktiske
forhold og overvejelser, der ligger til grund for pålæggelsen af den endelige told.
Hvad angår klagepunktet om, at Kommissionen skulle have meddelt sagsøgerne sin hensigt til ikke at undersøge deres anmodninger
om SEM-status eller TI på et tidspunkt, der ville give dem mulighed for nyttigt at anfægte stikprøvens repræsentativitet,
skal det som anført i præmis 100 ovenfor bemærkes, at Kommissionen i indledningsmeddelelsen oplyste de pågældende operatører
om muligheden for at anvende stikprøver i henhold til grundforordningens artikel 17, og at selskaber, der ikke var omfattet
af stikprøven, i dette tilfælde kunne anmode om beregning af individuelle marginer i henhold til grundforordningens artikel
17, stk. 3.
I betragtning af, at den manglende undersøgelse af anmodningerne om SEM-status eller TI fra virksomheder, der ikke indgik
i stikprøven, udgør et skridt i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), og artikel 17 (jf. præmis
88-91 ovenfor), kunne sagsøgerne fra indledningen af proceduren vide, at Kommissionen kunne undlade at undersøge sådanne anmodninger,
såfremt betingelserne i denne forordnings artikel 17, stk. 3, var opfyldt. Endvidere var Kommissionen ikke forpligtet til
at tage endelig stilling hertil fra tidspunktet for indledningen af proceduren, eftersom den på det tidspunkt ikke var i besiddelse
af de elementer, der gav den mulighed for at vurdere, om den kunne beregne de individuelle dumpingmarginer for de operatører,
der ikke indgik i stikprøven. Dette anbringende må således forkastes.
Eftersom klagepunkterne beskrevet i præmis 106 ovenfor er støttet på den forudsætning, at institutionerne har tilsidesat deres
pligt til at beskytte sagsøgernes ret til forsvar, skal de ligeledes forkastes.
Det følger heraf, at det fjerde anbringende skal forkastes.

Det sjette anbringende om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 20 og af retten til forsvar samt om begrundelsesmangel
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at institutionerne ikke på passende vis har meddelt dem den nye analyse af de faktiske forhold
hvad angår den skade, EF-erhvervsgrenen er påført, og at de heller ikke har givet dem mulighed for at fremsætte deres bemærkninger
til den nye vurdering af sammensætningen af den endelige antidumpingtold (jf. præmis 24-30 ovenfor). Endvidere har Kommissionen
ikke givet en tilstrækkelig forklaring på, hvorfor den ændrede sin analyse og anvendte andre oplysninger end i sit første
forslag.
Skønt Kommissionen i den endelige underretningsskrivelse af 7. juli 2006 fastslog, at importen af 140 mio. par fodtøj pr.
år ikke skadede EF-erhvervsgrenen, har den nedsat dette tal betydeligt til 41,5 mio. par i sin supplerende endelige underretningsskrivelse
af 28. juli 2006 uden at forklare begrundelsen for denne ændring, som »derimod ville medføre« en overvæltning af toldværdien
pålagt Kina og Vietnam ved en manipulation på grundlag af referenceårene. Hvad angår den økonomiske årsag til de kontingenter,
der indføres ved et system med udskudt told, skal de imødegå det pres, der følger af importmængden, som alligevel ikke anses
for at være resultatet af illoyal praksis, eftersom antidumpingforanstaltningerne er udviklet til at imødegå illoyal praksis
som dumping. Forskellene mellem de to systemer er lige så betydelige på niveauet for international handel, eftersom et system
med udskudt told betyder, at en importmængde er fritaget for al told, mens det endeligt vedtagne system rammer al import.
I betragtning af disse forskelle er den af Kommissionen tildelte frist til sagsøgerne på fem dage for at fremlægge deres bemærkninger
til det nye forslag utilstrækkelig, hvilket sagsøgerne har klaget over under den administrative procedure.
Den anfægtede forordning, som i betragtning 301 følger Kommissionens sidste forslag, indeholder ikke en tilstrækkelig begrundelse
for denne forskel og angiver ikke grunde, der berettiger til anvendelsen af den nye metode. Betragtning 301 til den anfægtede
beslutning gentager derimod blot affattelsen af punkt 280 i den supplerende endelige underretningsskrivelse, som ikke indeholder
flere oplysninger. Desuden indeholder den supplerende endelige underretningsskrivelse ingen tal eller beregning, der understøtter
metoden beskrevet i betragtning 301 til den anfægtede forordning, og den giver ikke mulighed for at forklare anvendelsen af
år, værdier og mængder, som er forskellige fra de i det første forslag anvendte. Institutionerne har tillige overtrådt grundforordningens
artikel 20, som kræver meddelelse af detaljer, der understøttede grundlæggende faktiske omstændigheder og betragtninger, som
Kommissionen vil lægge til grund for et forslag til vedtagelse af endelige foranstaltninger. Den faktiske vurdering, der understøtter
Kommissionens tilgang, er nemlig hverken blevet forklaret eller begrundet.
Herudover har Kommissionen krænket sagsøgernes ret til forsvar, idet den ikke har givet dem mulighed for nyttigt at gøres
deres indstilling til en række vigtige spørgsmål gældende, såsom det nye forslags rimelighed, de faktiske forholds og påberåbte
omstændigheders rigtighed, Kommissionens udførte beregninger og fremlagte forhold til støtte for dens konklusioner om dumping
og skaden på EF-erhvervsgrenen. De to systemer er nemlig kendetegnet ved grundlæggende forskelle i den faktiske vurdering,
de er støttet på. Disse forskelle medførte radikalt forskellige følger for de kinesiske og vietnamesiske producenter, uden
at Kommissionen dog forklarede, hvordan den nåede til dette resultat, eller gav de berørte lejlighed til at udøve deres ret
til forsvar.
Rådets forsøg på at mindske forskellene mellem de to forslag ved at anføre, at det vedtagne system tog hensyn til, at udelukkende
import over en vis mængde påførte en skade, fører til pålæggelse af en antidumpingtold på import, som ikke påførte en skade,
hvilket er i strid med grundforordningens artikel 1, stk. 1. Den omstændighed, at sagsøgerne kunne fremsætte bemærkninger
til dette system inden for en kortere frist end minimumsfristen på ti dage fastsat i grundforordningens artikel 20, stk. 5,
kan endvidere ikke lægges disse til last og kan heller ikke udbedre de utilstrækkelige oplysninger fremlagt af Kommissionen.
Spørgsmålet, om den af Kommissionen fastsatte frist var passende til overholdelse af sagsøgernes ret til forsvar, skal nemlig
vurderes under hensyn til omfanget af ændringen af den af Kommissionen vedtagne metode samt til manglen på oplysninger eller
forklaringer om den nye retlige og faktiske vurdering. Sagsøgerne har i den forbindelse bemærket, at den omstændighed, at
de har kunnet fremsætte nogle kommentarer, er af begrænset betydning og ikke medfører, at kravene i grundforordningens artikel
20, de almindelige fællesskabsretlige grundsætninger og WTO-reglerne er opfyldt, når institutionerne ikke giver passende forklaringer
på metoden og vurderingen af de faktiske forhold, de anvender. Endvidere har Kommissionen selv anvendt en meget stram tidsplan,
hvilket udelukkede enhver udvidelse af den tildelte frist for at fremsætte kommentarer til den supplerende endelige underretningsskrivelse.
Desuden vedrørte drøftelserne, der strakte sig over flere måneder, systemet om udskudt told og ikke det endeligt vedtagne
system.
Ifølge sagsøgerne har de som følge af den supplerende endelige underretningsskrivelses fejl og den utilstrækkelige tildelte
frist hverken har haft mulighed for at forelægge Kommissionen årsagerne til, at den vedtagne tilgang er upassende og urimelig,
eller kunnet fremlægge deres syn på metoden eller taloplysningerne til støtte for det i dette dokument indeholdte forslag.
Institutionerne har således tilsidesat grundforordningens artikel 20 ved ikke at meddele sagsøgerne de væsentlige faktiske
omstændigheder og betragtninger, der ligger til grund for den anfægtede forordning.
Endelig har sagsøgerne tilføjet, at de, såfremt de på passende vis kunne have fremsat kommentarer til den supplerende endelige
underretningsskrivelse, for det første ville have gjort gældende, at det foreslåede system udgjorde en tilsidesættelse af
grundforordningens artikel 1, stk. 1, for så vidt som det pålagde en antidumpingtold på import, der ikke medførte en skade,
for det andet, at en individuel skadesmargen skulle beregnes for hver af dem, og for det tredje, at Kommissionens sidste forslag
er urimeligt og uforholdsmæssigt, idet den reviderede faktiske vurdering, som hverken var forklaret eller begrundet, »derimod
ville medføre« en omvendt bevisbyrde i forhold til antidumpingforanstaltningerne mellem Kina og Vietnam.
Rådet har bemærket, at såvel systemet med udskudt told som den endeligt anvendte metode er støttet på tanken om, at udelukkende
den import, der overstiger en vis mængde, i denne sag medførte en betydelig skade, og at der skulle tages hensyn til denne
omstændighed i den metode, som blev anvendt for at fastsætte den endelige antidumpingtold. Alene måden at tage hensyn til
denne omstændighed er funktionsmæssigt forskellig fra beregningen af den endeligt valgte beregning af den endelige antidumpingtold.
Rådet har understreget, at Kommissionen med vedtagelsen af den supplerende endelige underretningsskrivelse ikke havde adgang
til den »ikke skadevoldende værdi«, som ifølge sagsøgerne ikke kan beregnes ud fra de elementer, de er blevet meddelt. Tværtimod
er det kvantitative element i dumping, dvs. den importmængde, der er genstand for dumping, forblevet det grundlæggende forhold
i den nye metode, selv om henvisninger til importværdien for et givet år kunne beregnes på grundlag af oplysningerne i punkt
157 og 159 i den endelige underretningsskrivelse.
Endvidere gav fremlæggelsen af den metode, hvorefter den økonomiske betydning af den importmængde, der ikke er skadevoldende,
blev taget i betragtning som led i fastsættelsen af skadeniveauet (jf. præmis 29 ovenfor), sagsøgerne mulighed for at fremsætte
detaljerede bemærkninger hertil i deres e-mail af 2. august 2006. Såfremt sagsøgerne havde behov for yderligere oplysninger
for at udøve deres rettigheder, skulle de fremsætte en præcis anmodning herom.
Rådet har, støttet af CEC, ligeledes afvist, at der er sket en tilsidesættelse af retten til forsvar, fordi sagsøgerne kun
havde fem dage til at fremsætte deres synspunkter på den supplerende endelige underretningsskrivelse. Den pågældende frist
må være tilstrækkelig, eftersom sagsøgerne, for det første, hverken fremsatte bemærkninger til den supplerende endelige underretningsskrivelse
eller anmodede om forlængelse af fristen tildelt hertil, for det andet, fordi proceduren allerede var på et meget fremskredent
stadium, og for det tredje, fordi hensyntagen til det kvantitative element i dumping var blevet drøftet i måneder. Under alle
omstændigheder har sagsøgerne ikke godtgjort, at de var forhindret i at forsvare deres interesser som følge af denne frist,
idet de fremlagde detaljerede bemærkninger hertil, uden at stævningen tager hensyn til andre forhold, som de kunne fremlægge.
Rådet har i betragtning heraf anført, at det ikke er nødvendigt at kommentere de argumenter, sagsøgerne ville have fremsat,
såfremt de havde fået tildelt en længere frist.
Rådet har endelig hvad angår argumenterne om det endeligt vedtagne systems lovlighed i henhold til grundforordningens artikel
1, stk. 1, gjort gældende, at der skal ses bort fra disse, da det foreliggende anbringende udelukkende vedrører en tilsidesættelse
af sagsøgernes ret til forsvar.
Rettens bemærkninger
Med deres sjette anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at institutionerne har tilsidesat grundforordningens artikel 20,
fordi Kommissionen dels ikke har meddelt de forhold, den lagde til grund for sine beregninger i den supplerende endelige underretningsskrivelse,
dels ikke har givet dem en tilstrækkelig frist i henhold til artikel 20, stk. 5, for at fremsætte deres fuldstændige bemærkninger
til den nye tilgang.
For det andet hævder sagsøgerne, at institutionerne hverken i den endelige underretningsskrivelse, i den supplerende endelige
underretningsskrivelse eller i den anfægtede forordning har anført begrundelsen for den anvendte metode for at tage hensyn
til, at der forelå en importmængde, som ikke var skadevoldende, og som bestod i at mindske skademarginen i stedet for at fritage
den ikke skadevoldende import fra pålæggelsen af antidumpingtold. Disse omstændigheder udgør en tilsidesættelse af sagsøgernes
ret til forsvar samt en begrundelsesmangel.
Det skal indledningsvis bemærkes, at grundforordningens artikel 20 fastsætter regler for udøvelsen af de berørte parters,
navnlig eksportørernes, ret til at blive hørt, som udgør en af de grundlæggende rettigheder, der er anerkendt i Fællesskabets
retsorden, og omfatter retten til at blive underrettet om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke
det påtænkes at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger (jf. i denne retning dommen i sagen Al-Jubail Fertilizer
mod Rådet, nævnt i præmis 108 ovenfor, præmis 15, og i sagen Champion Stationery m.fl. mod Rådet, nævnt i præmis 108 ovenfor,
præmis 55).
Under disse omstændigheder skal sagsøgernes argumenter om tilsidesættelsen af grundforordningens artikel 20 fortolkes som
en henvisning til en tilsidesættelse af deres ret til forsvar, som den er fastsat i Fællesskabets retsorden, herunder i nævnte
bestemmelse (jf. i denne retning dommen i sagen Kundan og Tata mod Rådet, nævnt i præmis 108 ovenfor, præmis 131).
Der skal herved henvises til retspraksis nævnt i præmis 108 ovenfor, hvorefter de virksomheder, der er omfattet af en undersøgelse
forud for vedtagelsen af en antidumpingforordning, skal have mulighed for under den administrative procedure effektivt at
fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende
de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin vurdering af, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade.
Det skal i den forbindelse ligeledes bemærkes, at de endelige oplysningers ufuldstændige karakter alene medfører, at forordningen
om indførelse af en endelig antidumpingtold er ulovlig, såfremt de berørte parter på grund af denne undladelse ikke har været
i stand at forsvare deres interesser effektivt. Dette gælder navnlig, når undladelsen vedrører faktiske forhold eller betragtninger,
der er anderledes end de ved de midlertidige foranstaltninger anvendte, som i henhold til grundforordningens artikel 20, stk. 2,
skal ydes særlig opmærksomhed i de endelige oplysninger. Det gælder af samme årsager ligeledes, når undladelsen vedrører faktiske
forhold eller betragtninger, som er anderledes end dem, der ligger til grund for Kommissionens eller Rådets beslutning efter
meddelelsen af den endelige underretningsskrivelse, således som det følger af grundforordningens artikel 20, stk. 4, sidste
punktum.
I nærværende sag har Kommissionen, som det er bemærket i præmis 25-27 ovenfor, i den endelige underretningsskrivelse fremhævet
et system med udskudt told, der blev støttet på, at udelukkende import, der overstiger 140 mio. par fodtøj årligt, medfører
en skade i henhold til grundforordningens artikel 3. Denne vurdering blev støttet på, at der forelå en kontingentordning indtil
den 1. januar 2005, som hindrede en sådan skade, samt på en beregning af de mængder, der blev importeret fra Kina i 2005.
Ifølge dette forslag skulle der anvendes en endelig antidumpingtold på import fra Kina, der overstiger 140 mio. par fodtøj
årligt. Denne told svarede til referenceprisernes underbudsniveau, nemlig 23%.
Imidlertid har Kommissionen, som bemærket i præmis 29 og 30 ovenfor, som led i den supplerende endelige underretningsskrivelse
ændret sit forslag vedrørende formen for den nødvendige told til at fjerne skaden. Den nye tilgang blev ligeledes støttet
på, at der foreligger en importmængde, som ikke medfører en skade i henhold til grundforordningens artikel 3. Ifølge den supplerende
endelige underretningsskrivelse var såvel metoden til beregning af den ikke skadevoldende importmængde som denne mængdes påvirkning
af den foreslåede form for endelig told anderledes end den i den endelige underretningsskrivelse foreslåede.
I den supplerende endelige underretningsskrivelse har Kommissionen for det første især henvist til, at referenceprisernes
underbudsniveau for import fra Kina udgjorde 23%. For det andet har den fastsat, at importmængden fra dette land i undersøgelsesperioden
udgjorde 38% af importen fra de pågældende to lande. Denne procentdel, der anvendtes på al import fra Kina og Vietnam i 2003
(109 mio. par fodtøj), svarede til ca. 41,5 mio. par fodtøj, som var en mængde, der blev anset for ikke at skade EF-erhvervsgrenen.
For det tredje har Kommissionen fundet, at denne mængde udgjorde 28,26% af importen fra Kina i 2005. Endelig og for det fjerde
har den nedsat det oprindeligt fastsatte skadesniveau (23%) til 28,26%, hvilket gav grundlag for en »vejet« skadesmargen på
16,5%.
Det følger af det ovenstående, at forskellene mellem metoden fremlagt i den endelige underretningsskrivelse og metoden fremlagt
i den supplerende endelige underretningsskrivelse er følgende. For det første har Kommissionen i stedet for at fastsætte den
årlige ikke-skadevoldende importmængde til importen fra Kina i 2005 fastsat denne mængde ved at multiplicere de 109 mio. importerede
par fodtøj i 2003 med 38%. Der er tale om en procentsats, som importen fra dette land udgjorde i forhold til den samlede import
fra de pågældende to lande i undersøgelsesperioden. For det andet har Kommissionen i stedet for at fritage denne årlige mængde,
som blev betegnet som ikke-skadevoldende i punkt 278-280 i den supplerende endelige underretningsskrivelse, fra anvendelsen
af en antidumpingtold valgt at tage hensyn til denne mængde ved at nedsætte skadeniveauet og anvende antidumpingtolden herpå
fra det første importerede par fodtøj.
Det skal desangående fastslås, at den omstændighed, at Kommissionen ændrede sin analyse efter de berørte parters kommentarer
til den endelige underretningsskrivelse, ikke i sig selv udgør en tilsidesættelse af retten til forsvar. Som det fremgår af
grundforordningens artikel 20, stk. 4, sidste punktum, foregriber den endelige underretningsskrivelse nemlig ikke senere afgørelser,
som Kommissionen eller Rådet måtte træffe. Denne bestemmelse forpligter blot Kommissionen til, når det er muligt, at meddele
de faktiske omstændigheder og betragtninger, som er forskellige fra dem, der blev lagt til grund for dens oprindelige tilgang
indeholdt i den endelige underretningsskrivelse. De berørte kan nemlig ved denne fremlæggelse forstå de årsager, der har ført
institutionerne til at indtage en anden opfattelse.
For at afgøre, om Kommissionen har overholdt sagsøgernes ret til forsvar, som følger af grundforordningens artikel 20, stk. 4,
sidste punktum, skal det følgelig desuden efterprøves, om Kommissionen har meddelt dem de faktiske omstændigheder og betragtninger,
der blev lagt til grund i den nye analyse af skaden og af de nødvendige former for foranstaltninger for at fjerne den, for
så vidt som disse er anderledes end de i den endelige underretningsskrivelse fastholdte (jf. præmis 133 ovenfor).
Herved udtales først, at Kommissionen i den supplerende endelige underretningsskrivelse har anført, at dens nye forslag gav
mulighed for ikke at sondre mellem de forskellige kategorier importører.
Hvad herefter angår de forhold, Kommissionen har lagt til grund for at tilpasse skademarginen fra 23% til 16,5%, har sagsøgerne
med urette gjort gældende, at de ikke har haft adgang hertil. Metoden beskrevet i præmis 136 ovenfor vedrørende tilpasningen
af skademarginen under hensyntagen til en ikke-skadevoldende importmængde fremgår nemlig af den supplerende endelige underretningsskrivelse.
Denne skrivelse oplyser vel ikke den præcise importmængde fra Kina i 2005, som ville give mulighed for at efterprøve, om procentsatsen
på 28,26% svarer til virkeligheden. Eftersom 41,5 mio. par fodtøj ifølge Kommissionen udgjorde 28,26% af den samlede import
fra Kina i 2005, kan det alligevel heraf udledes, at importen udgjorde 146,85 mio. par fodtøj. Sagsøgerne har i øvrigt selv
gentaget denne beregning i deres e-post af 2. august 2006 (jf. præmis 31 ovenfor).
Det følger af det ovenstående, at Kommissionen har meddelt sagsøgerne den argumentation, den har fulgt for at beregne skademarginen
under hensyntagen til den ikke-skadevoldende importmængde. Den har ligeledes fremlagt alle de taloplysninger, den herved har
fundet relevante, således at sagsøgernes ret til forsvar ikke er blevet tilsidesat i denne henseende.
Det skal tillige, som Rådet har gjort (jf. præmis 127 ovenfor), fremhæves, at sagsøgernes anbringende, som det er fremsat
i stævningerne, vedrører en tilsidesættelse af deres ret til forsvar og ikke af grundforordningens artikel 1, stk. 1. Det
følger heraf, at spørgsmålet, om systemet vedtaget i den anfægtede forordning er foreneligt med grundforordningens artikel
1, stk. 1, da det pålagde antidumpingtold på import under den årlige grænse, der blev anset for ikke at være skadevoldende,
ikke i sig selv er forelagt Retten til prøvelse.
Hvad angår den fastsatte frist er parterne enige om, at den ophørte den 2. august 2006.
Kommissionen har ved at tildele sagsøgerne en frist på mindre end ti dage til at kommentere den supplerende endelige underretningsskrivelse
tilsidesat grundforordningens artikel 20, stk. 5 (dommen i sagen Champion Stationery m.fl. mod Rådet, jf. præmis 108 ovenfor,
præmis 80). Denne omstændighed kan imidlertid ikke i sig selv medføre en annullation af den anfægtede forordning. Det må nemlig
også vurderes, om indrømmelsen af en kortere frist end den, som er fastsat i lovgivningen, konkret kan have påvirket deres
ret til forsvar under den omhandlede procedure (Rettens dom af 28.10.2004, sag T-35/01, Shanghai Teraoka Electronic mod Rådet,
Sml. II, s. 3663, præmis 331).
Det skal herved bemærkes, at sagsøgerne i deres e-mail af 2. august 2006 har henvist til Kommissionens beregninger, og at
de har fremlagt en alternativ beregning, der medførte et andet og efter deres opfattelse rimeligt resultat. Sagsøgerne har
således forstået Kommissionens argumentation og har kunnet foreslå den en anden tilgang. Sagsøgerne har tillige ikke forklaret,
hvorfor de ikke inden for den af Kommissionen fastsatte frist kunne gøre gældende, at der var sket en tilsidesættelse af grundforordningens
artikel 1, stk. 1. Under disse omstændigheder skal det fastslås, at de effektivt har kunnet gøre deres opfattelse gældende.
Det følger heraf, at sagsøgernes ret til forsvar ikke er blevet tilsidesat.
Af de samme grunde skal sagsøgernes argumentation om en begrundelsesmangel hvad angår den anvendte metode til beregning af
skadeniveauet forkastes. Begrundelsen for den anfægtede forordning skal nemlig især vurderes i forhold til de oplysninger,
som sagsøgerne er meddelt, og som de har afgivet under den administrative procedure (Rettens dom af 15.12.1999, forenede sager
T-33/98 og T-34/98, Petrotub og Republica mod Rådet, Sml. II, s. 3837, præmis 107).
I denne sag indeholder betragtning 296-301 til den anfægtede forordning, som nævnt i præmis 36 ovenfor, de vurderinger, der
førte Rådet til at vedtage det endeligt iværksatte system. Det skal følgelig fastslås, at den anfægtede forordning er retligt
fyldestgørende begrundet, eftersom Kommissionen har meddelt sagsøgerne sin argumentation for at beregne skademarginen under
hensyn til en ikke-skadevoldende importmængde, og at den ligeledes har fremlagt alle de taloplysninger, den fandt relevante
hertil (jf. præmis 140-142 ovenfor).
Det sjette anbringende skal hermed forkastes.

Det syvende anbringende om urigtig retsanvendelse og et åbenbart urigtigt skøn vedrørende EF-erhvervsgrenens skade
Parternes argumenter
Sagsøgerne finder, at beslutningen hvad angår skaden ikke er støttet på en tilstrækkelig lang periode for normalimport og
følgelig ikke er støttet på troværdige og objektive oplysninger. Eftersom undersøgelsesperioden strækker sig fra den 1. april
2004 til den 31. marts 2005, har Kommissionen nemlig fået den opfattelse, at den forøgede import efter ophøret af kontingentordningen
havde en skadelig virkning, der var særlig mærkbar for EF-erhvervsgrenen, hvorved den kun har taget hensyn til første kvartal
i 2005. De åbenbare indicier for, at der foreligger en betydelig skade i 2004, som Kommissionen har henvist til i punkt 277
under det nye afsnit H i den supplerende endelige underretningsskrivelse, betyder ikke, at der rent faktisk blev forvoldt
betydelig skade i 2004. Manglen på betydelig skade i 2004 understøttes af, at forøgelsen af importen i 2004 i forhold til
2003 var beskeden, og af punkt 285 i den endelige underretningsskrivelse.
De tre første måneder i 2005 var således indledningen af åbningen af et marked, der i mere end 12 år havde været underlagt
en streng kontingentordning. Som Kommissionen har bemærket i den endelige underretningsskrivelse, var perioden efter ophøret
af kontingentordningen kunstigt fordrejet af forventningerne forbundet med denne begivenhed. Den anfægtede forordning er således
støttet på oplysninger om en kort periode, der ikke kunne give troværdige oplysninger som følge af ophævelsen af kontingenterne.
Det følger heraf, at Rådet har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 2. Desuden er det ikke godtgjort, at Kommissionen
har undersøgt skadesfaktorerne for hele den pågældende periode.
Endelig har sagsøgerne henvist til, at kontingentordningen ikke skulle udbedre følgerne af importen, der var genstand for
dumping.
Rådet har med støtte fra Kommissionen, CEC og de italienske producenter bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Først bemærkes, at indførelse af antidumpingtold ikke udgør en sanktion mod en tidligere adfærd, men en foranstaltning til
forsvar og beskyttelse mod illoyal konkurrence som følge af dumpingpraksis. For at kunne fastsætte antidumpingtold, som er
egnet til at beskytte EF-erhvervsgrenen mod dumpingpraksis, er det derfor nødvendigt at foretage undersøgelsen på grundlag
af oplysninger, der er så aktuelle som muligt (dommen i sagen Industrie des poudres sphériques mod Rådet, jf. præmis 108 ovenfor,
præmis 91 og 92, samt Rettens dom af 14.11.2006, sag T-138/02, Nanjing Metalink mod Rådet, Sml. II, s. 4347, præmis 60).
Når institutionerne fastslår, at importen af en vare, der hidtil havde været underlagt kvantitative restriktioner, stiger,
efter at disse restriktioner er ophørt, kan de således tage hensyn til denne stigning med henblik på deres vurdering af den
skade, EF-erhvervsgrenen påføres.
Kommissionens vurdering ifølge punkt 283 i den endelige underretningsskrivelse, hvorefter import mængden af varer er steget
efter kontingentordningens ophør, viser for det andet ikke, at institutionerne udelukkende har lagt vægt på dette kvantitative
forhold for at fastslå, at der foreligger en skade.
Endelig har institutionerne, som det ses af betragtning 162, 168-170, 187-206 og 216-240 til den anfægtede forordning, taget
hensyn til flere faktorer vedrørende skaden og årsagsforbindelsen, ikke kun hvad angår undersøgelsesperiodens sidste kvartal,
men også hele den pågældende periode.
Det følger heraf, at det syvende anbringende skal forkastes.
Herefter må Rådet frifindes i det hele.

Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt
påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør de pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Rådets påstand
herom.
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 4, bærer Kommissionen, CEC og de italienske producenter deres egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Ottende Afdeling):
1)
Rådet for Den Europæiske Union frifindes.
2)
Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd og Wenzhou Taima Shoes Co., Ltd bærer deres egne omkostninger og betaler Rådets omkostninger.
3)
Europa-Kommissionen, Confédération européenne de l’industrie de la chaussure (CEC), BA.LA. di Lanciotti Vittorio & C. Sas
og de 16 øvrige intervenienter, hvis navne fremgår af bilaget, bærer deres egne omkostninger.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 4. marts 2010.
Underskrifter
Indhold
Retsforskrifter
Sagens baggrund og den anfægtede forordning
Retsforhandlingerne for Retten og parternes påstande
Retlige bemærkninger
De tre første anbringender samt det femte anbringende, henholdsvis om en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2,
stk. 7, litra b) og c), og artikel 9, stk. 5, tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af
den berettigede forventning samt urigtig beregning af sagsøgernes dumpingmargen
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det fjerde anbringende om en tilsidesættelse af retten til forsvar, af begrundelsespligten og af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det sjette anbringende om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 20 og af retten til forsvar samt om begrundelsesmangel
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det syvende anbringende om urigtig retsanvendelse og et åbenbart urigtigt skøn vedrørende EF-erhvervsgrenens skade
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Sagens omkostninger
Bilag
Calzaturificio Elisabet Srl
, Monte Urano (Italien),
Calzaturificio Iacovelli di Iacovelli Giuseppe & C. Snc
, Monte Urano,
Calzaturificio Leopamy Srl
, Monte Urano,
Calzaturificio Lunella Srl
, Monte Urano,
Calzaturificio Mia Shoe Snc di Gattafoni Carlo & C.
, Monte Urano,
Calzaturificio Primitempi di Monaldi Geri
, Monte Urano,
Calzaturificio R.G. di Rossi & Galiè Srl
, Monte Urano,
Calz. S.G. di Seghetta Giampiero e Sergio Snc
, Monte Urano,
Carim Srl
, Monte Urano,
Florens Shoes SpA
, Monte Urano,
Gattafoni Shoe Snc di Gattafoni Giampaolo & C.
, Monte Urano,
Grif Srl
, Monte Urano,
Missouri Srl
, Monte Urano,
New Swing Srl
, Monte Urano,
Podosan Medical Shoes di Cirilli Michela
, Monte Urano,
Viviane Sas
, Monte Urano.
*
Processprog: engelsk.