CELEX: 62003CJ0537
Privalomasis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas
Direktyvos 84/5/EEB ir 90/232/EEB
Civilinės atsakomybės režimas
Keleivio prisidėjimas prie žalos padarymo
Teisės į žalos atlyginimą atėmimas ar apribojimas

Korkein oikeus
(Aukščiausiasis teismas). Jie pateikė reikalavimą, kad žalos atlyginimą, vadovaujantis automobilių draudimu, jiems sumokėtų
draudimo įmonė.
Pohjola
ginčija savo pareigą sumokėti žalos atlyginimą motyvuodama tuo, kad kai keleivis įlipa į transporto priemonę žinodamas, jog
jis susiduria su didesne rizika patirti žalą nei įprastai, jis privalo atsakyti už savo veiksmų pasekmes.
15     Įvertindamas tai, kad nagrinėjamų aplinkybių atsiradimo metu galiojusių teisės aktų nuostatos turi būti aiškinamos pagal Bendrijos
teisę,
Korkein oikeus
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Trečiosios direktyvos 1 straipsnis <…>, pagal kurį draudimas apima atsakomybę dėl visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją,
naudojant transporto priemonę padarytos žalos asmeniui, arba kitas teisės aktas ar Bendrijos teisės principas apriboja galimybę
nacionalinėje teisėje atsižvelgti į keleivio prisidėjimą prie žalos jam padarymo, nagrinėjant jo teisę reikalauti žalos atlyginimo
iš privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo įmonės?
2.      Ar teisės į eismo įvykio metu patirtos žalos atlyginimą iš privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės
atsakomybės draudimo įmonės atėmimas ar apribojimas, grindžiamas transporto priemonės keleivio elgesiu, išskyrus Antrosios
direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytąjį atvejį <...>, nepažeidžia Bendrijos teisės? Ar taip būtų,
jei, pavyzdžiui, asmuo įlipo į transporto priemonę, nors galėjo pastebėti, kad eismo įvykio ir žalos rizika buvo didesnė nei
įprastai?
3.      Ar Bendrijos teisė draudžia atsižvelgti į vairuotojo neblaivumą kaip į jo gebėjimui visiškai saugiai vairuoti automobilį turintį
įtakos veiksnį?
4.      Ar, kai transporto priemonės savininkas leidžia ją vairuoti neblaiviam asmeniui, Bendrijos teisė draudžia jo teisę į žalos
asmeniui atlyginimą iš privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės vertinti griežčiau, nei kitų keleivių teisę į žalos
atlyginimą?“

Dėl prejudicinių klausimų
16     Šiais klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nacionalinės teisės norma,
leidžianti atsisakyti išmokėti ar sumažinti privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės mokėtiną žalos atlyginimą, tai
grindžiant keleivio prisidėjimu prie jo patirtos žalos atsiradimo, nepažeidžia Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies
antrosios pastraipos ir Trečiosios direktyvos 1 dalies ir ar atsakymas į šį klausimą skiriasi, jei keleivis yra transporto
priemonės savininkas.
17     Pirmiausia reikėtų priminti, kad Pirmąja, Antrąja ir Trečiąja direktyvomis siekiama, pirma, užtikrinti laisvą ir transporto
priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra Bendrijos teritorijoje, ir jose esančių asmenų judėjimą, antra, garantuoti, kad
nukentėjusieji šių transporto priemonių sukeltuose eismo įvykiuose būtų vertinami vienodai, neatsižvelgiant į konkrečią Bendrijos
teritorijos vietą, kurioje įvyko eismo įvykis (1996 m. kovo 28 d. Sprendimo
Ruiz Bernáldez
, C‑129/94, Rink. p. I‑1829, 13 punktas).
18     Vadovaudamasis nukentėjusiųjų apsaugos tikslu, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis
draudžia draudikui pasinaudoti teisės nuostatomis arba sutarties sąlygomis tam, kad galėtų atsisakyti atlyginti eismo įvykio,
kurį sukėlė apdrausta transporto priemonė, žalą nukentėjusiems tretiesiems asmenims (minėto sprendimo
Ruiz Bernáldez
20 punktas).
19     Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje tik pakartojama,
jog ši pareiga taikoma ir draudimo poliso nuostatoms ar sąlygoms, nustatančioms, kad draudimas negalioja tam tikrais transporto
priemonių naudojimo ar vairavimo atvejais (kai transporto priemonę vairuoja neįgaliotas asmuo, vairuotojo žymėjimo neturintis
asmuo arba asmuo, kuris nesilaiko teisės aktuose numatytų techninių reikalavimų dėl atitinkamos transporto priemonės būklės
ar saugos reikalavimų) (minėto sprendimo
Ruiz Bernáldez
21 punktas).
20     Nukrypstant nuo šios pareigos, minėto 2 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje nustatoma, kad draudikas gali nemokėti žalos
atlyginimo tam tikriems nukentėjusiesiems, atsižvelgiant į tai, kad jie patys sukūrė tokią situaciją (asmenys, įsėdę į transporto
priemonę žinodami, kad ji buvo pavogta) (minėto sprendimo
Ruiz Bernáldez
21 punktas).
21     Visais atvejais nuostata, nukrypstanti nuo Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytos bendrosios
taisyklės, turi būti aiškinama siaurai.
22     Kaip teisingai pabrėžė generalinis advokatas savo išvados 42 punkte, bet koks kitas aiškinimas suteiktų galimybę valstybėms
narėms apriboti žalos atlyginimą eismo įvykyje nukentėjusiems tretiesiems asmenims, o būtent tokios situacijos minėtomis direktyvomis
ir buvo siekiama išvengti.
23     Iš to išplaukia, kad Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama taip, jog teisės nuostata
ar draudimo polise esančia sutarties sąlyga, numatančia, kad draudimas negalioja tam tikrais transporto priemonių naudojimo
ar vairavimo atvejais, galima remtis prieš eismo įvykyje nukentėjusius trečiuosius asmenis, tik jei draudikas gali įrodyti,
jog asmenys savanoriškai įsėdo į padariusį žalą automobilį, žinodami, kad jis pavogtas.
24     Dėl teisės į žalos atlyginimą, mokėtiną privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės, atėmimo arba apribojimo motyvuojant
tuo, kad eismo įvykyje nukentėjęs keleivis prisidėjo prie žalos atsiradimo, iš Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų
tikslo ir iš jų teksto išplaukia, kad jomis nesiekiama suderinti civilinės atsakomybės režimų valstybėse narėse ir kad dabar
galiojančioje Bendrijos teisėje valstybėms narėms palikta laisvė nustatyti transporto priemonių eismo įvykiams taikomą civilinės
atsakomybės režimą (2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas
Mendes Ferreira ir Delgado Correia Ferreira
, C‑348/98, Rink. p. I‑6711, 23 ir 29 punktai).
25     Šiuo klausimu
Pohjola
ir Suomijos, Vokietijos, Austrijos bei Norvegijos vyriausybės tvirtina, kad Bendrijos teisė nenustato jokių ribų pagal nacionalinę
civilinės atsakomybės teisę vertinant, kiek keleivis pats prisidėjo prie jo patirtos žalos atsiradimo.
26     Šis argumentas nėra priimtinas.
27     Savo kompetenciją valstybės narės turi įgyvendinti atsižvelgdamos į Bendrijos teisę, ypač į Pirmosios direktyvos 3 straipsnio
1 dalį, Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį ir Trečiosios direktyvos 1 straipsnį, kurių tikslas yra garantuoti, kad dėl
privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo visi transporto priemonės sukeltame įvykyje
nukentėję keleiviai gautų savo patirtos žalos atlyginimą.
28     Taigi nacionalinės teisės aktų nuostatos, reglamentuojančios transporto priemonių eismo įvykiuose patirtos žalos atlyginimą,
negali panaikinti savo naudingumo.
29     Taip atsitiktų, jeigu nacionalinės teisės aktas, kuriame nurodomi bendri ir abstraktūs kriterijai, vien tik dėl keleivio prisidėjimo
prie žalos atsiradimo atimtų iš jo teisę į žalos atlyginimą iš privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės
atsakomybės draudimo arba tokią teisę neproporcingai apribotų.
30     Nukentėjusiajam mokamas jo patirtos žalos dydis gali būti sumažinamas tik esant išimtinėms aplinkybėms ir vertinant kiekvieną
konkretų atvejį atskirai.
31     Vertinant šių aplinkybių egzistavimą ir proporcingą žalos atlyginimo sumažinimą, kurį pagal savo kompetenciją atlieka nacionalinis
teismas, ta aplinkybė, kad keleivis yra transporto priemonės, kurios vairuotojas sukėlė eismo įvykį, savininkas, neturi reikšmės.
32     Iš tiesų Trečiosios direktyvos 1 straipsnis, kuriame nustatoma, kad transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu
draudžiama atsakomybė už visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją, padarytą žalą asmeniui, atskiria tik vairuotojo ir kitų
keleivių padėtį.
33     Kita vertus, iš šio sprendimo 18–20 punktuose minėto apsaugos tikslo išplaukia, kad teisinė transporto priemonės savininko,
kuris eismo įvykio metu jos nevairavo, o važiavo kaip keleivis, padėtis yra tokia pati kaip ir kitų eismo įvykyje nukentėjusių
keleivių.
34     Tokį aiškinimą patvirtina Bendrijos teisės vystymasis. Antrosios direktyvos septinta konstatuojamoji dalis skelbia, kad nukentėjusiųjų
asmenų interesų labui tam tikras išimtis numatantys straipsniai turėtų būti taikomi tiktai draudiko ir už įvykį atsakingo
asmens santykiams. Kaip nurodoma tos pačios direktyvos devintoje konstatuojamojoje dalyje, siekiant nustatyti tokią pačią
apsaugą kaip ir kitų nukentėjusiųjų atžvilgiu, šios direktyvos 3 straipsnyje žalos asmeniui draudimo taikymo sritis išplečiama,
kad apimtų žalą, padarytą draudėjo, vairuotojo ar bet kurio kito atsakingo asmens šeimos nariams. Trečiosios direktyvos 1
straipsnis dar labiau išplėtė teisę į žalos atlyginimą turinčių asmenų grupę, numatydamas, kad žala asmeniui atlyginama visiems
keleiviams, išskyrus vairuotoją. Todėl transporto priemonės savininkas, važiuodamas ja kaip keleivis, nepraranda teisės gauti
žalos atlyginimą.
35     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje
byloje Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis ir Trečiosios direktyvos 1 straipsnis draudžia nacionalinės teisės normas,
leidžiančias atsisakyti išmokėti ar neproporcingai sumažinti privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės mokėtiną žalos
atlyginimą, tai grindžiant keleivio prisidėjimu prie jo patirtos žalos atsiradimo. Aplinkybė, kad šis keleivis yra transporto
priemonės, kurios vairuotojas sukėlė eismo įvykį, savininkas, nėra svarbi.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
36     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
Tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje byloje 1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių
narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 2 straipsnio
1 dalis ir 1990 m. gegužės 14 d. Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių
transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 1 straipsnis draudžia nacionalinės teisės normas,
leidžiančias atsisakyti išmokėti ar neproporcingai sumažinti privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės mokėtiną žalos
atlyginimą, tai grindžiant keleivio prisidėjimu prie jo patirtos žalos atsiradimo. Aplinkybė, kad šis keleivis yra transporto
priemonės, kurios vairuotojas sukėlė eismo įvykį, savininkas, nėra svarbi.
Parašai.
*
Proceso kalba: suomių.