CELEX: 61996CJ0403
Nødhjælp fra Fællesskabet til staterne i det tidligere Sovjetunionen
Lån
Remburs
Annullationssøgsmål
Formaliteten
Kravet om, at sagsøgeren skal være umiddelbart berørt

Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. december 1996 har Glencore Grain Ltd, tidligere Richco Commodities Ltd (herefter »appellanten«), i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt den 24. september 1996 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i sag T-491/93, Richco mod Kommissionen (Sml. II, s. 1131, herefter »dommen« eller »den appellerede dom«), hvorved Retten afviste sagen, for saa vidt angik paastanden om annullation af Kommissionens beslutning af 1. april 1993 rettet til Vnesheconombank.
De relevante retsforskrifter
2 Raadet vedtog den 16. december 1991 afgoerelse 91/658/EOEF om ydelse af et mellemfristet laan til Sovjetunionen og dens republikker (EFT L 362, s. 89).
3 I afgoerelsens artikel 1, stk. 1, bestemmes foelgende:
»Faellesskabet yder Sovjetunionen og dens republikker et mellemfristet laan paa 1 250 mio. ECU i hovedstol i tre successive rater med en loebetid paa hoejst tre aar til import af landbrugsprodukter og levnedsmidler samt laegemiddelforsyninger ...«
4 Med henblik herpaa bestemmes foelgende i artikel 2 i afgoerelse 91/658:
»... Kommissionen [bemyndiges] til paa Faellesskabets vegne at laane de noedvendige midler, som stilles til raadighed for Sovjetunionen og dens republikker i form af et laan.«
5 Artikel 3 har foelgende ordlyd:
»Det i artikel 2 naevnte laan forvaltes af Kommissionen.«
6 Endvidere fremgaar foelgende af artikel 4:
»1. Kommissionen bemyndiges til i samraad med myndighederne i Sovjetunionen og dens republikker ... at fastlaegge de oekonomiske og finansielle betingelser i forbindelse med laangivningen samt reglerne for overdragelsen af midlerne og om de noedvendige garantier for laanets tilbagebetaling.
...
3. Importen af varerne, som finansieres ved hjaelp af laanet, sker til verdensmarkedspriserne. Der skal sikres fri konkurrence ved indkoeb og levering af varerne, som skal opfylde de internationalt anerkendte kvalitetsnormer.«
7 Den 9. juli 1992 vedtog Kommissionen forordning (EOEF) nr. 1897/92 om gennemfoerelsesbestemmelser for mellemfristet laan til Sovjetunionen og dens republikker, som fastsat ved afgoerelse 91/658 (EFT L 191, s. 22).
8 I forordningens artikel 2 bestemmes foelgende:
»Laanene ydes paa grundlag af aftaler, der indgaas mellem republikkerne og Kommissionen, og som skal omfatte kravene i artikel 3 til 7 som betingelse for, at laanene kan komme til udbetaling.«
9 Artikel 4 i forordning nr. 1897/92 har foelgende ordlyd:
»1. Laanene anvendes kun til finansiering af indkoeb og levering i henhold til kontrakter, som er blevet anerkendt af Kommissionen som vaerende i overensstemmelse med afgoerelse 91/658/EOEF og med bestemmelserne i de aftaler, der omhandles i artikel 2.
2. Kontrakterne forelaegges Kommissionen til anerkendelse af republikkerne eller de af dem udpegede finansielle institutioner.«
10 I artikel 5 opstilles betingelserne for anerkendelse i henhold til artikel 4. Blandt disse betingelser er foelgende to punkter:
»1) Kontrakten skal vaere indgaaet efter en procedure, der sikrer fri konkurrence ...
2) Kontrakten skal vaere indgaaet paa de gunstigste vilkaar for saa vidt angaar den pris, der normalt opnaas paa de internationale markeder.«
11 Den 9. december 1992 undertegnede Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, Den Russiske Foederation, som indtraadt i USSR's retsstilling, og Den Russiske Foederations finansielle institution, Vnesheconombank (herefter »VEB«), i overensstemmelse med forordning nr. 1897/92 et »Memorandum of Understanding« (herefter »rammeaftalen«), som skulle danne grundlag for Faellesskabets ydelse af det i afgoerelse 91/658 omhandlede laan til Den Russiske Foederation. Det bestemtes heri, at Faellesskabet som laangiver skulle yde VEB som laantager et mellemfristet laan paa 349 mio. ECU i hovedstol med en loebetid paa hoejst tre aar med Den Russiske Foederation som garant.
12 I rammeaftalens punkt 6 bestemmes foelgende:
»Laaneprovenuet, eksklusive de af EOEF afholdte gebyrer og omkostninger, udbetales til laantager og anvendes i overensstemmelse med bestemmelserne i laaneaftalen udelukkende til daekning af uigenkaldelige remburser, som laantager i forbindelse med leveringskontrakter har udstedt under anvendelse af den internationale standardformular. Der kan kun udbetales midler af laanet til laantager, naar disse kontrakter og remburser er blevet godkendt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber som vaerende i overensstemmelse med Raadets afgoerelse af 16. december 1991 og naervaerende rammeaftale.«
13 Punkt 7 indeholder betingelserne for, at en kontrakt kunne anses for at opfylde kravene. Bl.a. var det bestemt, at leverandoererne skulle vaelges af de russiske organisationer, der var udpeget hertil af Den Russiske Foederations regering.
14 Den 9. december 1992 undertegnede Kommissionen og VEB den i forordning nr. 1897/92 og rammeaftalen omhandlede laaneaftale (herefter »laaneaftalen«). I denne aftale bestemmes proceduren for udbetaling af laanet naermere. Ved aftalen oprettes en laanefacilitet, der kan benyttes i en bestemt periode (15.1.1993-15.7.1993), og hvorefter der kan udbetales godkendte beloeb til betaling af leverancer.
15 Den 15. januar 1993 indgik Kommissionen i overensstemmelse med artikel 2 i afgoerelse 91/658, som laantager paa Faellesskabets vegne, en laaneaftale med et bankkonsortium ledet af Crédit Lyonnais.
Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne for Retten
16 I dommen lagde Retten foelgende omstaendigheder til grund:
»8 Sagsoegeren, et internationalt handelsselskab, blev sammen med andre selskaber kontaktet i forbindelse med en uformel licitation, der var ivaerksat af det statslige selskab Exportkhleb, som Den Russiske Foederation havde paalagt at forhandle om indkoeb af hvede.
9 Sagsoegeren underskrev den 28. november 1992 en kontrakt med Exportkhleb om salg af hvede, hvorved sagsoegeren forpligtede sig til at levere 700 000 tons broedhvede til 140 USD pr. ton, cif og free out - havne i OEstersoeen. I kontrakten var det bestemt, at varen skulle indlastes inden den 28. februar 1993.
10 Efter indgaaelse af laaneaftalen (jf. ovenfor ...) anmodede VEB Kommissionen om at godkende de kontrakter, der var indgaaet mellem Exportkhleb og eksportselskaberne, herunder kontrakten med sagsoegeren.
11 Efter at Kommissionen havde faaet visse noedvendige supplerende oplysninger fra sagsoegeren, saerligt vedroerende vekselkursen mellem ECU og USD, som ikke var fastsat i kontrakten, gav Kommissionen endeligt sin godkendelse den 27. januar 1993 i form af en bekraeftelse ('Notice of Confirmation') over for VEB. Ifoelge sagsoegeren blev kontrakten aendret paa to punkter i denne bekraeftelse, nemlig med hensyn til indlastningsperioden, som Kommissionen ensidigt havde forlaenget til den 31. marts 1993, og valutakursen mellem ECU og USD. Ved tillaeg nr. 2, der blev underskrevet den 28. januar 1993, indgik Exportkhleb og sagsoegeren endelig aftale om at fastsaette kursen efter den officielle kurs den 15. januar 1993, hvilket medfoerte, at prisen blev paa 115,86 ECU pr. ton.
12 Ifoelge sagsoegeren blev rembursen foerst udstedt den 22. februar 1993, dvs. en uge inden udloebet af indlastningsperioden fastsat i kontrakterne (den 28.2.1993).
13 Selv om en stor del af varerne var blevet leveret eller var under indlastning, blev det imidlertid ifoelge sagsoegeren klart, at ikke alle varer kunne leveres inden den 28. februar 1993.
14 Exportkhleb indkaldte den 19. februar 1993 samtlige eksportoerer til et moede i Bruxelles, som blev afholdt den 22. og 23. februar 1993. Under moedet anmodede Exportkhleb eksportoererne om at fremsaette nye tilbud paa prisen for levering af, hvad Exportkhleb kaldte 'den paaregnelige restmaengde', dvs. de varer, som det med rimelighed kunne forventes, ikke ville blive leveret inden den 28. februar 1993. Ifoelge sagsoegeren var hvedeprisen paa verdensmarkedet steget betydeligt fra november 1992, hvor koebekontrakten var indgaaet, til de nye forhandlinger fandt sted i februar 1993.
15 Efter forhandlinger, hvorunder firmaerne maatte indrette sig efter den lavestbydendes tilbud, dvs. 155 USD pr. ton, der ifoelge sagsoegeren afspejlede prisen paa verdensmarkedet paa det paagaeldende tidspunkt, blev der opnaaet enighed mellem Exportkhleb og selskabets medkontrahenter om fordeling af de nye maengder, der skulle leveres af hvert enkelt firma. Firmaet Richco fik tildelt en ordre paa 450 000 tons broedhvede til levering i perioden marts/april 1993. Efter den nye vekselkurs, som parterne havde fastsat, var den aftalte pris paa 132 ECU.
16 Da sagen hastede paa grund af den alvorlige foedevaresituation i Rusland, blev det ifoelge sagsoegeren besluttet blot at formalisere disse aendringer i et tillaeg til den oprindelige kontrakt ('tillaeg nr. 3'), der blev dateret den 23. februar 1993. Ved affattelsen af dette tillaeg blev det aftalt at nedsaette den maengde hvede, der skulle leveres, til 430 200 tons - ifoelge sagsoegeren for at undgaa, at den nye totalpris oversteg den oprindelige totalpris.
17 Den 9. marts 1993 meddelte Exportkhleb Kommissionen, at kontrakten med sagsoegeren var blevet aendret.
18 Den 12. marts 1993 svarede generaldirektoer Legras, Generaldirektoratet for Landbrug (GD VI), Exportkhleb, at han oenskede at henlede opmaerksomheden paa, at eftersom maksimumsvaerdien af disse kontrakter allerede var fastsat ved Kommissionens godkendelse, og der allerede var indgaaet forpligtelse for alle disponible bevillinger til hvede, kunne Kommissionen kun efterkomme en saadan anmodning, hvis den samlede vaerdi af kontrakterne blev opretholdt, hvilket kunne ske ved en tilsvarende reduktion af de udestaaende maengder, der skulle leveres. Generaldirektoeren anfoerte endvidere, at Kommissionen kun kunne behandle anmodningen om godkendelse af aendringerne, hvis den blev indgivet officielt af VEB.
19 Ifoelge sagsoegeren blev disse oplysninger fortolket som en bekraeftelse paa, at Kommissionen samtykkede i aendringerne.
20 Dokumenterne vedroerende de nye tilbud og aendringerne af kontrakten blev officielt fremsendt til Kommissionen af VEB den 23. og 26. marts 1993. Sagsoegeren haevder, at firmaet den 7. april 1993 fik meddelelse fra Exportkhleb om, at Kommissionens havde afslaaet at godkende aendringerne af den oprindelige kontrakt i en skrivelse af 1. april 1993 til VEB fra det kommissionsmedlem, der havde ansvaret for landbrug.
21 I skrivelsen af 1. april 1993 meddelte kommissionsmedlem R. Steichen i det vaesentlige, at Kommissionen efter at have gennemgaaet aendringerne af kontrakterne mellem Exportkhleb og en raekke leverandoerer kunne acceptere de aendringer, der bestod i udsaettelsen af leverings- og betalingsfristerne. Derimod anfoerte han, at 'priserne er forhoejet i et saadant omfang, at vi ikke kan anse dem for at vaere en noedvendig tilpasning, men snarere for en vaesentlig aendring af de oprindeligt indgaaede kontrakter'. Han fortsatte: 'Det aktuelle prisniveau paa verdensmarkedet (i slutningen af marts 1993) er ikke vaesentligt forskelligt fra niveauet paa det tidspunkt, hvor priserne oprindeligt blev aftalt (slutningen af november 1992).' Kommissionsmedlemmet bemaerkede, at hensynet til at sikre dels fri konkurrence mellem mulige leverandoerer, dels de gunstigste vilkaar for indkoebene var et af de vigtigste kriterier for Kommissionens godkendelse af kontrakter. Han konstaterede, at aendringerne i det foreliggende tilfaelde var aftalt direkte med de beroerte virksomheder uden udbud i konkurrence med andre leverandoerer, og konkluderede foelgende: 'Kommissionen kan ikke godkende saa vaesentlige aendringer blot paa grundlag af aendringer af eksisterende kontrakter'. Kommissionsmedlemmet erklaerede sig rede til at godkende aendringer, der vedroerte udsaettelse af leveringen og betalingen, under forudsaetning af, at den normale procedure blev fulgt. Han anfoerte derimod, at 'hvis det findes noedvendigt at aendre priserne eller maengderne, vil det kraeve indgaaelse af nye kontrakter, der skal forelaegges for Kommissionen til godkendelse efter den saedvanlige, fuldstaendige procedure (herunder fremlaeggelse af mindst tre tilbud).'
...
22 Sagsoegeren har herefter ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 5. juli 1993 anlagt naervaerende sag ...
23 Ved kendelse af 27. september 1993 henviste Domstolen sagen til De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i medfoer af Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21).
24 ... Ved dokument indgivet til Justitskontoret den 30. september 1993 har Kommissionen rejst formalitetsindsigelse.«
17 Det fremgaar af dommen, at appellanten for Retten nedlagde foelgende paastande:
»- Kommissionens beslutning eller retsakt af 1. april 1993 rettet til VEB annulleres.
- Faellesskabet tilpligtes at betale sagsoegeren 7 374 023,78 ECU, nemlig 6 615 990,36 ECU, der udgoer differencen mellem den aftalte pris og den pris, der blev betalt, og 758 033,42 ECU i rentetab, samt renter heraf fra datoen for sagens anlaeggelse.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger« (praemis 27).
18 Kommissionen rejste formalitetsindsigelse og nedlagde deri foelgende paastande:
»- Sagen afvises for saa vidt angaar annullationspaastanden.
- Sagen afvises for saa vidt angaar erstatningspaastanden.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger« (dommens praemis 28).
Den appellerede dom
Spoergsmaalet om antagelse af annullationspaastanden til realitetsbehandling
19 Retten afviste sagen, for saa vidt angik paastanden om annullation af Kommissionens beslutning af 1. april 1993 (herefter »den omtvistede beslutning«), med foelgende begrundelse:
»47 I medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan enhver fysisk eller juridisk person anlaegge sag til proevelse af beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt.
48 Det skal saaledes afgoeres, om sagsoegeren er umiddelbart og individuelt beroert af den skrivelse, som Kommissionen tilsendte VEB den 1. april 1993.
49 Det konstateres indledningsvis, at Kommissionen ikke har bestridt, at sagsoegeren er individuelt beroert. Paa baggrund af sagens omstaendigheder finder Retten, at der kun skal tages stilling til, om sagsoegeren er umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning.
50 Det fastslaas i denne forbindelse, at der i faellesskabsretsakterne og i aftalerne mellem Faellesskabet og Den Russiske Foederation er foretaget en kompetencefordeling mellem Kommissionen og den institution, der er udpeget af Den Russiske Foederation til at indkoebe hvede. Det paahviler denne institution, i dette tilfaelde Exportkhleb, efter licitation at vaelge medkontrahenten, forhandle kontraktvilkaarene og indgaa kontrakten. Der er kun tildelt Kommissionen den rolle at kontrollere, at betingelserne for faellesskabsfinansiering er opfyldt, og eventuelt godkende, at kontrakterne er i overensstemmelse med bestemmelserne om udbetaling af laanebeloeb i afgoerelse 91/658 og aftalerne med Den Russiske Foederation. Det tilkommer saaledes ikke Kommissionen at vurdere handelsaftalen i henhold til andre kriterier end disse.
51 Heraf foelger, at den virksomhed, som har faaet tildelt en kontrakt, kun har et retligt forhold til sin medkontrahent, Exportkhleb, der er udpeget af Den Russiske Foederation til at indgaa kontrakter om hvedeindkoeb. Kommissionen har paa sin side kun et retligt forhold til laantageren, nemlig den af Den Russiske Foederation udpegede finansielle institution, VEB, som meddeler Kommissionen handelsaftalerne med henblik paa anerkendelse af, at de er i overensstemmelse med bestemmelserne, og som er adressat for Kommissionens beslutning herom.
52 Kommissionens handlinger har saaledes ikke betydning for den retlige gyldighed af handelsaftalen mellem sagsoegeren og Exportkhleb og aendrer ikke aftalens vilkaar, herunder de af parterne aftalte priser. Den af parterne den 23. februar 1993 foretagne aendring af kontrakten af 28. november 1992 er saaledes fortsat gyldigt aftalt paa de vedtagne vilkaar uanset Kommissionens beslutning om ikke at godkende, at det vedtagne er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser.
53 Den omstaendighed, at Kommissionen har haft kontakt med sagsoegeren eller Exportkhleb, kan ikke foere til en aendret bedoemmelse af de rettigheder og retlige forpligtelser, som for hver af de implicerede parter foelger af de gaeldende bestemmelser i retsakter og indgaaede aftaler. Det bemaerkes endvidere med hensyn til spoergsmaalet, om annullationssoegsmaalet kan antages til realitetsbehandling, at det ikke er godtgjort, at Kommissionen med den kontakt, som sagsoegeren har paaberaabt sig, har overskredet graenserne for den rolle, der tilkommer den, nemlig at anerkende eller ikke anerkende, at den oprindelige kontrakt eller aendringen er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser. Den paaberaabte kontakt mellem Kommissionen og sagsoegeren i januar 1993 havde ogsaa udelukkende til formaal at faa parterne til i deres kontrakt at indsaette en betingelse, der var noedvendig for, at Kommissionen kunne anerkende kontrakten som vaerende i overensstemmelse med bestemmelserne, men det blev overladt til parterne selv at soerge for aendringerne i deres kontrakt, hvis de oenskede at opnaa den paagaeldende finansiering. Det forhold, at sagsoegeren af Kommissionen fik meddelelse om sagens gang og herunder modtog en kopi af bekraeftelsen over for VEB, er heller ikke tilstraekkeligt til at godtgoere, at sagsoegeren er umiddelbart beroert af beslutningen.
54 Det maa endvidere fastslaas, at selv om VEB, naar banken fra Kommissionen modtager en beslutning om, at kontrakten ikke er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser, ikke kan udstede en remburs, der kan vaere omfattet af Faellesskabets garanti, har beslutningen dog som anfoert ovenfor ingen betydning for hverken gyldigheden af kontrakten mellem sagsoegeren og Exportkhleb eller for kontraktens vilkaar. Det maa understreges, at en beslutning fra Kommissionen ikke erstatter en afgoerelse fra de nationale russiske myndigheder, idet Kommissionen i forbindelse med, at den traeffer beslutning om, hvorvidt der kan ydes faellesskabsfinansiering, kun har kompetence til at undersoege, om kontrakterne er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser.
55 Det bemaerkes endvidere for saa vidt angaar den af sagsoegeren paaberaabte umiddelbare anvendelighed af forordning nr. 1897/92, at opregningen i forordningens artikel 5 af de betingelser, som kontrakter skal opfylde for at kunne vaere omfattet af faellesskabsfinansieringen, ikke er udtoemmende, hvilket fremgaar af brugen i betingelsesbisaetningen af ordet 'notamment' ('bl.a.') i den franske udgave af forordningen. I forordningens artikel 4, stk. 1, henvises der tillige udtrykkeligt til bestemmelserne i de aftaler, der er indgaaet mellem Den Russiske Foederation og Kommissionen. I laaneaftalen, som netop indeholder de naermere betingelser, hvorunder der kan ske faellesskabsfinansiering, tillaegges der i punkt 5.1 Kommissionen et frit skoen. Sagsoegerens argument kan derfor ikke tages til foelge.
56 Endelig skal det tilfoejes, at sagsoegeren ikke kan godtgoere at vaere umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning under henvisning til, at handelsaftalerne indeholder en klausul om, at kontrakten kun skal gennemfoeres, og prisen kun betales under forbehold af, at Kommissionen anerkender, at betingelserne for udbetaling af faellesskabslaanet er opfyldt. Med en saadan klausul har aftaleparterne besluttet at skabe en sammenhaeng mellem den kontrakt, de indgaar, og en fremtidig og uvis begivenhed, saaledes at deres aftale kun faar bindende virkning ved begivenhedens indtraeden. Spoergsmaalet om, hvorvidt en sag i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan antages til realitetsbehandling, findes imidlertid ikke at kunne afhaenge af parternes vilje. Sagsoegerens argument kan derfor ikke tages til foelge.
57 Retten finder herefter, at sagsoegeren i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, ikke er umiddelbart beroert af Kommissionens beslutning af 1. april 1993, rettet til VEB. Sagen maa derfor afvises for saa vidt angaar paastanden om annullation af beslutningen.«
Spoergsmaalet om antagelse af erstatningspaastanden til realitetsbehandling
20 Retten udtalte, at paastanden om erstatning af det tab, sagsoegeren gjorde gaeldende at have lidt, kunne antages til realitetsbehandling af foelgende grunde:
»63 Det bemaerkes for det foerste, at argumentet om, at beslutningen er lovlig, og argumentet vedroerende misligholdelse af kontrakten fra én af de russiske kontrahenters side henhoerer under sagens realitet og ikke kan udgoere en afvisningsgrund.
64 Det bemaerkes for det andet, at ifoelge fast retspraksis er erstatningssoegsmaalet efter traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, indfoert som et selvstaendigt retsmiddel med en saerlig funktion i forhold til andre retsmidler (Domstolens dom i sagen Krohn mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 26). Det foelger heraf, at afvisning af en sag for saa vidt angaar en paastand om annullation i princippet ikke kan medfoere, at sagen ogsaa skal afvises for saa vidt angaar en paastand om erstatning for et paastaaet tab.
65 Det er imidlertid blevet fastslaaet, at afvisning af annullationssoegsmaalet, som en undtagelse fra det ovenfor omhandlede princip, ogsaa medfoerer afvisning af erstatningssoegsmaalet, saafremt der med erstatningssoegsmaalet reelt tilsigtes en ophaevelse af en individuel beslutning, der er blevet endelig (jf. Domstolens dom i ovennaevnte sag Krohn mod Kommissionen, praemis 33, og Rettens dom af 15.3.1995, sag T-514/93, Cobrecaf m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 621, praemis 59), og soegsmaalet saaledes udgoer en omgaaelse af proceduren for annullationssoegsmaal. Bevisbyrden for en saadan omgaaelse paahviler den part, der goer den gaeldende.
66 Det maa fastslaas, at Kommissionen ikke har loeftet denne bevisbyrde i den foreliggende sag. Kommissionen har for det foerste blot anfoert, at sagsoegeren kun soeger at opnaa den samme pris, som sagsoegeren ville have faaet, hvis Kommissionen havde anerkendt aendringen i kontrakten. Desuden kan det - som Domstolen har udtalt i ovennaevnte dom i sagen CMC mod Kommissionen vedroerende licitation i forbindelse med Lomé-konventionen - ikke udelukkes, at Kommissionens, dens tjenestegrenes eller enkelte ansattes handlinger eller adfaerd i en situation som i den foreliggende sag har paafoert tredjemand et tab. Enhver, som haevder at have lidt et tab som foelge af en saadan handling eller adfaerd, skal foelgelig have mulighed for at anlaegge sag, dog saaledes, at han skal bevise, at der foreligger det fornoedne ansvarsgrundlag, det vil sige, at der er tale om en skade som foelge af en retsstridig handling eller adfaerd, som kan tilregnes Faellesskabet (jf. Domstolens dom i ovennaevnte sag CMC mod Kommissionen, praemis 31).«
21 Herefter udtalte og bestemte Retten foelgende:
»1) Sagen afvises for saa vidt angaar annullationspaastanden.
2) Formalitetsindsigelsen tages ikke til foelge for saa vidt angaar paastanden om erstatning for det tab, som sagsoegeren goer gaeldende at have lidt.
3) Sagen fremmes til realitetsbehandling for saa vidt angaar erstatningspaastanden.
4) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.«
Appelsagen
22 Til stoette for appellen har appellanten fremfoert to anbringender dels om, at traktatens artikel 173, stk. 4, er tilsidesat, dels om, at den appellerede doms begrundelse er selvmodsigende.
Det foerste anbringende
23 Det foerste anbringende falder i to led.
24 Som det foerste led har appellanten gjort gaeldende, at Retten har fraveget fast retspraksis ved Domstolen og ved Retten selv ved at fastslaa, at appellanten ikke var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning.
25 Til stoette herfor har appellanten for det foerste gjort gaeldende, at Retten har anlagt en urigtig bedoemmelse ved at udtale, at den omtvistede beslutning ikke erstatter en afgoerelse fra de russiske myndigheder (dommens praemis 54). Appellanten har herved henvist til artikel 4 og 5 i forordning nr. 1897/92 vedroerende anerkendelse af leveringskontrakterne samt til artikel 1 og 4 i den leveringskontrakt, appellanten havde indgaaet med Exportkhleb. Disse bestemmelser var begrundet i de russiske myndigheders uhyre vanskelige finansielle situation, der betoed, at de ikke kunne opfylde deres betalingsforpligtelser uden faellesskabsfinansiering.
26 I henhold til leveringskontraktens artikel 1 indgaas den
»under forbehold af EOEF-myndighedernes godkendelse og er undergivet bankaftalen mellem den bank, der er udpeget af Den Russiske Foederation, og den bank, der er udpeget af EOEF-myndighederne«.
27 Kontraktens artikel 4 har foelgende ordlyd:
»Betalingen af hver enkelt ladning varer foretages i overensstemmelse med bestemmelserne om EOEF's laan til Den Russiske Foederation (mellem den bank), der er udpeget af EOEF, og den bank, der er udpeget af Den Russiske Foederation. Naervaerende kontrakt indgaas under forudsaetning af, at den paagaeldende adviserende bank modtager et overensstemmende bindende tilsagn fra indehaveren af garantikontoen (den af EOEF udpegede bank).«
28 Med hensyn til opfyldelsen af deres forpligtelser over for appellanten var de russiske myndigheder saaledes - saavel faktisk som juridisk - fuldstaendig afhaengige af Kommissionens godkendelse til faellesskabsfinansiering. Da Kommissionen derfor i skrivelsen af 1. april 1993 afslog at anerkende de aendringer, der var indgaaet aftale om den 23. februar 1993, traadte Kommissionens beslutning i stedet for beslutningen fra de russiske myndigheder om at betale den hoejere pris, saaledes at de russiske myndigheder kun kunne betale den af appellanten leverede hvede til den gamle pris, og ikke til den nye pris, der var blevet aftalt ved kontraktaendringen.
29 For det andet har appellanten gjort gaeldende, at Retten ikke har taget i betragtning, at naar der ikke kunne opnaas faellesskabsfinansiering, havde de russiske myndigheder ikke noget skoen med hensyn til overholdelsen af deres betalingsforpligtelser over for appellanten (jf. dom af 13.5.1971, forenede sager 41/70 til 44/70, International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 83, org. ref.: Rec. s. 411, af 23.11.1971, sag 62/70, Bock mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 239, org. ref.: Rec. s. 897, og af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207).
30 For det tredje har appellanten gjort gaeldende, at Retten ikke har fulgt Domstolens og Rettens praksis med hensyn til antagelse til realitetsbehandling af sager, der anlaegges af en »mulig stoettemodtager« til proevelse af kommissionsbeslutninger vedroerende statsstoette.
31 Appellanten har i denne forbindelse anfoert, at ligesom en medlemsstat, der paataenker at yde stoette, kan aftale med en mulig stoettemodtager kun at yde stoetten, hvis Kommissionen godkender den anmeldte stoette, havde de russiske myndigheder ved kontrakt paataget sig at betale appellanten den nye hoejere pris, hvis Kommissionen godkendte denne pris til faellesskabsfinansiering. Appellanten, der under Kommissionens godkendelsesprocedure var i fast kontakt med Kommissionen, indtog en stilling, der svarede til en mulig stoettemodtagers. Retten har begaaet en fejl ved ikke at tillaegge dette betydning i dommens praemis 53.
32 Som det andet led har appellanten gjort gaeldende, at Retten anlagde en urigtig vurdering ved at fastslaa, at klausulen om forbeholdet med hensyn til gennemfoerelsen af kontrakten og betalingen af prisen ikke bevirkede, at appellanten var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning (dommens praemis 56). Tvaertimod bestod det direkte grundlag for forbeholdet i, at kontrakten mellem appellanten og Exportkhleb skulle godkendes af Kommissionen for at kunne finansieres af Faellesskabet, og at gennemfoerelsen af kontrakten derfor var faktisk og retligt afhaengig af godkendelsen.
33 Kommissionen har bestridt, at appelsagen kan antages til realitetsbehandling, og har til stoette herfor anfoert, at appellantens argumentation saa godt som udelukkende er en gengivelse af argumenter, appellanten allerede har fremfoert for Retten. Efter fast retspraksis kan de krav til begrundelse af appellen, som fremgaar af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen og af artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, ikke anses for opfyldt, naar appelskriftet blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremfoert for Retten.
34 Med hensyn til realiteten har Kommissionen henvist til, at appellanten har paaberaabt sig, at koebekontrakten med Exportkhleb indeholder en forbeholdsklausul. Kommissionen har anfoert, at naar der ses bort fra de forskellige fortolkninger, der kan anlaegges af klausulen, kan et afslag fra Kommissionen paa at godkende en faellesskabsfinansiering ikke bevirke, at de oekonomiske forpligtelser, der foelger af koebekontrakten, ikke skal opfyldes. En eventuel tvist mellem appellanten og Exportkhleb - der ville vaere rent privatretlig - skal ifoelge selve kontrakten indbringes for handelskammeret i Moskva.
35 Kommissionen har endvidere anfoert, at der ikke kan vaere tale om at lade en borgers adgang til at anlaegge sag til proevelse af en retsakt fra en faellesskabsinstitution afhaenge af privatretlige aftaler, der er indgaaet mellem borgeren og en tredjemand, eller af endog af en af parternes eller begge parters handlinger i forbindelse med gennemfoerelsen af kontrakten.
36 Kommissionen har endvidere anfoert, at de russiske myndigheder ikke havde faaet paalagt en offentligretlig opgave i forbindelse med gennemfoerelsen af en faellesskabspolitik. Deres beslutning om at indgaa koebekontrakten og derefter om at naegte at betale differencen til den sidst aftalte pris havde intet at goere med gennemfoerelsen af en faellesskabsretsakt, men havde kun privatretlige virkninger i forholdet mellem Exportkhleb og appellanten. Dette er en vaesentlig forskel i forhold til den situation, der forelaa i sagen International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen. I den paagaeldende sag var den nationale institution, som den anfaegtede kommissionsbeslutning var rettet til, og som skulle gennemfoere den, kun et mellemled mellem Kommissionen og ansoegerne og havde intet selvstaendigt skoen.
37 Med hensyn til den af appellanten paaberaabte retspraksis paa statsstoetteomraadet har Kommissionen anfoert, at naar den erklaerer en stoette til en virksomhed for uforenelig med faellesmarkedet, er virksomheden altid umiddelbart beroert af beslutningen uafhaengigt af, hvad medlemsstaten maatte have bestemt i kontrakten med virksomheden.
38 For saa vidt angaar Kommissionens formalitetsindsigelse maa det konstateres, at appelskriftet noeje angiver, hvilke forhold der anfaegtes i den appellerede dom, samt de retlige argumenter, der saerlig stoetter annullationspaastanden (jf. bl.a. kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka-Floridi mod OESU, Sml. I, s. 2041, praemis 9). Den omstaendighed, at disse argumenter ligeledes er blevet fremfoert i foerste instans, er derfor ikke tilstraekkelig grund til at afvise dem.
39 Formalitetsindsigelsen kan herefter ikke tages til foelge.
40 Det bemaerkes, at i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan enhver fysisk eller juridisk person anlaegge sag til proevelse af beslutninger, der retter sig til ham, samt af beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt.
41 I den foreliggende sag er den omtvistede beslutning formelt rettet til VEB.
42 Retten har kun taget stilling til spoergsmaalet, om appellanten var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning, da Kommissionen ikke havde bestridt, at appellanten var individuelt beroert.
43 Det fremgaar af Domstolens praksis, at for at en sagsoeger kan anses for at vaere umiddelbart beroert, skal den anfaegtede faellesskabsforanstaltning umiddelbart have indvirkning paa den paagaeldendes retsstilling, og foranstaltningen maa ikke overlade et skoen til adressaterne, der skal gennemfoere den, men gennemfoerelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfoer af faellesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. bl.a. dommen i sagen International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen, praemis 23-29, dom af 6.3.1979, sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml. s. 777, praemis 25 og 26, domme af 29.3.1979, sag 113/77, NTN Toyo Bearing Company m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1185, praemis 11 og 12, sag 118/77, ISO mod Raadet, Sml. s. 1277, praemis 26, sag 119/77, Nippon Seiko m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1303, praemis 14, sag 120/77, Koyo Seiko m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1337, praemis 25, sag 121/77, Nachi Fujikoshi m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1363, praemis 11, dom af 11.7.1985, forenede sager 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, Salerno m.fl. mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 2523, praemis 31, af 17.3.1987, sag 333/85, Mannesmann-Roehrenwerke og Benteler mod Raadet, Sml. s. 1381, praemis 14, af 14.1.1988, sag 55/86, Arposol mod Raadet, Sml. s. 13, praemis 11, 12 og 13, af 26.4.1988, sag 207/86, Apesco mod Kommissionen, Sml. s. 2151, praemis 12, og af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, praemis 9).
44 Det samme gaelder, naar adressaterne kun har en rent teoretisk mulighed for at undlade at efterkomme faellesskabsretsakter, og der ikke er nogen tvivl om, at de vil give retsakten virkninger efter dens indhold (jf. ovennaevnte domme i sagen Bock mod Kommissionen, praemis 6, 7 og 8, og i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, praemis 8, 9 og 10, og dom af 31.3.1998, forenede sager C-68/94 og C-30/95, Frankrig m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1375, praemis 51).
45 I den foreliggende sag skulle Retten derfor have efterproevet, om den omtvistede beslutning i sig selv havde indvirkning paa appellantens retsstilling, naar det blev taget i betragtning, at de kompetente russiske myndigheder ikke havde noget skoen med hensyn til, om kontrakten skulle gennemfoeres paa de af parterne aftalte vilkaar i kontrakttillaegget, som Kommissionen havde gjort indsigelse imod, selv om de derved maatte give afkald paa faellesskabsfinansiering.
46 Retten fastslog blot, at Kommissionen »i forbindelse med, at den traeffer beslutning om, hvorvidt der kan ydes faellesskabsfinansiering, kun har kompetence til at undersoege, om kontrakterne er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser«, og at dens beslutning ikke havde betydning for »den retlige gyldighed af handelsaftalen mellem sagsoegeren og Exportkhleb« og ikke aendrede »aftalens vilkaar, herunder de af parterne aftalte priser«, og at »den af parterne den 23. februar 1993 foretagne aendring af kontrakten af 28. november 1992 ... saaledes fortsat (var) gyldigt aftalt paa de vedtagne vilkaar« (praemis 52 og 54). Retten udtalte endvidere, at den omstaendighed, at handelsaftalen indeholdt »en klausul om, at kontrakten kun skal gennemfoeres, og prisen kun betales under forbehold af, at Kommissionen anerkender, at betingelserne for udbetaling af faellesskabslaanet er opfyldt«, var et udslag af parternes egen vilje, som spoergsmaalet om, hvorvidt en sag i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan antages til realitetsbehandling, ikke fandtes at kunne afhaenge af (praemis 56).
47 En raekke objektive, relevante og samstemmende oplysninger, som Retten har lagt til grund, viser imidlertid, at appellanten var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning.
48 Det fremgaar af dommen, at VEB i sin egenskab af Den Russiske Foederations finansielle institution - i overensstemmelse med rammeaftalen og laaneaftalen mellem VEB og Kommissionen - deltog i gennemfoerelsen af faellesskabsfinansieringen af importen til Den Russiske Foederation af landbrugsprodukter og levnedsmidler samt laegemiddelforsyninger i henhold til afgoerelse 91/658.
49 Det fremgaar endvidere, at gennemfoerelsen af den paagaeldende leveringskontrakt var underlagt en klausul om, at Kommissionen skulle anerkende, at kontrakten var i overensstemmelse med betingelserne for udbetaling af faellesskabslaanet, og om, at der ikke kunne ske nogen betaling, hvis den i kontrakten anfoerte bank ikke modtog et bindende tilsagn om garanti for betaling fra Kommissionen.
50 Dette bekraeftes ogsaa af den socialoekonomiske kontekst, i hvilken leveringskontrakten blev indgaaet, idet der, som det fremgaar af tredje og fjerde betragtning til afgoerelse 91/658, var tale om en kritisk oekonomisk og finansiel situation for modtagerrepublikken og en forvaerring i dens foedevare- og laegemiddelsituation. Under disse omstaendigheder var det berettiget at antage, at leveringskontrakten kun blev indgaaet i henhold til de forpligtelser, Faellesskabet som laangiver paatog sig over for VEB, saa snart det var anerkendt, at handelsaftalerne var i overensstemmelse med bestemmelserne i faellesskabsretten.
51 Selv om parterne oenskede klausulen indfoejet i kontrakten, afspejlede den, som generaladvokaten har paapeget i punkt 69 i sit forslag til afgoerelse, at leveringskontrakten objektivt og oekonomisk var afhaengig af laaneaftalen mellem Faellesskabet og den paagaeldende republik, idet der kun kunne ske betaling af kornleverancerne med de finansielle ressourcer, Faellesskabet havde stillet til raadighed for koeberne i form af uigenkaldelige remburser.
52 Den mulighed, Exportkhleb havde for at opfylde leveringskontrakterne paa de prisvilkaar, Kommissionen havde gjort indsigelse imod, og dermed give afkald paa faellesskabsfinansiering, var rent teoretisk og paa baggrund af de faktiske omstaendigheder, Retten har lagt til grund, ikke tilstraekkelig til, at appellanten ikke kunne anses for at vaere umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning.
53 Det fremgaar saaledes, at den omtvistede beslutning, hvorved Kommissionen under udoevelse af sine egne befoejelser afslog at godkende tillaegget til leveringskontrakten mellem Exportkhleb og appellanten, fratog appellanten enhver faktisk mulighed for at opfylde den kontrakt, appellanten havde faaet tildelt, eller opnaa betaling af leveringer, der blev foretaget paa de aftalte vilkaar.
54 Selv om den omtvistede beslutning var rettet til VEB i dennes egenskab af Den Russiske Foederations finansielle institution, findes den herefter umiddelbart at have paavirket appellantens retsstilling.
55 Det foelger heraf, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedoemmelse ved at fastslaa, at appellanten paa baggrund af de faktiske omstaendigheder, Retten har lagt til grund, ikke var umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand.
56 Appellanten skal derfor gives medhold i appellen, i det omfang den vedroerer afvisningen af sagen, for saa vidt angaar annullationspaastanden.
Det andet anbringende
57 Det findes herefter ufornoedent at tage stilling til det andet anbringende.
Hjemvisning af sagen til Retten
58 I henhold til artikel 54, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen ophaever Domstolen den af Retten trufne afgoerelse, naar Domstolen giver appellanten medhold. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv traeffe endelig afgoerelse, hvis sagen er moden til paakendelse, eller hjemvise den til Retten til afgoerelse.
59 Sagen findes ikke at vaere moden til paakendelse, hvorfor den hjemvises til Retten til afgoerelse i realiteten.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Den af Retten i Foerste Instans afsagte dom af 24. september 1996 i sag T-491/93, Richco mod Kommissionen, ophaeves, for saa vidt angaar afvisningen af den af Glencore Grain Ltd, tidligere Richco Commodities Ltd, nedlagte annullationspaastand.
2) Sagen hjemvises til Retten i Foerste Instans til afgoerelse i realiteten.
3) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.