CELEX: 62006CJ0337
Direktīvas 92/50/EEK un 2004/14/EK
Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi
Sabiedriskās raidorganizācijas
Līgumslēdzējas iestādes
Publisko tiesību subjekts
Nosacījums, saskaņā ar kuru subjekta darbību "galvenokārt finansē valsts"

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma pirmo alternatīvu un a) apakšpunkta iv) daļu Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [publisko pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai] (
OV L 209, 1. lpp.
).
Šis lūgums radās prāvā saistībā ar jautājumu, vai Vācijas federālo zemju publiskās raidorganizācijas (
Landesrundfunkanstalten
) ir līgumslēdzējas iestādes, piemērojot Kopienu noteikumus par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Direktīvas 92/50 7. panta 1. punktu šī direktīva attiecas uz pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem, kuru paredzamā vērtība bez PVN ir vismaz ECU 200000.
Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunktā ir noteikts:
““līgumslēdzējas iestādes” ir valsts, reģionālas vai vietējas iestādes, publisko tiesību subjekti vai apvienības, ko izveidojusi viena vai vairākas šādas iestādes vai publisko tiesību subjekti.
“Publisko tiesību subjekts” ir jebkura struktūra:
—
kas nodibināta ar konkrētu mērķi apmierināt vispārējas vajadzības un neveic rūpnieciskas vai komerciālas darbības,
—
kas ir juridiska persona un
—
ko galvenokārt finansē valsts, reģionālas vai vietējas iestādes vai citi publisko tiesību subjekti; vai ko šie subjekti pārrauga; vai kuru vadībā, pārvaldē vai uzraudzības struktūrā vairāk nekā pusi locekļu ieceļ valsts, reģionālas vai vietējas iestādes vai citi publisko tiesību subjekti.
Saraksti, kuros uzskaitīti publisko tiesību subjekti vai šādu publisko tiesību subjektu kategorijas, kas atbilst otrajā apakšpunktā minētajiem kritērijiem, ir ietverti Direktīvas 71/305/EEK I pielikumā. Šie saraksti ir cik vien iespējams pilnīgi, un tos var pārskatīt saskaņā ar minētās direktīvas 30.b pantā paredzēto procedūru [..].”
Šī tiesību norma gandrīz identiskā redakcijā ir pārņemta no Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (
OV L 134, 114. lpp.
). Saskaņā ar tās pirmo apsvērumu ar Direktīvu 2004/18 vienā dokumentā ir pārstrādātas direktīvas, ko dažādi piemēro publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās trīs iepriekš minētajās jomās, un saskaņā ar tās 80. pantu tā dalībvalstu tiesību sistēmās ir jātransponē, vēlākais, līdz 2006. gada 31. janvārim.
Vācijas publiskās raidorganizāciju apvienības nav minētas nedz Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta pēdējā daļā minētajā pielikumā, nedz arī tāda paša satura Direktīvas 2004/18 III pielikumā.
Saskaņā ar Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta iv) daļu šī tiesību norma neattiecas uz:
“līgum[iem] par programmu materiāla iegādi, izstrādi, inscenējumiem vai kopinscenējumiem, ko veic raidorganizācijas, un līgum[iem] par raidlaiku”.
Šī tiesību norma identiskā redakcijā tika pārņemta Direktīvas 2004/18 16. panta b) apakšpunktā.
Minētās tiesību normas pamatojums ir norādīts Direktīvas 92/50 vienpadsmitajā apsvērumā:
“tā kā līgumu piešķiršana dažiem audiovizuāliem pakalpojumiem raidīšanas nozarē ir saistīta ar apsvērumiem, kuru dēļ nav lietderīgi piemērot līgumu piešķiršanas noteikumus”.
Šis iemesls vēl vairāk ir paskaidrots Direktīvas 2004/18 25. apsvērumā:
“Piešķirot tiesības slēgt valsts līgumus par noteiktiem audiovizuāliem pakalpojumiem apraides jomā, jāņem vērā kultūras vai sociālo aspektu nozīmīgums, un tādēļ iepirkuma noteikumi nav piemērojami. Šo iemeslu dēļ jāpieļauj izņēmums attiecībā uz pakalpojumu valsts līgumiem par darbam gatavu programmu iepirkšanu, izstrādi, ražošanu vai kopražošanu un par citiem sagatavošanas pakalpojumiem, piemēram, scenārijiem vai mākslinieciskiem priekšnesumiem, kas ir vajadzīgi programmas režisēšanai, un attiecībā uz līgumiem par apraides laiku. Tomēr šis izņēmums nav jāattiecina uz tā tehniskā aprīkojuma piegādi, kas vajadzīgs šādu programmu ražošanai, kopražošanai un apraides veikšanai. [..]”
Valsts tiesību akti
Iepriekš minētais Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkts Vācijas tiesībās ir transponēts ar Likuma pret konkurences ierobežojumiem [
Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen
] 98. panta 2. punktu. Šīs tiesību normas saturs ir identisks Kopienu noteikumiem, izņemot tikai to, ka attiecībā uz “publisko tiesību subjekta” definīciju par nosacījumu, ka subjekta darbību galvenokārt finansē valsts, ir piebilsts, šo finansējumu var īstenot, “esot šī subjekta līdzīpašniekam vai kā citādi”.
Vācijas Konstitūcijas 5. panta 1. punkta redakcija ir šāda:
“Tiek nodrošināta preses brīvība un radio un filmu informācijas sniegšanas brīvība.”
Šo tiesību normu nemainīgi ir interpretējušas Vācijas augstākās tiesu iestādes, proti,
Bundesverfassungsgericht
[Federālā Konstitucionālā tiesa] un
Bundesverwaltungsgericht
[Federālā Administratīvā tiesa], kā absolūtu iejaukšanās aizliegumu publisko raidorganizāciju darbībā un kā striktas neitralitātes pienākumu attiecībā pret šo apvienību programmām. Šī konstitucionālo tiesību norma ieņem galveno vietu pašreizējā Vācijas valstiskajā veidolā, un tās mērķis ir novērst to, ka apraide kļūst par politikas instrumentu. Tā ir vārda brīvības un informācijas plurālisma, kā arī publisko raidorganizāciju pastāvēšanas, finansēšanas un attīstības konstitucionāla garantija.
Minētās apvienības ir publisko tiesību subjekti, kas ir juridiskas personas un rīkojas sabiedrības interesēs. Tās nav atkarīgas no valsts varas, tiek pārvaldītas un organizētas, izslēdzot jebkādu valsts varas ietekmi. Saskaņā ar Vācijas augstāko tiesu iestāžu judikatūru šie subjekti neietilpst valsts organizācijā.
Minēto apvienību mērķis ir noregulēts valsts līgumos [
Staatsverträge
], proti, līgumos, kas noslēgti starp federāciju [
Bund
] un federālajām zemēm [
Länder
].
Valsts apraides līguma [
Rundfunkstaatsvertrag
] 12. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dotācija darbībai ļauj apraides organizācijām veikt savas konstitucionālās un likumīgās funkcijas; tā it īpaši nodrošina sabiedriskās apraides eksistenci un attīstību.”
Saskaņā ar minētā valsts līguma 13. pantu sabiedriskās apraides organizāciju vajadzības finansē prioritāri, proti, vairāk par pusi, no līdzekļiem, kas radušies, iekasējot nodokļus no pilsoņiem, un pārējo daļu — no līdzekļiem, kas iekasēti par reklāmu, un citiem līdzekļiem. Saskaņā ar
Bundesverfassungsgericht
judikatūru finansēšana no nodokļiem atbilst apraides publisko pakalpojumu būtībai, tā atbilst konstitucionālajai finansēšanas garantijai un ir funkcionāls finansēšanas veids, kas ļauj pasargāt programmu autonomiju no iespējamas valsts politiskas iejaukšanās.
Detalizēti nodokļu iekasēšanas noteikumi ir formulēti 1991. gada 31. augusta Valsts līgumā par radio apraides nodokļa regulējumu [
Staatsvertrag über die Regelung des Rundfunkgebührenwesens
], kas grozīts 1996. gada 11. septembrī (
GVBl
.
NRW
1996, 431. lpp., turpmāk tekstā — “valsts līgums par nodokli”). Saskaņā ar šo līgumu pienākuma maksāt nodokli pamats ir raiduztvērēja turējums. Fakts, ka šis aparāts faktiski netiek izmantots, šo pienākumu nekādi neietekmē. Iestādes, kas iekasē nodokli, formāli ir attiecīgo
Länder
(federālo zemju) teritorijās nodibinātas reģionālās raidorganizācijas.
Regulējums par nodokļa apmēru, kas tiek aprēķināts, nosakot sabiedrisko raidorganizāciju finanšu vajadzības, ir paredzēts 1996. gada 26. novembra Valsts līgumā par raidorganizāciju finansēšanu [
Rundfunkfinanzierungsstaatsvertrag
] (
GVBl
.
NRW 1996
, 484. lpp.). Nodokļa apmēru oficiāli apstiprina
Länder
parlamenti un valdības.
Pārvaldes nolūkos raidorganizācijas ir nodibinājušas nodokļu iekasēšanas centrāli,
Gebühreneinzugszentrale der öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalten
(turpmāk tekstā — “
GEZ
”). Pēdējā minētā ir publisko tiesību veidojums, kuras uzdevums ir iekasēt un aprēķināt nodokli. Tā nav juridiska persona, un tai nav tiesībspējas, bet tā rīkojas dažādu reģionālo raidorganizāciju vārdā un to interesēs. Tomēr attiecībā uz nodokļa iekasēšanu no pilsoņiem tā nosūta viņiem paziņojumu par nodokli, proti, valsts iestādes izdotu aktu. Tāpat, ja nodoklis netiek maksāts, Valsts līguma par nodokļa iekasēšanu 7. panta 6. punktā ir paredzēts, ka, “pamatojoties uz atgādinājumu par nodokļa samaksu, var uzsākt piedziņas procedūru administratīvā ceļā. Reģionālā raidorganizācija pieprasījumu tieši var sūtīt kompetentās tiesu instances piedziņas iestādei pēc nodokļa parādnieka dzīvesvietas vai parastās dzīvesvietas [..]”.
Raidorganizāciju pausto finanšu vajadzību kontrole un noteikšana ir uzticēta neatkarīgai komisijai,
Kommission zur Überprüfung und Ermittlung des Finanzbedarfs der Rundfunkanstalten
(turpmāk tekstā — “
KEF
”). Šī komisija, kurā ietilpst sešpadsmit neatkarīgi eksperti, saņem un izvērtē sabiedrisko raidorganizāciju paustās vajadzības un tās apspriež ar šo organizāciju pārstāvjiem. Komisija sagatavo ziņojumu ne retāk kā reizi divos gados, un uz tā pamata
Länder
parlamenti un valdības pieņem savus oficiālos lēmumus par nodokļa apmēru. Šo procedūru, kurā pašlaik ir iesaistīta
KEF
, ieviesa pēc 1994. gada 22. februāra
Bundesverfassungsgericht
sprieduma, kurā šī tiesa nosprieda, ka procedūra, kuras rezultātā lēmumus par nodokļa apmēru pieņem
Länder
premjerministri, neiesaistoties neatkarīgai komisijai, nenodrošina Konstitūcijā noteikto neatkarību.
Ieņēmumi no nodokļiem it īpaši tiek piešķirti sabiedriskām raidorganizācijām un attiecīgās
Land
plašsaziņas līdzekļu iestādei.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
GEZ
2005. gada augusta laikā rakstveidā aicināja vienpadsmit tīrīšanas uzņēmumus iesniegt saistošus piedāvājumus tīrīšanas pakalpojumu sniegšanai ēkās Ķelnē. Nekāda līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūra atbilstoši Kopienu noteikumiem netika organizēta. Plānotais līguma termiņš bija no 2006. gada 1. marta līdz 2008. gada 31. decembrim, turklāt, ja līgumsaistības netiktu pārtrauktas, termiņš automātiski tiktu pagarināts par vienu gadu.
GEZ
vērtēja, ka ikgadējās izmaksas varētu pārsniegt EUR 400000.
Uzņēmumam
GEWA
—
Gesellschaft für Gebäudereinigung und Wartung mbH
, kas ir viens no tīrīšanas uzņēmumiem, ar kuriem publiskā iepirkuma ietvaros 2005. gada novembrī kontaktējās
GEZ
, tika paziņots, ka tam netiks piešķirtas līguma slēgšanas tiesības. Uzskatīdams, ka
GEZ
kā līgumslēdzējai iestādei par tīrīšanas pakalpojumu publisko iepirkumu saskaņā ar Kopienu noteikumiem bija jāorganizē publiskā iepirkuma procedūra, uzņēmums cēla prasību
Bezirksregierung Köln
[Ķelnes reģionālā pārvalde] publisko iepirkumu palātā. Šī tiesa prasību apmierināja, nospriežot, ka attiecīgais pasūtījums neietilpst faktiskajā apraides darbībā un tādējādi uz to attiecas Eiropas tiesību normas par publisko iepirkumu.
Sabiedriskās raidorganizācijas pret šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību
Oberlandesgericht Düsseldorf
[Diseldorfas Augstākā Tiesa] publisko iepirkumu palātā, uzsverot, ka tās nav līgumslēdzējas iestādes, jo apraides publiskie pakalpojumi galvenokārt tiek finansēti no ieņēmumiem no televīzijas skatītāju maksātajiem nodokļiem un tātad nav iesaistīti nekādi valsts līdzekļi, ne arī īstenota valsts kontrole.
Iesniedzējtiesa konstatēja, ka Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas pirmajā un otrajā ievilkumā, kā arī Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas a) un b) apakšpunktā formulētie priekšnosacījumi par definīciju “publisko tiesību subjekts” šajā gadījumā ir izpildīti tiktāl, ciktāl sabiedriskās raidorganizācijas ir radītas, lai īpaši apmierinātu vispārējās intereses, kas nav rūpnieciska vai komerciāla rakstura, un tām ir juridiskas personas statuss. Šī tiesa turklāt attiecībā uz Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešajā ievilkumā un Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) apakšpunktā minētajām trim alternatīvām norāda, ka pēdējās divas šajā gadījumā nav izpildītas tiktāl, ciktāl publiskā vara neveic nekādu kontroli attiecībā pret šo organizāciju pārvaldi un tai nav nekādas ietekmes to vadības iecelšanā. Tādēļ ir jāizvērtē, vai attiecīgos subjektus galvenokārt finansē valsts vai arī citas līgumslēdzējas iestādes, lai tos varētu uzskatīt par “publisko tiesību subjektiem” un attiecīgi arī par “līgumslēdzējām iestādēm”.
Iesniedzējtiesa šajā sakarā norāda, ka Vācijas judikatūrā un teorijā daļēji tiek pārstāvēts viedoklis, ka apstākļa “galvenokārt finansē valsts” priekšnosacījums ir cēloniska sakarība starp finansējumu un valsti. Šis viedoklis ir balstīts vienīgi uz līdzekļu izcelsmi vai avotu, tātad uz to, vai tiem ir valstiska izcelsme, un saskaņā ar šo viedokli netiek ņemts vērā ne tas, ka pilsoņu pienākums maksāt nodokli ir pamatots ar tiesību normu, ne arī tas, ka nodokļi tiek iekasēti, pārnesot valsts varu. Saskaņā ar pirmo viedokli tieši valsts finansējums arī ļauj valstij vai citām valsts iestādēm konkrēti ietekmēt dažādas finansētās organizācijas rīkotas publiskā iepirkuma procedūras.
Saskaņā ar otru judikatūrā un literatūrā valdošo viedokli, kuram piekrīt iesniedzējtiesa, pietiek vien ar likumiska pamatojuma, kas uzliek indivīdiem pienākumu maksāt nodokli, esamību, lai uzskatītu, ka priekšnosacījums par pamata lietā minēto raidorganizāciju darbības “valsts finansējumu” ir izpildīts. Tādēļ Kopienu tiesību normas par publiskā iepirkuma procedūru ir piemērojamas šīm organizācijām, kuras finansē no obligāti maksājamiem nodokļiem, un tām nav piemērojami tiesību akti par tirgu. Turklāt saskaņā ar šo pašu viedokli konstitucionālais pienākums par valsts neitralitāti attiecībā pret šo organizāciju pārvaldi un programmām nenozīmē to, ka uz to publiskā iepirkuma procedūrām, kurām nav nekāda sakara ar to galvenajiem uzdevumiem, neattiecas Kopienu tiesību normas.
Ņemot vērā šos apsvērumus,
Oberlandesgericht Düsseldorf
nolēma apturēt tiesvedību un Tiesai uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) apakšpunktā norādītā pirmā alternatīva “finansē valsts” ir interpretējama tādējādi, ka, pamatojoties uz dalībvalstij konstitucionāli noteikto pienākumu garantēt iestāžu neatkarīgu finansēšanu un pastāvēšanu, valsts līmenī noteiktā nodokļu maksāšana, kuru veic radiouztvērēju turētāji, ir uzskatāma par valsts finansējumu direktīvas noteikuma izpratnē?
2)
Gadījumā, ja uz pirmo prejudiciālo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) apakšpunkta pirmā alternatīva ir interpretējama tādējādi, ka, lai iestātos nosacījums “finansē valsts”, valstij ir tieši jāietekmē publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana, ko veic valsts finansētās iestādes?
3)
Gadījumā, ja uz otro prejudiciālo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši, vai Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) apakšpunkts 16. panta b) apakšpunkta kontekstā ir interpretējams tādējādi, ka direktīvas noteikumi netiek piemēroti tikai 16. panta b) apakšpunktā norādītajiem pakalpojumiem, savukārt citi pakalpojumi, kas nav saistīti ar programmas specifiku, bet kuriem ir ar to saistīts un papildu raksturs, ietilpst [tās pašas] direktīvas piemērošanas jomā (
a contrario
interpretācija)?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas uz attiecīgām Direktīvas 2004/18 tiesību normām. Tā kā uz faktiem pamata prāvā tomēr
ratione temporis
attiecas Direktīva 92/50, tad Tiesas vērtējums un atbildes, ņemot vērā noteiktus paskaidrojumus, kas izriet no Direktīvas 2004/18, attieksies un Direktīvu 92/50. Katrā ziņā Direktīvas 2004/18 noteikumi un tiem pamatā esošie principi saturiskā ziņā atbilst iepriekšējās direktīvas noteikumiem un principiem; Direktīva 2004/18 ir jau esošo noteikumu apkopojums. Nav arī iemesla, kas pamatotu citas pieejas izmantošanu, ņemot vērā šo jauno direktīvu.
Tāpat ir jākonstatē, ka, ja Vācijas publisko tiesību raidorganizāciju finansēšanas sistēma principā izslēdz to, ka valsts iestādēs jebkādā veidā var tās politiski ietekmēt, šis apstāklis nav pietiekams, lai izskatāmo lietu izvērtētu tikai tādā kontekstā, ka šāda valstiska ietekme pēc definīcijas nav iespējama. Kopienu tiesību vienotas interpretēšanas un piemērošanas mērķa, kā arī EK līguma mērķu īstenošanas labā Tiesai tādēļ arī ir jāņem vērā citi apsvērumi — pārvietošanās brīvība un atvērts tirgus.
Par pirmo jautājumu
Ar šo jautājumu Tiesa ir aicināta interpretēt frāzi “galvenokārt finansē valsts” vai cits publisko tiesību subjekts, kas minēts Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešajā ievilkumā, lai atbildētu uz jautājumu, vai šis priekšnosacījums ir izpildīts, ja tādas sabiedriskās raidorganizācijas darbības, kā minētas pamata lietā, galvenokārt finansē no nodokļiem, kas tiek ieturēti, aprēķināti un iekasēti saskaņā ar tādiem noteikumiem, kā minēti pamata lietā.
Vispirms ir jānorāda, ka attiecībā uz finansēšanas raksturu, kurš apzīmēts ar “galvenokārt”, ir jāatzīst, ka šis priekšnosacījums ir izpildīts saskaņā ar Tiesas judikatūru, jo vairāk nekā puse pamata lietā minēto sabiedrisko raidorganizāciju ieņēmumu rodas no apskatāmā nodokļa (šajā sakarā skat. 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā
C-380/98
University of Cambridge
,
Recueil
, I-8035. lpp.
, 30. punkts).
Tālāk jāmin, ka Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma tekstā nav ietverts nekāds precizējums par īpašiem noteikumiem, saskaņā ar kuriem ir jāveic finansēšana, par kuru ir runa šajā tiesību normā. Tajā ir tikai norādīts, ka attiecīgo organizāciju darbība ir jāfinansē tieši valstij vai citam publisko tiesību subjektam, lai tiktu izpildīts attiecīgais priekšnosacījums. Tādēļ vērtējumu nevar veikt vienīgi attiecībā uz īpašajiem finansēšanas noteikumiem, kurus ir minējuši dažādi šīs lietas dalībnieki.
Lai interpretētu frāzi “finansē valsts” vai citi publisko tiesību subjekti, ir jāatsaucas uz Kopienu direktīvu publiskā iepirkuma jomā mērķi, kā tas ir norādīts Tiesas judikatūrā.
Saskaņā ar šo judikatūru direktīvu publiskā iepirkuma jomā mērķis ir reizē novērst risku, ka publiskā iepirkuma procedūrā līgumslēdzējas iestādes priekšroku dotu vietējiem piedāvājumu iesniedzējiem vai kandidātiem, un arī izslēgt iespēju, ka valsts, teritoriāla vai citu publisko tiesību subjektu finansēta vai kontrolēta organizācija balstītos uz citiem, nevis komerciāliem apsvērumiem (iepriekš minētais spriedums lietā
University of Cambridge
, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa šos mērķus ir atkārtoti atgādinājusi, piebilzdama, ka šo mērķu kontekstā jēdziens “līgumslēdzēja iestāde”, ieskaitot jēdzienu “publisko tiesību subjekts”, ir jāsaprot funkcionāli (2001. gada 1. februāra spriedums lietā
C-237/99 Komisija/Francija,
Recueil
, I-939. lpp.
, 42. un 43. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Faktiski Tiesa nosprieda, ka publiskā iepirkuma procedūru koordinēšanas Kopienu līmenī mērķis ir atcelt šķēršļus pakalpojumu un preču brīvai apritei un tādējādi aizsargāt to dalībvalstī reģistrēto komersantu intereses, kuri vēlas citā dalībvalstī dibinātām līgumslēdzējām iestādēm piedāvāt preces vai pakalpojumus (iepriekš minētais spriedums lietā
University of Cambridge
, 16. punkts, un spriedums lietā Komisija/Francija, 41. punkts).
Uz šo mērķi, proti, pakalpojumu brīvu apriti un atvērtību godīgai un iespējami lielai konkurencei dalībvalstīs, Tiesa it īpaši norādīja attiecībā uz pakalpojumu publiskā iepirkuma procedūru (šajā sakarā skat. 2005. gada 11. janvāra spriedumu lietā
C-26/03
Stadt Halle
un
RPL Lochau
, Krājums, I-1. lpp.
, 44. un 47. punkts).
Šo mērķu kontekstā un ar šo kritēriju palīdzību turpinājumā ir jāpamato tāds sabiedrisko raidorganizāciju finansēšanas veids kā pamata lietā minētais, kas nozīmē to, ka arī frāze “finansē valsts” ir jāsaprot funkcionāli.
Vispirms šajā sakarā ir jāatgādina, ka nodokļa, ar kuru tiek nodrošināta lielākā daļa apskatāmo organizāciju finansējuma, izcelsme ir meklējama valsts apraides līgumā, t.i., valsts [tiesību] aktā. Tas ir paredzēts un ieturēts saskaņā ar likumu, un tātad neizriet no tiesiska darījuma starp šiem subjektiem un patērētājiem. Pienākums maksāt nodokli rodas vienīgi raiduztvērēja turējuma dēļ, un šis nodoklis nav atlīdzība par faktisku pakalpojumu saņemšanu, ko sniedz attiecīgie subjekti.
Ir jānorāda, ka nodokļa apmērs neizriet no līgumiskajām attiecībām starp pamata lietā apskatāmām raidorganizācijām un patērētājiem. Saskaņā ar valsts līgumu par raidorganizāciju finansēšanu šo apmēru nosaka, pamatojoties uz oficiāliem
Länder
parlamentu un valdību lēmumiem, kas pieņemti, pamatojoties uz
KEF
ziņojumu, atkarībā no šo pašu subjektu paustajām finansiālajām vajadzībām.
Länder
parlamenti un valdības var neņemt vērā
KEF
ieteikumus, nepārkāpjot apraides brīvību, tomēr ar striktiem nosacījumiem, proti, ja nodoklis vispārējās ekonomiskās un sociālās situācijas kontekstā rada pārmērīgu nastu patērētājiem un var ietekmēt pieeju informācijai (skat.
Bundesverfassungsgericht
2007. gada 11. septembra spriedumu
BvR
2270/05,
BvR
809/06 un
BvR
830/06).
Pat ja
Länder
parlamentiem un valdībām bez jebkādām izmaiņām būtu jāseko
KEF
ieteikumiem, nodokļa apmēra noteikšanas procedūru regulētu valsts, kas šajā gadījumā ekspertu komisijai būtu nodevusi savas suverēnās pilnvaras.
Attiecībā uz īpašiem noteikumiem par nodokļa ieturēšanu no valsts līguma par apraides nodokli izriet, ka to iekasē
GEZ
, kas, rīkodamās uz sabiedrisko raidorganizāciju rēķina, nosūta paziņojumu par nodokli, proti, valsts iestādes aktu. Maksājuma kavējuma gadījumā atgādinājumi kalpo par pamatu izpildes procedūrai administratīvā kārtā; attiecīgā sabiedriskā raidorganizācija kā kreditors var tieši griezties ar lūgumu par piespiedu izpildi kompetentajā iestādē. Tādējādi attiecīgajiem subjektiem šai ziņā ir piešķirtas valsts pilnvaras.
Šiem subjektiem piešķirtie līdzekļi tiek izmaksāti bez jebkāda pretizpildījuma Tiesas judikatūras izpratnē (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
University of Cambridge
, 23.–25. punkts). Faktiski šie maksājumi nav atkarīgi no līgumiska pretizpildījuma, jo nedz pienākums maksāt nodokli, nedz arī nodokļa apmērs neizriet no vienošanās starp sabiedriskām raidorganizācijām un patērētājiem. Pēdējiem minētajiem nodoklis ir jāmaksā vien tādēļ, ka to turējumā atrodas raiduztvērējs, pat ja tie nekad neizmanto šo subjektu pakalpojumus.
Nav nozīmes prasītāju pamata lietā argumentam, saskaņā ar kuru fakts, ka nodoklis ir paredzēts tiesību normā, nav noteicošais, jo pretējā gadījumā ārsti, advokāti un arhitekti būtu jāfinansē no valsts līdzekļiem, jo to honorāru apmēru nosaka valsts. Pat ja šīs likmes nosaka valsts, patērētājs tomēr vienmēr līgumiskās attiecības ar šo profesiju pārstāvjiem nodibina brīvprātīgi un pakalpojumu tik tiešām saņem. Tāpat apskatāmo brīvo profesiju pārstāvju darbības finansēšanu valsts nedz nodrošina, nedz garantē.
Visbeidzot — kā to pamatoti norāda Eiropas Kopienu Komisija — iepriekš minētās funkcionālās pieejas kontekstā citādi nevar izvērtēt to, vai finanšu līdzekļu plūsma valsts budžetā izpaužas tādējādi, ka valsts vispirms iekasē nodokli un ieņēmumus no tiem un pēc tam nodod tos sabiedrisko raidorganizāciju rīcībā, vai arī valsts šiem subjektiem piešķir tiesības šos nodokļus iekasēt pašiem.
Rezultātā ir jāatzīst, ka tāds finansējums kā pamata lietā minētais, kas ir ieviests ar valsts tiesību aktu, ko garantē valsts un kas tiek aprēķināts un ieturēts ar valsts pilnvaru palīdzību, atbilst priekšnosacījumam “galvenokārt finansē valsts”, lai piemērotu Kopienu noteikumus publiskā iepirkuma jomā.
Šis netiešā finansējuma veids nav pietiekams, lai izpildītu Kopienu regulējumā paredzēto priekšnosacījumu “finansē valsts”, jo nepastāv vajadzība valstij pašai radīt vai iecelt publisko vai privāto tiesību subjektu, kas nodarbotos ar nodokļa iekasēšanu.
Tādēļ uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma pirmā alternatīva ir jāinterpretē tādējādi, ka finansējums galvenokārt tiek veikts no valsts līdzekļiem, ja tādas sabiedriskās raidorganizācijas kā pamata lietā minētās galvenokārt tiek finansētas no nodokļa, kas jāmaksā personai, kuras turējumā ir raiduztvērējs, un kuru ietur, aprēķina un saņem saskaņā ar tādiem noteikumiem kā pamata lietā minētie.
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma pirmā alternatīva ir jāinterpretē tādējādi, ka sabiedriskās raidorganizācijas finansējuma gadījumā saskaņā ar pirmā prejudiciālā jautājuma ietvaros minētajiem īpašiem noteikumiem nosacījums “finansē valsts” nozīmē to, ka valstij vai citām valsts iestādēm ir tieši jāietekmē šādas organizācijas publiskā iepirkuma procedūra, kas ir minēta pamata lietā.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, pirmkārt, ir jāsecina, ka atbilstoši apskatāmās tiesību normas redakcijai, lai izpildītu nosacījumu “finansē valsts”, netiek prasīts, lai valsts vai citas valsts iestādes tieši ietekmētu publiskā iepirkuma procedūru.
Otrkārt, iesniedzējtiesa attiecībā uz Tiesas izstrādātajā judikatūrā par Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma trim alternatīvām (šajā sakarā skat. 1998. gada 15. janvāra spriedumu lietā
C-44/96
Mannesmann Anlagenbau Austria
u.c.,
Recueil
, I-73. lpp.
, 20. punkts) minēto subjekta atkarības no valsts kritēriju atsaucas uz jau minēto, daļēji doktrīnā, daļēji judikatūrā Vācijā pārstāvēto viedokli, saskaņā ar kuru šādas atkarība nozīmē, ka valstu iestādes var ietekmēt dažādas publiskā iepirkuma procedūras.
Vispirms ir jāatzīst, ka jautājums par tādu sabiedrisko raidorganizāciju kā pamata lietā minētās atkarību no valsts rodas tikai attiecībā uz publiskajiem iepirkumiem, kuriem nav nekāda sakara ar Vācijas konstitūcijā garantēto šo subjektu uzdevumu sniegt sabiedriskus pakalpojumus izpildi, proti, sagatavot un rādīt programmas.
Tālāk ir jānorāda, ka šajā gadījumā — kā izriet no apsvērumiem par pirmo jautājumu — apskatāmo sabiedrisko raidorganizāciju pastāvēšana ir atkarīga no valsts. Šo subjektu atkarības no valsts nosacījums tādējādi ir izpildīts, neizvirzot prasību, lai valsts konkrēti ietekmētu dažādu attiecīgo subjektu lēmumus publiskā iepirkuma jomā.
Faktiski šī atkarība plašākā nozīmē neizslēdz risku, ka, neievērodamas Kopienu tiesību normas, tādas raidorganizācijas kā pamata lietā minētās publiskā iepirkuma procedūrā balstās nevis uz ekonomiskiem, bet citiem apsvērumiem, it īpaši dodot priekšroku vietējiem piedāvājumu iesniedzējiem vai kandidātiem. Tā kā Vācijas konstitūcija to neaizliedz, apskatāmie subjekti šādi var rīkoties, nepārkāpjot konstitūcijā paredzētās prasības. Kā to pamatoti norāda iesniedzējtiesa, konstitucionāli nodrošinātā un
Bundesverfassungsgericht
interpretētā valsts neitralitāte attiecībā pret programmām, ko rada minētie subjekti, netiek prasīta attiecībā pret šo subjektu neitralitāti publiskā iepirkuma jomā. Šāds risks būtu pretrunā šī sprieduma 38. un 39. punktā minētajiem Kopienu noteikumu publiskā iepirkuma jomā mērķiem.
Iesniedzējtiesa arī izvirza jautājumu par to, ciktāl, lai atbildētu uz otro prejudiciālo jautājumu, ir nozīme iepriekš minētā sprieduma lietā
University of Cambridge
21. punktā paustajai Tiesas nostājai, saskaņā ar kuru attiecīgā subjekta finansēšanas veids var liecināt par ciešu šī subjekta atkarību no citām līgumslēdzējām iestādēm, taču šī pazīme nav noteicošā. Ne visi līgumslēdzējas iestādes maksājumi pamato vai nostiprina īpašu pakārtotību vai atkarību. Tikai pakalpojumus, ar kuriem kā ar finansiālu palīdzību bez pretizpildījuma tiek finansēta vai atbalstīta organizācijas darbība, var kvalificēt kā “valsts finansējumu”.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka saistībā ar attiecībām starp apskatāmiem subjektiem un to patērētājiem no iepriekš minētā sprieduma lietā
University of Cambridge
23.–25. punkta izriet, ka valsts maksājumus, kuri nav atkarīgi no pretizpildījuma, var kvalificēt kā “valsts finansējumu”. Taču šī sprieduma 45. punktā tika konstatēts, ka šajā lietā līdzekļi, kas tiek piešķirti pamata lietā minētajām raidorganizācijām, neizriet no līgumiska pretizpildījuma, jo nedz pienākums maksāt nodokli, nedz arī nodokļa apmērs nav vienošanās starp šiem subjektiem un patērētajiem rezultāts un pēdējiem minētiem nodoklis ir jāmaksā tikai tādēļ, ka to turējumā ir raiduztvērējs, pat ja viņi nekad nav izmantojuši šo subjektu pakalpojumus.
Šajā gadījumā arī valsts nesaņem nekādu īpašu pretizpildījumu, jo pamata lietā apskatāmais finansējums — kā to pamatoti norāda iesniedzējtiesa — kalpo par izlīdzinājumu izdevumiem, kas rodas, sniedzot valsts pakalpojumus, lai sabiedrībai nodrošinātu daudzveidīgu un objektīvu informāciju. Tiktāl arī pamata lietā minētās raidorganizācijas neatšķiras no valsts pakalpojumu sniedzējiem, kas saņem finansiālu atbalstu no valsts, lai paveiktu uzdevumu vispārējās interesēs.
Tādēļ uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma pirmā alternatīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu sabiedrisko raidorganizāciju kā pamata lietā minētās finansējuma gadījumā saskaņā ar pirmajā prejudiciālajā jautājumā minētajiem īpašajiem noteikumiem nosacījums “finansē valsts” nenozīmē, ka valstij vai citām valsts iestādēm būtu tieši jāietekmē šādas organizācijas publiskā iepirkuma procedūra, kas minēta pamata lietā.
Par trešo jautājumu
Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta iv) daļa šīs direktīvas 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma kontekstā ir interpretējama tādējādi, ka no tās tvēruma tiek izslēgts tikai publiskais iepirkums, kas attiecas uz 1. panta a) apakšpunkta iv) daļā minētajiem pakalpojumiem.
Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta iv) daļā ir paredzēts, ka šī tiesību norma neattiecas uz publisko iepirkumu, kura pamatā ir pakalpojumi, kas attiecas uz pašu raidorganizāciju darbību, proti, programmu izstrādi un rādīšanu, jo kultūras vai sociālu aspektu, kas minēti Direktīvas 92/50 vienpadsmitajā apsvērumā un sīkāk arī Direktīvas 2004/18 25. apsvērumā, piemērošana šajā gadījumā nešķiet adekvāta.
Kā to savu secinājumu 80. punktā liek noprast ģenerāladvokāts, šajā tiesību normā atspoguļojas tas pats mērķis, kas minēts Vācijas konstitūcijā, proti, pilnīgi neatkarīgu un bezpartejisku sabiedrisko raidorganizāciju pakalpojumu nodrošināšana.
Tā kā minētajā tiesību normā ir atspoguļots šī sprieduma 39. punktā minētais galvenais Kopienu tiesību publiskā iepirkuma jomā mērķis, proti, pakalpojumu brīva aprite un atvērtība godīgai un iespējami plašai konkurencei, tad tā ir jāinterpretē šauri. Tādēļ Direktīvas 92/50 tvērumā neietilpst tikai tas publiskais iepirkums, kas ir saistīts ar šīs direktīvas 1. panta a) apakšpunkta iv) daļā minētajiem pakalpojumiem. Savukārt Kopienu tiesību normas pilnībā attiecas uz tādu pakalpojumu publisko iepirkumu, kuriem nav nekāda sakara ar sabiedrisko raidorganizāciju darbību pašu valsts pakalpojumu sniegšanai.
Šo viedokli apstiprina Direktīvas 2004/18 25. apsvērums, kura priekšpēdējā teikumā neizsmeļošā veidā ir norādīts, ka šī direktīvas piemērošanas izņēmums nav jāattiecina uz tehniskā aprīkojuma piegādi, kas vajadzīgs programmu ražošanai, kopražošanai un apraides veikšanai.
Ir jāprecizē, ka šiem apsvērumiem nozīme ir tad, ja konkrētā gadījumā runa ir par iepirkumu, ko veic subjekts, kas Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta nozīmē ir uzskatāms par “līgumslēdzēju iestādi”.
Tādēļ uz trešo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta iv) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šajā tiesību normā minētajiem pakalpojumiem saistītais publiskais iepirkums minētās direktīvas tvērumā neietilpst.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma pirmā alternatīva ir jāinterpretē tādējādi, ka finansējums galvenokārt tiek veikts no valsts līdzekļiem, ja tādas sabiedriskās raidorganizācijas kā pamata lietā minētās galvenokārt tiek finansētas no nodokļa, kas jāmaksā personai, kuras turējumā ir raiduztvērējs, un kuru ietur, aprēķina un saņem saskaņā ar tādiem noteikumiem kā pamata lietā minētie;

2)
Direktīvas 92/50 1. panta b) apakšpunkta otrās daļas trešā ievilkuma pirmā alternatīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu sabiedrisko raidorganizāciju kā pamata lietā minētās finansējuma gadījumā saskaņā ar pirmajā prejudiciālajā jautājumā minētajiem īpašajiem noteikumiem nosacījums “finansē valsts” nenozīmē, ka valstij vai citām valsts iestādēm būtu tieši jāietekmē šādas organizācijas publiskā iepirkuma procedūra, kas minēta pamata lietā;

3)
Direktīvas 92/50 1. panta a) apakšpunkta iv) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šajā tiesību normā minētajiem pakalpojumiem saistītais publiskais iepirkums minētās direktīvas tvērumā neietilpst.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — vācu.