CELEX: 62006TJ0187
Правна закрила на Общността на сортовете растения
Сорт растение SUMCOL 01
Отхвърляне на заявката за правна закрила на Общността
Липса на отличителен характер на предложения за правна закрила сорт

Правна уредба
Съгласно член 6 от Регламент (ЕО) № 2100/94 на Съвета от 27 юли 1994 година относно правната закрила на Общността на сортовете растения (
ОВ L 227, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 15, стр. 197) закрилата на Общността на сортовете растения се предоставя за сортовете, които са различими, хомогенни, устойчиви и нови.
Съгласно член 7 от Регламент № 2100/94:
„1.   Сортът се счита за различим, ако ясно се разграничава, по отношение на проявата на признаците си, характерни за даден генотип или от дадена комбинация от генотипове, от всеки друг сорт, чието съществуване е общоизвестно към датата на подаване на заявката, определена съгласно член 51.
2.   Съществуването на друг сорт се счита за общоизвестно, ако [да се чете: „ако по-специално“] към датата на подаване на заявката, определена съгласно член 51:
a)
той е бил предмет на правна закрила на сортовете растения или е вписан в официален регистър на сортовете в Общността или в дадена държава, или в дадена междуправителствена организация, компетентна в тази област;
б)
за този сорт е била подадена заявка за предоставяне на правна закрила на сортовете растения или за вписване в даден официален регистър, при условие че междувременно въз основа на заявката е предоставено право или е извършено вписване в регистъра.
В условията за прилагане, определени съгласно член 114, могат да се назоват и други случаи като примери, считани за общоизвестни.“
Съгласно член 55, параграф 1 от Регламент № 2100/94, изменен, ако вследствие първоначалната проверка установи, че няма пречка за предоставянето на закрила на Общността на сортовете растения, Службата на Общността за сортовете растения (СОСР) взима необходимите мерки компетентният орган или органи (контролни агенции) в най-малко една от държавите членки да извърши техническата проверка с цел установяване дали са спазени условията, определени в членове 7, 8 и 9.
Съгласно член 56, параграф 1 от Регламент № 2100/94 ако не е предвиден друг метод на техническа проверка на спазването на условията, определени в членове 7, 8 и 9, контролните агенции извършват за целите на техническата проверка контролно засяване на сортовия материал или всяко друго необходимо изследване.
Съгласно член 61, параграф 2, буква б) от Регламент № 2100/94 СОСР отхвърля заявката за предоставяне на закрила на Общността на сортовете растения, когато въз основа на отчета от проверката, предвиден в член 57, стигне до заключението, че условията, определени в членове 7, 8 и 9, не са спазени.
Съгласно член 62 от Регламент № 2100/94 когато прецени, че резултатите от проверката са достатъчни, за да се произнесе по заявката, и че не съществува никаква пречка по смисъла на членове 59 и 61, СОСР предоставя закрила на Общността на сортовете растения.
Съгласно член 67 от Регламент № 2100/94 решенията на СОСР, взети по-специално съгласно членове 61 и 62, подлежат на обжалване.
Съгласно член 70 от Регламент № 2100/94 :
„1.   Когато органът на [СОСР], който е подготвил решението, прецени, че жалбата е допустима и основателна, [СОСР] поправя решението. Тази разпоредба не се прилага, когато на жалбоподателя се противопоставя друга страна в производството по жалбата.
2.   Когато решението не е поправено в срок от един месец след получаването на основанията за жалбата, [СОСР]:
—
незабавно решава дали да открие производство по силата на член 67, параграф 2, второ изречение,
и
—
предава своевременно жалбата на отделението по жалбите.“
Съгласно член 76 от Регламент № 2100/94:
„По време на производството, започнато пред нея, [СОСР] разследва по своя инициатива фактите, доколкото те са обект на проверката, предвидена в членове 54 и 55. Тя не взема предвид фактите или доказателствата, които не са били представени от страните в срока, определен от [СОСР].“
Обстоятелства, предхождащи спора
На 7 юни 2001 г. по силата на Регламент № 2100/94 жалбоподателят г-н Ralf Schräder подава пред СОСР заявка за предоставяне на закрила на Общността на сортовете растения. Тази заявка е регистрирана под номер 2001/0905.
Сортът растение, за който се иска предоставяне на закрила, е „SUMCOL 01“ (наричан по-нататък „сортът SUMCOL 01“ или „предложеният за закрила сорт“), първоначално представен като принадлежащ към вида
Coleus canina, Katzenschreck
. Впоследствие страните приемат, че този сорт принадлежи по-скоро към вида
Plectranthus ornatus
.
В заявката си жалбоподателят посочва, че предложеният за закрила сорт вече е бил пуснат на пазара на територията на Европейския съюз, първоначално през януари 2001 г. под наименованието „Verpiss dich“ („изчезвай“), но не и извън тази територия. Той произхождал от кръстосване на растение от вида
Plectranthus ornatus
с растение от вида
Plectranthus ssp.
(растение, наричано на немски „Buntnessel“ от Южна Америка).
На 1 юли 2001 г. СОСР възлага на Bundessortenamt (Федерална служба за сортовете растения, Германия) да предприеме техническа проверка в съответствие с член 55, параграф 1 от Регламент № 2100/94.
От преписката, от изложението на фактическите обстоятелства в обжалваното решение и от съдържащите се в жалбата и неоспорени от СОСР фактически твърдения е видно, че през първата година от процедурата по проверка конкуренти на жалбоподателя се противопоставят на предоставянето на заявената закрила. Тези конкуренти поддържат, че предложеният за закрила сорт е не нов сорт растение, а див сорт, произхождащ от Южна Африка, който от години е на пазара в тази страна и в Германия.
Предложеният за закрила сорт на първо място е сравнен с референтен сорт, доставян от предприятието Unger, конкурент на жалбоподателя, и класифициран от него като принадлежащ към вида
Plectranthus comosus
, „подобен на
ornatus“
. В действителност е явно, че тези два сорта не се различават ясно. Unger обаче не успява да докаже, че референтният сорт вече е бил известен. Поради това в своя междинен отчет от 28 ноември 2002 г., изготвен в съответствие с нормите на UPOV (Международен съюз за закрила на новите сортове растения) Bundessortenamt изтъква следното:
„[…] тази година, „SUMCOL 01“ не се разграничава от растенията, наименувани
Plectranthus ornatus
от дружеството Unger. Г-н Unger обаче не успява да докаже, че растенията са на пазара от 1998 г. Необходимо е да се извърши нова проверка през 2003 г.“
На 20 март 2002 г. д-р Menne, действащ от името на г-жа Heine, проверител в Bundessortenamt, натоварена с техническата проверка, се свързва с г-н E. van Jaarsveld, сътрудник на ботаническата градина на Kirstenbosch (Южна Африка), и го моли да му предостави издънки или семена от видовете
Plectranthus comosus
или
Plectranthus ornatus
, които той възнамерява да използва като референтни сортове. Също така го пита дали сортове на тези видове са на разположение на пазара в Южна Африка.
В отговора си от 25 март 2002 г. г-н van Jaarsveld посочва:
„Видовете
Plectranthus comosus
и
P. ornatus
се отглеждат по обичаен начин в нашата страна. Първият вид вече се счита за саморазсаждащ се плевел и повече не може да се продава в разсадниците. Съществуват и често се отглеждат многоцветни културни сортове, и мисля, че все още е законно да се размножават. Видът
P. ornatus
продължава да бъде много използван и продаван от градинарите. Сега е есен и ще потърся семена от тези два вида. Тъй като не става дума за местни видове от нашия регион, не ги култивираме тук, в Kirstenbosch, така че ще се опитам да набавя семена от растения от градини на частни лица.“
В писмо от 15 май 2002 г. г-жа Miller от Royal Horticultural Society Garden на Wisley (Обединеното кралство) посочва на г-жа Heine следното:
„Страхувам се, че нямаме семена от Plectranthus. Предлагам Ви да се свържете или с Botanical Society of South Africa в Kirstenbosch […], или с Silverhill Seeds […], Кейптаун, Южна Африка.
Що се отнася до
C. Canina
, почти сигурно е, че става дума за вида
Plectrantus ornatus
, погрешно известен в миналото под името
P. comosus
. Донесох няколко растения за разсаждане от „
C. canina“
и те са повече или по-малко идентични с тези от вида
P. Ornatus,
които отглеждам от години, и на едно растение, което получих за идентификация в началото на миналата година от разсадник във Великобритания.“
В писмо от 16 октомври 2002 г. г-н Van Jaarsveld заема следната позиция по отношение на снимка на предложения за закрила сорт, която му е била предадена от г-жа Heine:
„Въпросното Ваше растение без никакво съмнение е
P. ornatus Codd
. Познавам много добре този вид.
P. comosus
е голям храст с много различни мъхести листа.“
На 12 декември 2002 г. Bundessortenamt получава издънките, изпратени от г-н Van Jaarsveld и представени от него като взети от неговата частна градина. Тъй като някои от тези издънки не оцеляват след транспортирането, вероятно поради студа, Bundessortenamt размножава оцелелите, за да получи допълнителни. Така получените растения са отгледани съвместно с растенията от предложения за закрила сорт „SUMCOL 01“ през 2003 г., годината на проверка. След края на тази проверка става ясно, че предложеният за закрила сорт се разграничава само минимално от растенията, получени от изпратените от г-н Van Jaarsveld издънки. Според електронно писмо от г-жа Heine от 19 август 2003 г. разликите са наистина „значителни“, но едва видими.
С писмо от 7 август 2003 г. СОСР информира жалбоподателя, че според Bundessortenamt „съществува[л] недостиг в различимостта на растенията спрямо изследваните в ботаническата градина в Kirstenbosch растения“. Страните не спорят, че тези растения фактически произхождат от частната градина на г-н Van Jaarsveld. В това писмо се заявява и че според г-жа Heine жалбоподателят не е бил в състояние да идентифицира своя сорт „SUMCOL 01“ по време на извършения от него оглед на опитното поле на Bundessortenamt.
През септември 2003 г. жалбоподателят представя своето становище в отговор на резултатите от техническата проверка. Като се основава, от една страна, на резултатите от своето проучвателно пътуване в Южна Африка, осъществено между 29 август и 1 септември 2003 г., а от друга страна, на резултатите от посещението си в ботаническата градина в Meise (Белгия) на 15 септември 2003 г., той изразява убедеността си, че растенията, произхождащи от градината на г-н Van Jaarsveld, използвани за сравнението, принадлежат не към референтния сорт, а към самия сорт „SUMCOL 01“. Освен това той изразява съмненията си относно общоизвестността на референтния сорт.
Окончателният отчет на Bundessortenamt от 9 декември 2003 г., изготвен в съответствие с нормите на UPOV, е изпратен за становище на жалбоподателя заедно с придружително писмо на СОСР от 15 декември 2003 г. В този отчет се стига до заключение за липса на отличителен характер на предложения за закрила сорт „SUMCOL 01“ по отношение на референтния сорт
Plectranthus ornatus
от Южна Африка (Van Jaarsveld).
Жалбоподателят представя последното си становище по този отчет на 3 февруари 2004 г.
С решение R 446 от 19 април 2004 г. (наричано по-нататък „решение за отказ“) СОСР отхвърля заявката за предоставяне на закрила на Общността поради липса на отличителен характер на сорта „SUMCOL 01“ по смисъла на член 7 от Регламент № 2100/94.
Що се отнася по-конкретно до условието относно общоизвестността на референтния сорт, СОСР изразява следното в решението за отказ:
„По време на техническата проверка сортът „SUMCOL 01“ не се различава ясно, що се отнася до изразяването на наблюдаваните признаци, от референтния материал от
Plectranthus ornatus
от Южна Африка, който към момента на подаване на заявката (7 юни 2001 г.) е общоизвестен.
[…]
Г-н Van Jaarsveld посочва, че ботаническата градина на Kirstenbosch,работят основно с местни видове.
P. ornatus
не е местно растение за Южна Африка, което обяснява защо този вид не се отглежда в ботаническата градина. [Референтният] сорт обаче е на пазара и се продава в магазините за растения в Южна Африка, така че може да бъде намерен в частни градини като тази на г-н Van Jaarsveld. Тъй като е на пазара и може да се намери в частните градини, този сорт трябва да се разглежда като общоизвестен.
[СОСР] няма причина да се съмнява в посочения от г-н Van Jaarsveld произход на растителния материал.“
На 11 юни 2004 г. жалбоподателят подава жалба срещу решението за отказ пред отделението по жалбите на СОСР. По същия повод той иска да се запознае с материалите по преписката. Искането му е уважено на 25 август 2004 г., тоест пет дни преди изтичането на четиримесечния срок за представяне на писмено изложение на основанията за обжалване, предвиден в член 69 от Регламент № 2100/94. При все това жалбоподателят подава такова писмено изложение на 30 август 2004 г.
Решението за отказ не става предмет на преюдициално ревизиране на основание на член 70 от Регламент № 2100/94 в срок от един месец след получаването на писменото изложение на основанията за обжалване, предвиден в тази разпоредба. С писмо от 30 септември 2004 г. СОСР при все това уведомява жалбоподателя за своето решение от същия ден да „отложи решението си“ по този въпрос с две седмици, с мотива че ѝ се струва полезно извършването на нови проучвания.
На 8 октомври 2004 г. г-н Van Jaarsveld прави следните уточнения пред СОСР:
„
Plectranthus ornatus
е описан от д-р L. E. Codd в „Plectranthus and allied genera in southern Africa“ [Bothalia 11, 4 : с. 393—394 (1975)]. В описанието си на растителния вид д-р Codd посочва, че „той никне по скалите на полусенчести места на височина между NaN и NaN метра от Етиопия до Танзания. Отглежда се и е полунатурализиран в Южна Африка“. Следователно мога да потвърдя с д-р Codd, че това растение се продава в местните разсадници от повече от 30 години. Още през 1975 г. то е широко използвано и продавано, но под името
P. neochilus
. Днес
Plectranthus ornatus
може да се намери в градините из цяла Южна Африка и е със силно присъствие в търговията с градинарски стоки.“
На 13 октомври 2004 г. СОСР поставя на г-н Van Jaarsveld нови въпроси за мястото и датата на вземането на издънките, доказателствата за тяхното закупуване, алтернативните източници за закупуване и възможния произход на европейския растителен материал, както и за справка относно произведението на д-р Codd.
На 15 октомври 2004 г. г-н Van Jaarsveld отговаря следното:
„Въпросните растения не са закупени — това е обикновено генетически еднородно потомство, което хората садят навсякъде из Кейптаун и Република Южна Африка (РЮА). Растенията, които изпратих, бяха от моята частна градина (живея и работя в ботаническата градина на Kirstenbosch); преди няколко години получих издънка от градината на приятел в Plumstead, която беше със силно присъствие в търговията с градинарски стоки. Ние дори обичайно го отглеждахме в нашата ботаническа градина под името
P. neochilus
, но откакто открихме, че е чуждестранен вид, го изкоренихме от ботаническата градина на Kirstenbosch, защото отглеждаме само растения от РЮА. Това генетически еднородно потомство е на разположение навсякъде в разсадниците в РЮА и е в нашата търговия с град. стоки от началото на 70-те години. Работя върху
Plectr
. от години и добре познавам това генетически еднородно потомство; то не е получено от семе и следователно не е изцяло от еднакъв генетически произход, тоест от единствено генетически еднородно потомство.
Ще ви изпратя копие на съответните страници от д-р Codd.“
СОСР се свързва и с южноафриканското министерство на земеделието, като се позовава на становището на г-н Van Jaarsveld и като иска повече информация относно наличността на вида
Plectranthus ornatus
.
В своя отговор от 2 ноември 2004 г. г-жа J. Sadie от споменатото министерство изтъква следното:
„Свързах се с друг експерт в областта на
Plectranthus
, д-р Gert Brits, който е и растениевъд.
На първо място
Plectranthus
е един от родовете, попадащи в сферата на дейност на г-н Ernst van Jaarsveld от дълги години — причина, поради която той наистина е експерт, що се отнася до този род, и можете да вярвате на сведенията, които предоставя.
На второ място,
Plectranthus ornatus
е вид, произхождащ от тропическа Африка (Танзания и Кения). Този вид е много близък до вида от Южна Африка —
P. neochilus,
като разликите са в по-издълженото съцветие на последното и в заобления връх на листата на
P. ornatus
. Изглежда, че пепиниеристите бъркат двата вида. Тъй като по-голямата част от не са квалифицирани ботаници, пепиниеристите се доверяват на други за идентифицирането на растенията и малцина от тях разпознават фините разлики между видовете, както между тези два вида.
В Pretoria Herbarium има изсушени образци от
P. ornatus
, взети от градина през 1960 г. Намираме доказателство от изсушени образци, събрани от натурализирани растения и от растения от градина в Южна Африка, в неотдавнашната публикация на д-р H. F. Glen, „Cultivated Plants of southern Africa — names, common names, literature“, 2002, р. 326.
В публикацията на L. E. Codd през 1975 г. — „
Plectranthus
(Labiataea) and allied genera in southern Africa“, Bothalia 11(4) : 371-442,
P. ornatus
се споменава като растение, отглеждано и полунатурализирано в Южна Африка. Това е потвърдено от Andrew Hankey в статията му, публикувана в брой 21 на Plantlife, септември 1999 г., „The genus
Plectranthus
in South Africa: diagnostic characters and simple fields keys“, стр. 8—15.
Факт е, че този вид произхожда от Африка и че щом растенията, дори тези, които произхождат от частни градини, не могат да бъдат разграничени от сорт, за който е заявено предоставяне на закрила за селекционера, то това означава, че „сортът“ не е единствен.
[…] Можем да определим източниците на производство на
P. ornatus
, но това ще отнеме време. Мога обаче да ви препратя към пепиниеристи от Rodene Wholesale Nursery в Port Elizabeth, които обжалваха регистрацията на сорт от
P. neochilus
в Съединените щати, защото от снимките не успяват да го различат от стандартния
P. neochilus
, който отглеждат от близо 15 години.“
На 10 ноември 2004 г. СОСР решава да не поправя решението за отказ по процедурата за преюдициално ревизиране, предвидена в член 70 от Регламент № 2100/94, и предава жалбата на отделението по жалбите. СОСР изтъква, че ключовият въпрос е дали растителният материал от референтния сорт, изпратен на Bundessortenamt от г-н Van Jaarsveld, е — както поддържа жалбоподателят — материал от сорта „SUMCOL 01“, изнесен от Германия в Южна Африка. СОСР отговаря отрицателно на този въпрос, като се основава на техническата проверка на Bundessortenamt, която е разкрила съществуването на разлики между предложения за закрила сорт и референтния сорт, що се отнася до височината на растението, широчината на листото и дължината на тръбичката на венчелистчето.
В писмения си отговор от 8 септември 2005 г. на въпрос, поставен от отделението по жалбите, СОСР признава, че промяната на климата и местоположението може да предизвика реакция на растенията и че както е обяснила Bundessortenamt, не може да се изключи напълно, че сортове с такива малки разлики — като предложения за закрила сорт и референтния сорт — спадат към един и същи сорт.
Страните са изслушани от отделението по жалбите в заседанието от 30 септември 2005 г. От протокола от това заседание е видно, че на него е присъствала г-жа Heine в качеството на представител на СОСР. Тя по-специално заявява, че от шестте издънки, изпратени от г-н Van Jaarsveld, само четири оцеляват след транспорта. За да се изключи вероятността разликите между предложения за закрила сорт и референтния сорт да се дължат на фактори, свързани с околната среда, са отгледани нови издънки, които са използвани като референтен сорт. Тъй като тези издънки са второ поколение, според нея установените разлики трябва да се припишат на генотипни фактори.
От протокола от заседанието е видно и че след края му отделението по жалбите не е било твърдо убедено, че референтният сорт е общоизвестен. Без да поставя под въпрос достоверността на твърденията и техническите познания на г-н Van Jaarsveld, то счита, че някои твърдения на последния в този смисъл не са били достатъчно обосновани, така че намира за необходимо да се предприеме в Южна Африка проверка на място, която да се извърши от един от неговите членове на основание на мерките за събиране на доказателства, предвидени в член 78 от Регламент № 2100/94.
В това отношение протоколът от заседанието има следната редакция:
„Председателят обявява устното производство за приключено.
След провеждане на закрито заседание председателят обявява следното решение:

[…]

[…] замисълът е да се реши въпросът дали референтният сорт е общоизвестен чрез проверка на място в Южна Африка и чрез събиране на подходящи сведения (член 78 от Регламент (ЕО) № 2100/94 на Съвета) от C. J. Barendrecht, член на отделението по жалбите.
Мотиви:

Макар отделението да е предположило, че електронните писма от г-н Van Jaarsveld не пораждат никакво съмнение относно техническите познания и достоверността на твърденията на последния, съдържанието на свидетелствата обаче създава впечатлението, че г-н Van Jaarsveld не обръща на ясните въпроси на Службата достатъчно сериозно внимание, каквото би се изисквало от него от други официални агенции или юрисдикции. Ето защо отделението все още не е напълно убедено, че растенията, произхождащи от градината на г-н Van Jaarsveld, действително са
ornatus
, който някога е растял в ботаническата градина. Твърдението в този смисъл не е достатъчно изяснено. Така не е представено никакво обяснение относно начина, по който е могло
ornatus
да бъде отнесен от ботаническата градина в градината на приятел, нито относно фактите, съответстващи на твърдението, съгласно което видът
ornatus
от ботаническата градина е същият сорт като този от градината на г-н Van Jaarsveld.

Страните по производството са информирани за времето и часа на пътуването, за да им се даде възможност да участват в него. Към мярката за събиране на доказателства е трябвало да се пристъпи, при условие че жалбоподателят плати аванс върху разходите (член 62 от Регламент (ЕО) № 1239/95 на Комисията). В крайна сметка разходите ще бъдат понесени от загубилата страна.“
На 27 декември 2005 г. Отделението по жалбите приема с определение въпросната мярка за събиране на доказателства. То подчинява изпълнението на тази мярка на условието жалбоподателят да плати аванс от NaN EUR върху разходите на основание член 62 от Регламент (ЕО) № 1239/95 на Комисията от 31 май 1995 година относно установяване на правила за прилагане на Регламент № 2100/94 относно производството пред СОСР (
ОВ L 121, стр. 37
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 17, стр. 10).
В писмено становище от 6 януари 2006 г. жалбоподателят изтъква, че не е длъжен да представя доказателства и не е в основата на наредената мярка за събиране на доказателства. Той подчертава, че СОСР следва да определи отличителния характер по смисъла на член 7 от Регламент № 2100/94. Ето защо според него „пътуване за признаване“ в Южна Африка не може да се предвиди, освен в изпълнение на член 76 от Регламент № 2100/94. Поради това той не е бил длъжен да плати аванс за разходите.
С решение от 2 май 2006 г. (преписка A 003/2004, наричано по-нататък „обжалваното решение“) отделението по жалбите отхвърля жалбата срещу решението зa отказ. То счита по същество, че сортът „SUMCOL 01“ не може ясно да се разграничи от референтен сорт, който е общоизвестен към момента на подаване на заявката.
Що се отнася до неизпълнението на мярката за събиране на доказателства, приета с определение, отделението по жалбите посочва следното на страница 20 от споменатото решение:
„Отделението не приема определение за мярка за събиране на доказателства относно идентичността и общоизвестността на референтния сорт, произхождащ от градината на г-н Van Jaarsveld, защото след като е имало съмнения по горепосочените въпроси, накрая то се е убедило, че използваният за сравнение сорт е референтният сорт, а не „SUMCOL 01“, и че референтният сорт е бил общоизвестен към датата на подаване на заявката.
Ето защо фактът, че жалбоподателят не е платил аванс върху разходите, свързани с мярката за събиране на доказателства, не е съществен фактор за решението да не се изпълнява мярка за събиране на доказателства.“
Производство и искания на страните
На 18 юли 2006 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Първоинстанционния съд.
На 6 юли 2007 г. жалбоподателят представя нов документ в подкрепа на довода си относно доказателствената тежест. Този документ представлява писмо от 3 юли 2007 г., изпратено до адвоката му и до председателя на СОСР от Международната общност на растениевъдите на безполово размножавани декоративни и овощни растения (Ciopora), съдържащо становище по този въпрос. Посоченият документ е добавен временно в преписката, тъй като решението относно допустимостта му е оставено за по-късна фаза от производството. Той е съобщен и на СОСР, която е поканена да изложи своето становище в съдебното заседание.
След промяна в съставите на Първоинстанционния съд, считано от новата съдебна година, съдията докладчик е включен в седми състав, на който вследствие на това е разпределено настоящото дело.
По доклад на съдията докладчик Първоинстанционният съд (седми състав) решава да открие устната фаза на производството.
Устните състезания и отговорите на страните на зададените им от Първоинстанционния съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 14 май 2008 г. По съвместно искане на страните, мотивирано от невъзможността на адв. Schohe да присъства поради заболяване, съгласно член 35, параграф 2, буква б) от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд на СОСР е разрешено да използва английски език като език на производството. Жалбоподателят оттегля първите две искания, посочени в неговата жалба — обстоятелство, което е отразено в протокола от съдебното заседание. СОСР обявява, че не възразява да бъде взето предвид становището на Ciopora, посочено в точка 44 по-горе, което също е отразено в протокола от съдебното заседание. Първоинстанционният съд решава да задържи този документ в преписката.
Жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:
—
да отмени обжалваното решение,
—
да осъди СОСР да заплати съдебните разноски.
СОСР моли Първоинстанционния съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски,
—
при условията на евентуалност, в случай че СОСР загуби делото, да разпореди тя да понесе само собствените си съдебни разноски в съответствие с член 136, параграф 1 от Процедурния правилник.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава по същество на осем правни основания. Първото правно основание, което се подразделя на три части, е изведено от нарушение на член 62 във връзка с член 7, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2100/94. Второто правно основание е изведено от нарушение на член 76 от Регламент № 2100/94. Третото правно основание е изведено от нарушение на член 75 от Регламент № 2100/94 и от „общата забрана в правовата държава да се приемат изненадващо решения“. Четвъртото правно основание е изведено от нарушение на член 60, параграф 1 от Регламент № 1239/95. Петото правно основание е изведено от нарушение на член 62, параграф 1 от Регламент № 1239/95. Шестото правно основание е изведено от нарушение на член 88 от Регламент № 2100/94. Седмото правно основание е изведено от нарушение на член 70, параграф 2 от Регламент № 2100/94. Накрая, осмото правно основание е изведено от нарушение на член 67, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94.
Първоинстанционният съд ще разгледа най-напред първото правно основание, след това третото и петото правно основание заедно, и накрая второто, четвъртото, шестото, седмото и осмото правно основание.
По първото правно основание, изведено от нарушение на член 62 във връзка с член 7, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2100/94
Доводи на страните
Жалбоподателят изтъква, че по силата на член 62 от Регламент № 2100/94 закрилата на Общността на сортовете растения трябва да се предостави, когато резултатите от проверката са достатъчни в тази насока и няма никакви пречки по смисъла на членове 59 и 61 от същия регламент. СОСР не разполагала с никаква свобода на преценка в това отношение, тъй като закрилата трябвало да се предостави щом са налице материалните и процесуалните условия.
В конкретния случай СОСР приложила неправилно тази разпоредба, като погрешно приела, че условията за предоставяне на закрилата на Общността не били налице. По същество жалбоподателят упреква отделението по жалбите, че се основава изключително на сведенията на г-н Van Jaarsveld — които той счита отчасти за явно погрешни и за изцяло противоречиви — що се отнася до произхода и общоизвестността на изпратените от него издънки, както и че се основава на познанията на г-н Van Jaarsveld в качеството му на експерт относно вида
Plectranthus
.
В рамките на първата част от правното основание жалбоподателят поддържа в частност, че СОСР е нарушила член 7, параграф 1 от Регламент № 2100/94, като погрешно е счела, че сортът „SUMCOL 01“ няма отличителен характер по смисъла на тази разпоредба. В този контекст жалбоподателят повтаря своята вече защитавана пред СОСР и нейното отделение по жалбите теза, според която поради незначителността на разликите, установени между предложения за закрила сорт и референтния сорт, последният не бил друго освен самия предложен за закрила сорт. Всъщност според него г-н Van Jaarsveld бил предал на Bundessortenamt растителен материал не от референтния сорт, а от самият сорт „SUMCOL 01“. Следователно предложеният за закрила сорт не бил сравнен с референтен сорт по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 2100/94. Най-малкото, Bundessortenamt не била в състояние да изключи тази възможност — обстоятелство, което било достатъчно, за да се установи нарушение на споменатата разпоредба.
В рамките на втората част от правното основание, изложена при условията на евентуалност, в случай че бъде прието, че изпратените от г-н Van Jaarsveld растения наистина произлизат от референтен сорт, жалбоподателят поддържа в частност, че СОСР е нарушила член 7, параграф 2 от Регламент № 2100/94, като погрешно е счела, че сортът, за който се твърди, че е референтен, е общоизвестен към момента на подаване на заявката. Той изтъква по-специално, че г-н Van Jaarsveld бърка, когато твърди, че въпросните растения са част от сорт, който може да бъде намерен „от години в магазините и в градините в Южна Африка“. Единственото нещо, което могло да се докаже до момента, било съществуването на отделно растение, което расте в частната градина на г-н Van Jaarsveld.
В рамките на третата част от правното основание жалбоподателят поддържа в частност, че грешките, от които били опорочени преценките по същество на отделението по жалбите, довели и до нарушение на член 62 от Регламент № 2100/94. Според него изводите на СОСР не обосновават предположението, че растенията от сорта „SUMCOL 01“ не се различават ясно от сорт, чието съществуване е общоизвестно към датата на подаване на заявката.
В това отношение жалбоподателят добавя, че не е длъжен да доказва, че не е налице общоизвестен референтен сорт, и че в случай на съмнение по този пункт закрилата на Общността на сортовете растения трябва да се предостави. Така въпреки че не било възможно да се изяснят окончателно произходът и идентичността на изпратените от г-н Van Jaarsvel растения, това според него не позволявало да се обоснове отхвърлянето на заявката. Схващането на СОСР, според което закрилата на сортовете растения трябва да бъде отказана на предложен за закрила сорт, щом като не е възможно да се докаже без най-малко съмнение, че той ясно се разграничава от всеки друг сорт, чието съществуване е общоизвестно към датата на подаване на заявката, било изцяло погрешно.
СОСР поддържа, че нито една от трите части от правното основание не е основателна.
Съображения на Първоинстанционния съд
— Предварителни съображения относно обхвата на съдебния контрол на Първоинстанционния съд
От практиката на Съда е видно, че когато в рамките на своите задачи общностен орган трябва да извърши сложни оценки, по-конкретно от икономическо естество, той се ползва с широко право на преценка, по отношение на упражняването на което се прилага ограничен съдебен контрол, който не предполага преценката на фактите от общностния съд да замести преценката на този орган. По този начин общностният съд трябва в такива случаи да се ограничи до проверка за съществуването на фактите и на правната им квалификация, извършена от този орган, и в частност дали действията на последния не са опорочени от явна грешка или от злоупотреба с власт или дали този орган не е надвишил явно границите на своето право на преценка (Решение на Съда от 13 юли 1966 г. по дело Consten и Grundig/Комисия, 56/64 и
58/64, Recueil, стр. 429
, Решение на Съда от 22 януари 1976 г. по дело Balkan-Import-Export,
55/75, Recueil, стр. 19
, точка 8, Решение на Съда от 14 юли 1983 г. по дело Øhrgaard и Delvaux/Комисия,
9/82, Recueil, стр. 2379
, точка 14, Решение на Съда от 15 юни 1993 г. по дело Matra/Комисия,
C-225/91, Recueil, стр. I-3203
, точки 24 и 25 и Решение на Съда от 5 май 1998 г. по дело National Farmers’ Union и др.,
C-157/96, Recueil, стр. I-2211
, точка 39).
Аналогично, доколкото решението на административния орган е резултат от сложни технически преценки, например в медико-фармакологичната област, те по правило подлежат на ограничен съдебен контрол, което означава, че преценката от общностния съд на фактическите обстоятелства не може да замести преценката на този орган (Определение на председателя на Съда от 11 април 2001 г. по дело Комисия/Bruno Farmaceutici и др.,
C-474/00 P(R), Recueil, стр. I-2909
, точка 90, вж. Решение на Първоинстанционния съд от 17 септември 2007 г. по дело Microsoft/Комисия,
T-201/04, Сборник, стр. II-3601
, точка 88 и цитираната съдебна практика).
При все това, макар общностният съд да признава свободата на преценка на администрацията в икономическата или техническата област, това не означава, че той трябва да се въздържа от упражняване на контрол върху тълкуването от администрацията на данни с такъв характер. Всъщност общностният съд трябва по-специално не само да провери дали представените доказателства установяват действителното положение и дали са достоверни и съгласувани, но и дали включват всички релевантни данни, които трябва да бъдат взети предвид, за да се прецени дадена сложна ситуация, както и това дали са от такъв характер, че да подкрепят изведените от тях заключения. Все пак в рамките на този контрол той не следва да заменя икономическата или техническата преценка на администрацията със собствената си преценка (вж. Решение на Съда от 22 ноември 2007 г. по дело Испания/Lenzing,
C-525/04 P, Сборник, стр. I-9947
, точка 57, Решение по дело Microsoft/Комисия, точка 60 по-горе, точка 89 и цитираната съдебна практика).
Тази съдебна практика може да се приложи към случаите, в които административното решение е резултат на сложни преценки, спадащи към други научни области, като ботаниката или генетиката.
В конкретния случай преценката на различимия характер на растителен сорт с оглед на критериите, посочени в член 7, параграф 1 от Регламент № 2100/94, е сложна от научна и техническа гледна точка — обстоятелство, което може да обоснове ограничаване на обхвата на съдебния контрол.
Всъщност тези критерии изискват да се провери дали предложеният за закрила сорт „ясно се разграничава по отношение на проявата на признаците си, характерни за даден генотип или от дадена комбинация от генотипове, от всеки друг сорт“. Както е видно по-специално от документ TG/1/3 на UPOV от 19 април 2002 г., озаглавен „Общо въведение в проверката на различимостта, на хомогенността, на устойчивостта и на хармонизацията на описанията на сортовете растения“, такава преценка изисква особени експертни и технически познания, по-специално в областта на ботаниката и на генетиката (вж. по аналогия Решение на Първоинстанционния съд от 3 юли 2002 г. по дело A. Menarini/Комисия,
T-179/00, Recueil, стр. II-2879
, точки 44 и 45).
За сметка на това преценката за наличието на друг общоизвестен сорт с оглед на критериите, посочени в член 7, параграф 2 от Регламент № 2100/94, не изисква особени експертни или технически познания и не представлява сложност, която може да обоснове ограничаване на обхвата на съдебния контрол.
Всъщност тези критерии се ограничават да изискват например да се провери дали към датата на подаване на заявката за закрила на предложения за закрила сорт друг сорт „е бил предмет на закрила на сортовете растения или е вписан в официален регистър на сортовете в Общността или в дадена държава, или в дадена междуправителствена организация, компетентна в тази област“, или дали към същата тази дата „за този сорт е била подадена заявка за предоставяне на закрила на сортовете растения или за вписване в даден официален регистър, при условие че междувременно въз основа на заявката е предоставена закрила или е извършено вписване в регистъра“.
В светлината на тези начални съображения Първоинстанционният съд ще разгледа законосъобразността на преценките по същество, извършени от отделението по жалбите, на основание член 7, параграфи 1 и 2 и член 62 от Регламент № 2100/94 в обжалваното решение.
— Съображения на основание член 7, параграф 1 от Регламент № 2100/94
В самото начало следва да се изтъкне, че подобно на Bundessortenamt, отделението по жалбите се произнася с оглед единствено на сорта „Van Jaarsveld“. При тези обстоятелства и както правилно поддържа жалбоподателят, не следва да се отчита изложението на СОСР в нейната защита относно твърдяното съществуване на два други общоизвестни сорта, които също не се разграничавали ясно от предложения за закрила сорт. В частност, доколкото цитираното в точка 18 по-горе писмо от Royal Horticultural Society Garden на Wisley не е взето предвид от отделението по жалбите, СОСР не можела да се позовава на него в рамките на настоящото производство, за да обоснове законосъобразността на обжалваното решение.
Според обжалваното решение предложеният за закрила сорт „SUMCOL 01“ и референтният сорт „Van Jaarsveld“ не са идентични и следователно представляват два различни сорта, противно на твърдяното от жалбоподателя, но не се разграничават ясно един от друг по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 2100/94.
Тези преценки се основават на заключенията от техническата проверка, записани в окончателния отчет на Bundessortenamt от 9 декември 2003 г. (вж. точка 23 по-горе), както и на уточненията, направени в заседанието пред отделението по жалбите от г-жа Heine, проверител от Bundessortenamt, натоварена с техническата проверка (вж. точка 36 по-горе).
Що се отнася до въпроса дали референтният сорт „Van Jaarsveld“ наистина е различен от предложения за закрила сорт „SUMCOL 01“, от окончателния отчет на Bundessortenamt е видно, че са установени разлики между двата сорта по отношение на 3 от 26-те критерия за сравнение, възприети за целите на техническата проверка в съответствие с нормите на UPOV: става въпрос за височината на растенията, широчината на листата и дължината на тръбичката на венчелистчето. Впрочем в заседанието пред отделението по жалбите г-жа Heine изключва възможността въпросните разлики да се дължат на фактори, свързани с околната среда. Според нея тези разлики се дължат на генотипни фактори. Оттук непременно следва, че според тази преценка предложеният за закрила сорт и референтният сорт не представляват един и същи сорт.
Самият жалбоподател признава съществуването на тези разлики, но настоява да се отдадат на влиянието на фактори, свързани с околната среда.
С оглед на широката свобода на преценка, с която разполага СОСР, що се отнася до сложните ботанически преценки, доказателствата, посочени от жалбоподателя в подкрепа на неговите доводи, все пак не са достатъчни, за да се докаже, че Bundessortenamt и след нея СОСР, както и отделението по жалбите на последната, са допуснали явна грешка в преценката, която може да доведе до отмяна на обжалваното решение.
На първо място, представените от жалбоподателя обяснения, показания и експертни отчети, засягат най-общо влиянието, което могат да имат факторите, свързани с околната среда, върху признаци като идентифицираните от Bundessortenamt като различни. Това влияние обаче не се оспорва от СОСР. Обратно на това, Bundessortenamt достига до заключението, че при специфичните обстоятелства на конкретния случай констатираните разлики трябва да се приписват не на такива фактори, а на генотипни фактори. Общите доказателства, представени от жалбоподателя, не са достатъчни, за да се опровергае това специфично заключение.
На второ място, твърдението на жалбоподателя, според което не е бил взет в предвид в достатъчна степен фактът, че растенията на жалбоподателя и изпратените от г-н Van Jaarsveld растения са били подложени в течение на години на различни климатични условия, изглежда като обикновено различие в преценките по отношение на преценката на СОСР. То не доказва, че последната преценка била явно погрешна.
На трето място, твърдението на жалбоподателя, според което самата Bundessortenamt не била в състояние да изключи вероятността, че всички отгледани през 2003 г. растения принадлежат към сорта „SUMCOL 01“, изглежда погрешно.
Вярно е, че в писмо до СОСР от 20 юни 2005 г. г-жа Heine излага следното:
„Не можахме да разграничим растенията, предмет на заявката, от растенията от Южна Африка — причина, поради която лесно може да се изтъкне, че всички растения произхождат от растенията, предмет на заявката.“
Въз основа на този отговор СОСР признава в писмения си отговор от 8 септември 2005 г. на въпрос, поставен от отделението по жалбите, че промяната на климата и местоположението може да предизвика реакция на растенията и че както е обяснила Bundessortenamt, не може да се изключи напълно, че сортове с малки разлики като същестуващите между предложения за закрила сорт и референтния сорт произхождат от един и същи сорт (вж. точка 35 по-горе).
При общата преценка на доказателствата обаче не следва да се придава особено значение на въпросната изявление на г-жа Heine, а оттам като нейно следствие — на писмения отговор на СОСР на отделението по жалбите. Всъщност, от една страна, окончателният отчет от 12 декември 2003 г., в който се стига до извода, че съществуват елементи, които различават двата сорта, противоречи на споменатото изявление, съдържащо се в електронно писмо, съставено набързо близо две години след техническата проверка и при положение че заинтересуваното лице вероятно вече не си е спомняло всички материали от преписката. От друга страна, обратно на това, което поддържа жалбоподателят, от протокола от заседанието пред отделението по жалбите изобщо не е видно, че г-жа Heine е потвърдила това изявление в заседанието. Напротив, от нейните по-подробни обяснения, направени в заседанието, е видно, че според нея въпросните два вида са генетично различни (вж. точка 71 по-горе).
На четвърто място, доводът, който жалбоподателят извежда от обстоятелството, че е можел ясно да разграничи сорта „SUMCOL 01“ и сорта „Van Jaarsveld“ от екземпляр от вида
Plectranthus ornatus
, отгледан в ботаническата градина на Meise, не е релевантен, доколкото — както изтъква отделението по жалбите, без това да е оспорено от жалбоподателя —
Plectranthus ornatus
е вид, към който се отнасят многобройни сортове, като е възможно някои от тях да се различават ясно от сорта „SUMCOL 01“, а други — не.
На пето място, не са убедителни доказателствата, изтъкнати от жалбоподателя с оглед на оспорването на тезата, подкрепяна от отделението по жалбите, според която опитът „явно изключва“ растения от сорта „SUMCOL 01“ да са могли да достигнат до частната градина на г-н Van Jaarsveld.
Според изложеното от самия жалбоподател в заявката за закрила от Общността пускането на пазара на сорта „SUMCOL 01“ започва през януари 2001 г. на територията на Европейския съюз, но не извън тази територия (вж. точка 12 по-горе). Впрочем не съществува никакво доказателство за пускане на сорта „SUMCOL 01“ на пазара в Южна Африка към момента на спорните обстоятелства. Жалбоподателят е доказал само че в края на 2001 г. кенийското предприятие Florensis е притежавало ограничен брой екземпляри с цел тестване на продуктивността и че в началото на 2002 г. южноафриканското предприятие Alba Atlantis е изразило временен интерес да получи лиценз за изключителна дистрибуция на този сорт в Южна Африка.
Освен това СОСР се свързва с г-н Van Jaarsveld за първи път на 20 март 2002 г. и от 25 март 2002 г. той сочи, че
Plectranthus ornatus
е редовно използвано и продавано в магазините за растения в Южна Африка (вж. точка 17 по-горе). На 16 октомври 2002 г. той идентифицира по снимка сорта „SUMCOL 01“ като сорт
Plectranthus ornatus Codd
(вж. точка 19 по-горе). Издънките от сорта „Van Jaarsveld“ са изпратени от него на Bundessortenamt в началото на декември 2002 г. (вж. точка 20 по-горе). През октомври 2004 г. г-н Van Jaarsveld изтъква пред СОСР, че са от издънка, получена „преди няколко години от градината на приятел“ и че произхождат от търговията с градински стоки (вж. точка 31 по-горе).
Така тезата на жалбоподателя предполага не само че г-н Van Jaarsveld е успял да се снабди със семена или издънки от сорта „SUMCOL 01“ по време, когато той не е бил пуснат на пазара в Южна Африка, и че веднага е започнал да ги отглежда в частната си градина, но също и че е направил лъжливи декларации пред СОСР, що се отнася до произхода на издънките, изпратени от него през декември 2002 г., и всичко това с намерението да попречи на предоставянето на поисканата от жалбоподателя закрила от Общността на сортовете растения. Макар да не може категорично да се отрече, подобен сценарий на този етап изглежда неправдоподобен и следва да се отхвърли поради липса на доказателства в негова подкрепа.
В това отношение следва да се добави, че жалбоподателят не представя никакви данни, които позволяват да се допусне сериозно съмнение в достоверността на твърденията на г-н Van Jaarsveld, докато тя е потвърдена от южноафриканското министерство на земеделието (вж. точка 33 по-горе). Той се ограничава да изтъкне контактите, които г-н Van Jaarsveld поддържал с „много“ конкуренти, без обаче да стига до „желание да обвини“ последния. Подобни намеци все пак не са достатъчни, за да се постави под въпрос достоверността на свидетел, чиито технически познания са признати от компетентните южноафрикански власти и за който нито едно обстоятелство от преписката не позволява да се мисли, че има какъвто и да било интерес от изхода на настоящия спор.
Накрая, на шесто място, доводите на жaлбоподателя, целящи да отхвърлят тезата, подкрепяна от отделението по жалбите, според която опитът „явно изключва“ възможността растения от сорта „SUMCOL 01“ да могат да достигнат до частната градина на г-н Van Jaarsveld, във всеки случай са неотносими.
Всъщност дори да се предположи, че подобна вероятност не може да се изключи категорично, тя не би била достатъчна, за да се постави отново под въпрос преценката на СОСР, основана на резултатите от техническата проверка, според която сортът „SUMCOL 01“ и сортът „Van Jaarsveld“ са два различни сорта. След като тази преценка сама по себе си е достатъчна да обоснове обжалваното решение, вероятната грешка на отделението по жалбите да изключи тази възможност не влияе върху законосъобразността на това решение.
Предвид гореизложеното първата част от първото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователна.
— Съображения на основание член 7, параграф 2 от Регламент № 2100/94
Въпросът, признат като ключов от отделението по жалбите, е дали въз основа на материалите по преписката сортът „Van Jaarsveld“ може да се разглежда като общоизвестен по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 2100/94.
Според обжалваното решение:
„Няма съмнение, че
P. ornatus
е не-местно („екзотично“) растение от Южна Африка. Поради това сортовете от този вид не са изложени в ботаническите градини. Наистина от това не следва, че сортове от този вид не са налице в Южна Африка. „Екзотичните“ растения, тоест не-местните растения, които лесно могат да се размножават и адаптират към чужд климат, поради екзотичното си естество също имат голяма популярност. Навсякъде в Южна Африка жалбоподателят среща
P. neochilus
— вид, който според неговите показания „прилича много“ на „SUMCOL 01“. Както по-специално подчертава г-жа Sadie от южноафриканското министерство на земеделието, също както и г-н Van Jaarsveld в неговото съобщение от 8 октомври 2004 г., двата вида
P. ornatus
и
P. neochilus
често се бъркат поради тяхната голяма прилика, което води до това
P. ornatus
също да се предлага за продажба под наименованието
P. neochilus
от необучените служители на магазините за растения. Поради това не може да се изключи, че жалбоподателят е попаднал на
P. ornatus
, но под наименованието
P. neochilus
. Това съответства на показанията на г-н Van Jaarsveld и на г-жа Sadie и на изследванията, на които те се позовават (между другото на Codd, Brits, Glen), според които
P. ornatus
съществува отдавна в Южна Африка.
Г-жа Sadie препраща между другото към Pretoria Herbarium, който съхранява
P. ornatus
и е получил растения от градина през 1960 г. Наред с това тя препраща към експерти като д-р L. E. Codd и Andrew Hankey, като и двамата посочват, съответно в публикации от 1975 г. и от 1999 г., че
P. ornatus
— първоначално с произход от Етиопия и Танзания — е отглеждан и полунатурализиран в Южна Африка.
Г-н Van Jaarsveld изтъква многогодишните изследвания, които извършва, и посочва описание, направено от д-р L. E. Codd, според което
P. ornatus
е бил обществено достъпен в Южна Африка от десетилетия. Когато в електронното си писмо от 15 октомври 200[4] г. г-н Van Jaarsveld декларира, че издънките от неговата градина, които е изпратил, произхождат от градината на приятел в Plumstead и че такива растения някога били отглеждани под наименованието
P. neochilus
в ботаническите градини, всичко това сочи, че изпратените издънки били от вида
P. ornatus
, какъвто се отглежда в Южна Африка.“
Веднага следва да се отбележи, че жалбоподателят не представя специални доводи, нито особени доказателства в подкрепа на втората част от правното основание, за да оспори така извършеното от отделението по жалбите уподобяване на произхождащия от градината на г-н Van Jaarsveld референтен сорт и южноафриканския сорт от вида
Plectranthus ornatus,
описан във въпросните научни публикации и визиран в изявленията на г-н Van Jaarsveld и г-жа Sadie. При липса на каквито и да било доказателства за обратното отделението по жалбите наистина извършва основателно това уподобяване въз основа на различни изявления от страна на г-н Van Jaarsveld, както отделението е направило на стр. 19 от обжалваното решение. Впрочем това уподобяване произтича още от окончателния отчет на Bundessortenamt от 9 декември 2003 г., който обозначава сорта „Van Jaarsveld“ като „референтния сорт
Plectranthus ornatus
от Южна Африка („Van Jaarsveld“)“.
При тези обстоятелства отделението по жалбите правилно се е основало на обстоятелствата, посочени в точка 90 по-горе, за да стигне до извода, че референтният сорт е общоизвестен.
Що се отнася до изявленията на г-н Van Jaarsveld, следва да се отбележи, след неговото електронно писмо от 25 март 2002 г., тоест по време, което а priori е извън подозрение, тъй като той още не се е бил свързал с жалбоподателя, първият посочва на Bundessortenamt, че
Plectranthus ornatus
„продължава да бъде много използван и продаван от пепиниеристите“ (вж. точка 17 по-горе). Това твърдение впоследствие е многократно потвърдено и изяснено от него (вж. точки 19, 29 и 31 по-горе).
Впрочем отделението по жалбите не се основава единствено върху твърденията на г-н Van Jaarsveld, противно на поддържаното от жалбоподателя. То се основава и на съобщената от южноафриканското министерство на земеделието информация, както и на научната литература, която потвърждава изявленията на г-н Van Jaarsveld (вж. точка 33 по-горе).
В частност г-жа Sadie, служител в южноафриканското министерство на земеделието, потвърждава, че г-н Van Jaarsveld действително е експерт относно
Plectranthus ornatus
и че предоставената от него информация може да бъде считана за достоверна. От нейното писмо е видно, че пепиниеристите продават както
Plectranthus ornatus
(танзанийски и кенийски сорт), така и
Plectranthus neochilus
(южноафрикански сорт), макар че често ги бъркат поради приликата им. Освен това г-жа Sadie посочва, че Pretoria Herbarium притежава образци от
Plectranthus ornatus,
„които са набрани от градина през 1960 г.“
Твърденията на г-н Van Jaarsveld освен това се потвърждават от научната литература. В конкретния случай от преписката е видно, и впрочем не се оспорва от жалбоподателя, че
Plectranthus ornatus
е предмет на подробно описание в произведенията на L. E. Codd (1975), на A. Hankey (1999) и на H. F. Glen (2002) (вж. точка 33 по-горе). Впрочем тези автори описват посочения вид като „отглеждан и полунатурализиран в Южна Африка“.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно самите указания на UPOV и обратно на поддържаното от жалбоподателя, публикуването на подробно описание на сорт растение е един от елементите, които могат да се отчетат, за да се докаже неговата общоизвестност.
Всъщност според точка 5.2.2.1. „Общоизвестност“ от документ TG/1/3 на UPOV от 19 април 2002 г., цитиран в точка 64 по-горе, публикуването на подробно описание е по-специално сред данните, които следва да се вземат предвид, за да се докаже общоизвестността.
Подобно обстоятелство също може да се вземе предвид на основание на член 7, параграф 2 от Регламент № 2100/94. От една страна, тази разпоредба всъщност не съдържа изчерпателен списък на обстоятелствата, въз основа на които може да се докаже общоизвестността на референтен сорт, което се потвърждава от употребата на наречието „по-специално“. От друга страна, съгласно предпоследното съображение от Регламент № 2100/94 посоченият регламент държи сметка по-специално за Конвенцията UPOV.
Следователно в конкретния случай отделението по жалбите правилно взема предвид подробното описание, съдържащо се в произведенията на Codd, Hankey и Glen, за да докаже общоизвестността на референтния сорт.
С оглед на всички тези непротиворечиви доказателства няколкото отбелязани от жалбоподателя приблизителни данни или противоречия в последователните изявления на г-н Van Jaarsveld, по-специално що се отнася до точния произход на издънките, които той изпраща на Bundessortenamt, се явяват с незначителна важност. Наистина тези противоречия до определена степен отслабват убедителността на показанията на г-н Van Jaarsveld и е разбираемо, че отделението по жалбите е решило на първо време да пристъпи към мярка за събиране на доказателства, за да разсее съмненията си в това отношение. Това обаче не променя факта, че по ключовия въпрос за общоизвестността на референтния сорт твърденията на г-н Van Jaarsveld се подкрепят от южноафриканските власти и от няколко научни публикации.
Предвид изложеното втората част от първото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователна.
— Съображения на основание член 62 от Регламент № 2100/94
Третата част от първото правно основание, изведена от нарушение на член 62 от Регламент № 2100/94, почива върху предпоставката, според която въз основа на елементите на преценката, с които разполага, отделението по жалбите не може законосъобразно да стигне до извода, че съществува общоизвестен референтен сорт, от който предложеният за закрила сорт не се е разграничавал ясно. Жалбоподателят, напротив, смята, че ако бе отчела правилно фактическото положение, и по-специално противоречията на г-н Van Jaarsveld, отбелязани в рамките на първите две части от правното основание, СОСР е трябвало да установи, че сортът „SUMCOL 01“ е ясно различим.
Първоинстанционният съд веднага отбелязва, че така развитата от жалбоподателя теза, според която сортът „SUMCOL 01“ е трябвало да бъде признат като ясно различим, очевидно противоречи на тезата, развита от него в рамките на първата част от правното основание, според която предложеният за закрила сорт „SUMCOL 01“ и референтният сорт „Van Jaarsveld“ са един и същи сорт.
Във всеки случай от прегледа на първите две части от правното основание следва, че предпоставката, на която почива доводът на жалбоподателя, е погрешна.
При тези условия общите съображения на жалбоподателя относно доказателствената тежест и задължението на СОСР да разследва по своя инициатива фактите са неотносими или ирелевантни.
Същото се отнася за съображенията на Ciopora, изтъкнати в нейния експертен доклад от 3 юли 2007 г., споменат в точка 44 по-горе.
От тук следва, че третата част от първото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователна, а заедно с нея и първото правно основание в неговата цялост.
По третото и петото правно основание, изведени съответно от нарушение на член 75 от Регламент № 2100/94 и от „общата забрана в правовата държава да се приемат изненадващо решения“, и от нарушение на член 62, параграф 1 от Регламент № 1239/95
Доводи на страните
В рамките на третото правно основание, изведено от нарушение на член 75 от Регламент № 2100/94 и от „общата забрана в правовата държава да се приемат изненадващо решения“, жалбоподателят твърди, че обжалваното решение е прието изненадващо и че се основава на съображения, с които той не бил запознат преди това. От една страна, жалбоподателят всъщност счита, че нищо не му е позволявало да очаква подобно решение предвид протичането на заседанието от 30 септември 2005 г. пред отделението по жалбите и връчването на определението за приемане на мярката за събиране на доказателства от 27 декември 2005 г. От друга страна, жалбоподателят поддържа, че не е имал възможност да вземе становище по изразените в това решение съображения, които според него обосновават напълно нова преценка на фактическото положение.
В своята писмена реплика жалбоподателят уточнява, че отделението по жалбите не може да измени своето „предварително становище“ в рамките на проведеното от него разискване, след като приема определението за мярката за събиране на доказателства, нито да приеме обжалваното решение, без предварително да изслуша жалбоподателя по този въпрос. Всъщност към онзи момент отделението по жалбите изглеждало съгласно с жалбоподателя, че представените дотогава доказателства не били достатъчни, за да се докаже общоизвестността на референтния сорт. Следователно според жалбоподателя отделението по жалбите трябвало да му обясни обстоятелствата, които го били накарали да промени мнението си, и да му даде възможност да представи становище.
В рамките на петото правно основание жалбоподателят поддържа, че в нарушение на член 62, параграф 1 от Регламент № 1239/95 отделението по жалбите подчинява изпълнението на приетата от него мярка за събиране на доказателства на условието жалбоподателят да плати депозит върху разходите, макар същият да не е предложил конкретното доказателство, нито да е поискал събирането му.
СОСР поддържа, че отделението по жалбите не е нарушило никоя от посочените от жалбоподателя разпоредби.
Съображения на Първоинстанционния съд
— По петото правно основание
Съгласно член 62, параграф 1 от Регламент № 1239/95, озаглавен „Разходи за събиране на доказателства“:
„Събирането на доказателства може да бъде направено зависимо от плащане на депозит в [СОСР] от страна в производството, която е изискала да бъде събрано доказателството, размерът на който се определя от [СОСР] чрез позоваване на разчет за разходите.“
В конкретния случай въпросната мярка за събиране на доказателства не е поискана от жалбоподателя, а е разпоредена по инициатива на отделението по жалбите.
Ето защо то не е имало право да се позове на член 62 от Регламент № 1239/95, за да постави изпълнението на тази мярка в зависимост от плащането на депозит от жалбоподателя.
Така петото правно основание изглежда основателно, доколкото цели установяване на незаконосъобразност, опорочаваща определението за приемане на мярка за събиране на доказателства от 27 декември 2005 г.
Това правно основание обаче трябва да се отхвърли като неотносимо в рамките на искането за отмяна на обжалваното решение, тъй като то е прието, без да е изпълнена въпросната мярка за събиране на доказателства и без отделението по жалбите да е извело от нея неблагоприятен за жалбоподателя правен извод.
— По третото правно основание
Съгласно член 75 от Регламент № 2100/94:
„Решенията на [СОСР] са придружени от мотивите, въз основа на които са взети. Решенията се основават само на мотиви и доказателства, по които страните по производството са имали възможност да вземат отношение, устно или писмено.“
Обратно на поддържаното от жалбоподателя, обжалваното решение се основава на такива мотиви и доказателства, а именно по същество писмените изявления на г-н Van Jaarsveld и на г-жа Sadie и на откъси от произведенията на Codd, Hankey и Glen, всичките добавени в преписката от административната процедура, до която жалбоподателят е имал достъп, като той е имал възможност да вземе отношение по тях както писмено, така и устно.
Що се отнася до обстоятелството, че отделението по жалбите е променило мнението си за необходимостта да проведе мярката за събиране на доказателства, приета с определение от 27 декември 2005 г., жалбоподателят не поддържа, че отделението по жалбите няма право да се откаже от това събиране на доказателства, ако в хода на заседанието си то не го е считало повече за необходимо за разрешаването на спора. Неговата теза, както е изяснена в писмената му реплика, е, че отделението по жалбите не може да измени преценката си по този въпрос, без да изложи пред жалбоподателя обстоятелствата, които са го накарали да промени становището си, и без да му даде възможност да представи становището си.
Тези доводи не могат да бъдат приети. Всъщност по общ начин, доколкото дадена мярка за събиране на доказателства може да бъде приета служебно, без отделението по жалбите да е длъжно да обсъжда предварително целесъобразността ѝ или необходимостта от нея със страните, подобна мярка може и да се отмени служебно при същите условия, ако в хода на разискванията отделението по жалбите достигне до различна преценка. В този случай не става въпрос за решения, приети изненадващо, в нарушение на принцип, за който се твърди, че е общ принцип на общностното право, а за упражняване от отделението по жалбите на дискреционното му правомощие по член 76 от Регламент № 2100/94 да разследва по своя инициатива фактите, по-специално посредством мерките за събиране на доказателства, изброени в член 78 от посочения регламент.
В конкретния случай отделението по жалбите посочва в обжалваното решение, че е било в състояние да преодолее първоначалните си съмнения и да се убеди в общоизвестността на референтния сорт, без да е необходимо да провежда предвидената и първоначално приета мярка за събиране на доказателства. Освен това отделението посочва в това решение мотивите и доказателствата, които обосновават това убеждение.
В крайна сметка единственият въпрос, който има значение за целите на съдебния контрол в рамките на настоящото правно основание, е дали страните са имали възможност да вземат отношение по тези мотиви и тези доказателства.
Тъй като в случая това е така, както е изложено в точка 119 по-горе, третото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
По второто правно основание, изведено от нарушение на член 76 от Регламент № 2100/94
Жалбоподателят поддържа, че ако се предположи, че в конкретния случай е съществувала необходимост от допълнителни разяснения, целящи да премахнат съмненията, породени от противоречията в изявленията на г-н Van Jaarsveld, СОСР е трябвало съгласно член 76 от Регламент № 2100/94 да разпореди по своя инициатива нова техническа проверка по смисъла на член 55 от посочения регламент.
СОСР отговаря по същество, че предположението, на което се основава второто правно основание, е погрешно.
В това отношение, както е видно от прегледа на първото правно основание, отделението по жалбите може основателно да заключи от доказателствата, с които разполага, че сортът „SUMCOL 01“ не може да се разграничава ясно от даден референтен сорт, общоизвестен към момента на подаване на заявката. Поради това то изобщо не е длъжно да предприеме нова техническа проверка.
Следователно второто правно основание трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
По четвъртото правно основание, изведено от нарушение на член 60, параграф 1 от Регламент № 1239/95
Жалбоподателят поддържа, че г-жа Heine, компетентен проверител от Bundessortenamt, участва в устната фаза на производството на страната на СОСР, без да е призована в заседанието и без да е прието решение, разпореждащо мерки за събиране на доказателства, в нарушение на член 60, параграф 1 от Регламент № 1239/95. По подобие на изявленията на свидетел или на експерт, и нейните изявления били включени в обжалваното решение, при това по непълен начин.
В това отношение СОСР правилно поддържа, че явяването на г-жа Heine в заседанието не е изисквало приемането на мярка за събиране на доказателства по смисъла на член 60, параграф 1 от Регламент № 1239/95. Всъщност от протокола от заседанието е видно, че г-жа Heine се явява на него в качеството си на представител на СОСР, а не в качеството си на свидетел или на експерт (вж. точка 36 по-горе). Направените от нея изявления са вписани в протокола от заседанието като изявления на СОСР, а не като показания на свидетел или на експерт. В този контекст СОСР отбелязва, отново правилно, че по силата на член 15, параграф 2 от Регламент № 1239/95 действията, извършени от г-жа Heine съгласно условията на споразумението, сключено между СОСР и Bundessortenamt относно техническата проверка, притежават качеството на задължителни за трети лица действия на СОСР.
В допълнение жалбоподателят не изтъква никакво доказателство в подкрепа на твърдението си, че изявленията на г-жа Heine са записани по непълен начин в обжалваното решение.
Следователно четвъртото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
По шестото правно основание, изведено от нарушение на член 88 от Регламент № 2100/94
Жалбоподателят поддържа, че през недопустимо дълъг период от време СОСР не му позволява да се запознае с материалите по преписката, като по този начин затруднява значително упражняването на правото на защита.
В това отношение от предадената от СОСР в секретариата на Първоинстанционния съд преписка относно административната процедура е видно, че на жалбоподателя е предадена цялата преписка и му е била предоставена възможност надлежно да изтъкне своята гледна точка.
По-специално:
—
в жалбата си от 11 юни 2004 г. жалбоподателят прави искане на основание член 88, параграф 2 от Регламент № 2100/94 и на член 84, параграф 3 от Регламент № 1239/95, с цел да получи копие от документите, свързани със заявката за предоставяне на закрила на Общността на сортовете растения за сорта „SUMCOL 01“,
—
това искане е подновено с писмо от 30 юли 2004 г.,
—
с писмо от 10 август 2004 г. СОСР предава на жалбоподателя всички документи, с които разполага,
—
с факс от 17 август 2004 г. жалбоподателят прави искане за представянето на допълнителни документи относно кореспонденцията между Bundessortenamt и г-н Van Jaarsveld,
—
на 17 август 2004 г. СОСР иска от Bundessortenamt да ѝ предаде въпросните документи, като това е направено на 18 август 2004 г.,
—
с електронно писмо от 18 август 2004 г. СОСР предава посочените документи на жалбоподателя,
—
с факс от 18 август 2004 г. жалбоподателят иска срокът за подаване на писмено изложение на основанията за обжалване да бъде продължен с един месец; той иска да му бъде предадено и копие от цялата преписка на Bundessortenamt,
—
с факс от 19 август 2004 г. секретарят на отделението по жалбите посочва на жалбоподателя, че срокът за подаване на писмено изложение на основанията за обжалване е продължен до 6 септември 2004 г.,
—
с експресна поща от 24 август 2004 г., получена на 25 август 2004 г., СОСР предава на жалбоподателя копие от цялата преписка на Bundessortenamt, като му напомня, че крайният срок е 6 септември 2004 г.,
—
жалбоподателят подава писмено изложение на основанията за обжалване на 30 август 2004 г.
Както правилно изтъква СОСР, тъй като жалбоподателят не използва допълнителния срок, който му е предоставен за подаване на писменото му изложение, той не доказва, че закъснялото предаване на преписката вреди на упражняването на неговото право на защита на този етап.
Освен това жалбоподателят е имал възможност да представи своята гледна точка както в заседанието от 30 септември 2005 г. пред отделението по жалбите, така и в своето писмено становище от 14 октомври 2005 г.
При тези условия шестото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
По седмото правно основание, изведено от нарушение на член 70, параграф 2 от Регламент № 2100/94
Жалбоподателят поддържа, че в нарушение на член 70, параграф 2 от Регламент № 2100/94 СОСР е изчакала два месеца, преди да реши да не поправя решението за отказ. Той добавя в писмената си реплика, че това нарушение накърнява съществено неговите права. Всъщност макар закрилата на приоритета на предложения за закрила сорт да е в сила на основание на член 95 от Регламент № 2100/94, тази закрила била с много по-малък обхват. Така титулярът на заявка за закрила на Общността на сорт растение не разполагал с право на забрана, сравнимо с предвиденото в член 94 от Регламент № 2100/94. Поради това жалбоподателят не можел да се противопостави на възпроизвеждането на сорта от трети лица.
В това отношение е вярно, че по силата на член 70 от Регламент № 2100/94, озаглавен „Преюдициално ревизиране“, в случай на обжалване органът на СОСР, подготвил решението, разполага със срок от един месец след получаването на основанията за обжалване, за да го поправи, ако счита жалбата за допустима и основателна. Параграф 2 от същия член гласи, че когато решението не е поправено в този срок, СОСР „предава своевременно жалбата на отделението по жалбите“.
В конкретния случай основанията за обжалване са съобщени на СОСР на 30 август 2004 г. (вж. точка 27 по-горе). Органът на СОСР, подготвил решението, заседава на 24 и на 29 септември 2004 г. с оглед на евентуалната поправка на това решение съгласно член 70 от Регламент № 2100/94. На 30 септември 2004 г. този орган уведомява отделението по жалбите и жалбоподателя, че отлага решението си по този въпрос с две седмици, за да може да извърши допълнително проучване (вж. точка 28 по-горе). Това допълнително проучване се състои в искане на уточнения от г-н Van Jaarsveld, който ги предоставя с писма от 8 и 15 октомври 2004 г., и в запитване до южноафриканското министерство на земеделието, което отговаря с писмо от 2 ноември 2004 г. (вж. точки 29—33 по-горе). Тогава органът на СОСР заседава отново на 10 ноември 2004 г. и решава въз основа на резултатите от допълнителното проучване да не поправя решението за отказ и да предаде незабавно жалбата на отделението по жалбите (вж. точка 34 по-горе).
Макар предвиденият в член 70 от Регламент № 2100/94 срок да е изтекъл преди един месец и десет дни, Първоинстанционният съд счита, че това забавяне е обосновано с оглед на особените обстоятелства на конкретния случай, в частност от необходимостта да се разпитат лица, намиращи се в далечна страна.
Във всеки случай изтичането на този срок не може да обоснове отмяна на обжалваното решение, а най-много предоставяне на обезщетение за вреди, ако се бе оказало, че жалбоподателят е претърпял някаква вреда от това решение.
В това отношение в писмената си реплика жалбоподателят подчертава разликата между закрилата на титуляра по член 95 от Регламент № 2100/94 по отношение на действия, предхождащи предоставянето на закрила на Общността на сортовете растения, и закрилата по член 94 от този регламент на същия титуляр по отношение на действията по нарушение на защитен сорт.
Тези съображения обаче не са релевантни за конкретния случай, защото в крайна сметка на предложения за закрила сорт не е предоставена закрила от Общността.
При тези условия седмото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
По осмото правно основание, изведено от нарушение на член 67, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94
Жалбоподателят поддържа, че в нарушение на член 67, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94 неговата заявка е била заличена от регистъра на СОСР веднага след приемането на решението за отказ. Това значително засегнало правното му положение, уредено с член 95 от Регламент № 2100/94.
В това отношение дори да се предположи, че заявката за закрила е била заличена от регистъра на СОСР веднага след приемането на решението за отказ в нарушение на член 67, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94, съгласно който жалба, подадена срещу такова решение, има суспензивно действие, тази незаконосъбразност няма нищо общо със самото решение за отказ и затова не засяга действителността на решението, а оттам и действителността на обжалваното решение.
Следователно осмото правно основание трябва да се отхвърли като неотносимо.
От гореизложеното следва, че жалбата трябва да се отхвърли като неоснователна.
По съдебните разноски
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати разноските съгласно исканията на СОСР.

По изложените съображения
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (седми състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда г-н Ralf Schräder да заплати съдебните разноски.

Forwood
Moavero Milanesi
Truchot
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 19 ноември 2008 година.
Подписи
Съдържание

Правна уредба

Обстоятелства, предхождащи спора

Производство и искания на страните

От правна страна

По първото правно основание, изведено от нарушение на член 62 във връзка с член 7, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2100/94

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

— Предварителни съображения относно обхвата на съдебния контрол на Първоинстанционния съд

— Съображения на основание член 7, параграф 1 от Регламент № 2100/94

— Съображения на основание член 7, параграф 2 от Регламент № 2100/94

— Съображения на основание член 62 от Регламент № 2100/94

По третото и петото правно основание, изведени съответно от нарушение на член 75 от Регламент № 2100/94 и от „общата забрана в правовата държава да се приемат изненадващо решения“, и от нарушение на член 62, параграф 1 от Регламент № 1239/95

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

— По петото правно основание

— По третото правно основание

По второто правно основание, изведено от нарушение на член 76 от Регламент № 2100/94

По четвъртото правно основание, изведено от нарушение на член 60, параграф 1 от Регламент № 1239/95

По шестото правно основание, изведено от нарушение на член 88 от Регламент № 2100/94

По седмото правно основание, изведено от нарушение на член 70, параграф 2 от Регламент № 2100/94

По осмото правно основание, изведено от нарушение на член 67, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: немски.