CELEX: 62008CJ0145
Směrnice 92/50/EHS
Veřejné zakázky na služby
Koncese na služby
Smíšené zakázky
Smlouva zahrnující postoupení balíku akcií veřejného podniku provozujícího kasino
Smlouva, kterou zadavatel svěří úspěšnému uchazeči řízení podniku provozujícího kasino a realizaci plánu modernizace a rozvoje prostor kasina, jakož i úpravy jeho okolí
Směrnice 89/665/EHS
Rozhodnutí zadavatele
Účinné a rychlé opravné prostředky
Vnitrostátní procesní pravidla
Podmínky poskytnutí náhrady škody
Předchozí zrušení protiprávního aktu nebo opomenutí nebo prohlášení jejich neplatnosti příslušným soudem
Člen sdružení ucházejícího se o veřejnou zakázku v zadávacím řízení
Rozhodnutí přijaté v rámci tohoto řízení jiným orgánem než zadavatelem
Žaloba podaná samostatně některými členy sdružení
Přípustnost

Žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách se týkají výkladu relevantních ustanovení, s ohledem na okolnosti sporů v původních
řízeních, směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na služby (Úř. věst.
L 209, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 322) a směrnice Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních
předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33;
Zvl. vyd. 06/01, s. 246), ve znění směrnice 92/50 (dále jen „směrnice 89/665“), jakož i obecných zásad práva Unie v oblasti
veřejných zakázek, zejména pak zásady účinné soudní ochrany.
Tyto žádosti byly podány v rámci sporů mezi, na jedné straně, soukromými společnostmi a fyzickými osobami a na straně druhé,
Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (Státní rada pro rozhlasové a televizní vysílání, dále jen „ESR“), která je podle vnitrostátní
právní úpravy oprávněna a povinna kontrolovat, zda osoby, které mají postavení majitele, společníka, významného akcionáře,
člena statutárního orgánu nebo vrcholového řídícího pracovníka podniku ucházejícího se v zadávacím řízení, vykazují určité
neslučitelnosti stanovené touto právní úpravou a musejí být z tohoto důvodu z řízení automaticky vyloučeny.

Právní rámec

Právní úprava Unie
Podle čl. 1 písm. a) směrnice 92/50:
„‚[
V
]
eřejnými zakázkami na služby
‘ se rozumí zakázky sjednané písemně úplatnou smlouvou mezi poskytovatelem služeb a zadavatelem […]
[…]“
Článek 2 této směrnice stanoví:
„Pokud má veřejná zakázka zahrnovat jak výrobky ve smyslu směrnice [Rady] 77/62/EHS [ze dne 21. prosince 1976 o koordinaci
postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (Úř. věst. 1977, L 13, s. 1;
neoficiální překlad
)], tak služby ve smyslu příloh I A a I B této směrnice, vztahuje se na ni tato směrnice, pokud hodnota daných služeb převyšuje
hodnotu výrobků, na něž se zakázka vztahuje.“
Článek 3 téže směrnice stanoví:
„1.      Při zadávání veřejných zakázek nebo při organizování veřejné soutěže na určitý výkon používají zadavatelé postupy přizpůsobené
ustanovením této směrnice.
2.      Zadavatelé zajistí, aby nedocházelo k diskriminaci jednotlivých poskytovatelů služeb.
[…]“
Podle článku 8 směrnice 92/50:
„Zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze I A, jsou zadávány v souladu s ustanoveními hlav III až VI.“
Článek 9 této směrnice stanoví:
„Zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze I B, jsou zadávány v souladu s články 14 a 16.“
Článek 14 je součástí hlavy IV této směrnice, která se týká obecných technických předpisů a upravuje technické specifikace,
které musejí být uvedené v obecné nebo zadávací dokumentaci spojené s každou zakázkou, a článek 16 je součástí hlavy V upravující
obecná pravidla pro vyhlašování.
Příloha I B směrnice 92/50, nadepsaná „Služby ve smyslu článku 9“, obsahuje:
„[…]
17      Pohostinství a ubytovací služby
[…]
26      Rekreace, kultura a sport
27      Jiné služby“.
A konečně článek 26 téže směrnice stanoví ve svém odstavci 1:
„Nabídky mohou podávat skupiny [sdružení] poskytovatelů služeb. Od těchto skupin [sdružení] nelze vyžadovat, aby vytvořily
zvláštní právní formu, aby mohly podat nabídku; lze to však vyžadovat, pokud byla takové skupině [takovému sdružení] zakázka
zadána.“
Článek 1 směrnice 89/665 stanoví:
„1. Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že pokud jde o postupy při zadávání zakázek, na které se vztahují
směrnice [Rady] 71/305/EHS [ze dne 26. července 1971 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce
(Úř. věst. L 185, s. 5)], 77/62[…] a 92/50[…], rozhodnutí zadavatelů mohou být účinně přezkoumána, a to zejména co nejdříve
v souladu s podmínkami stanovenými v dalších článcích, zejména v čl. 2 odst. 7, pokud taková rozhodnutí porušila právní předpisy
Společenství upravující zadávání veřejných zakázek nebo vnitrostátní předpisy, které je provádějí.
2. Členské státy zajistí, aby nedocházelo k diskriminaci mezi podniky uplatňujícími nárok na náhradu škody, která jim vznikla
v rámci postupu při udělování veřejné zakázky v důsledku toho, že tato směrnice rozlišuje mezi vnitrostátními předpisy provádějícími
právo Společenství a jinými vnitrostátními předpisy.
3.      Členské státy zajistí, aby přezkumné řízení bylo dostupné podle podrobných pravidel, která mohou stanovit členské státy, každé
osobě, která má nebo měla zájem na získání určité veřejné zakázky na dodávky nebo stavební práce [nebo služby] a které v důsledku
domnělého protiprávního jednání vznikla škoda nebo jí hrozí. Členské státy mohou zejména požadovat, aby osoba usilující o přezkum
nejprve oznámila zadavateli domnělé protiprávní jednání a svůj záměr podat návrh na přezkum.“
Podle článku 2 této směrnice:
„1.      Členské státy zajistí, aby opatření přijímaná v souvislosti s přezkumným řízením uvedeným v článku 1 zahrnovala následující
ustanovení týkající se pravomoci:
a)      přijímat co nejrychleji prostřednictvím předběžných postupů předběžná opatření s cílem napravit domnělé protiprávní jednání
nebo zabránit dalšímu poškozování příslušných zájmů, včetně opatření vedoucích k pozastavení nebo zajištění pozastavení postupů
vedoucích k zadání dané veřejné zakázky nebo výkonu rozhodnutí učiněného zadavatelem;
b)      zrušit protiprávní rozhodnutí nebo zajistit jeho zrušení, včetně odstranění diskriminačních technických, hospodářských nebo
finančních specifikací ve výzvě k účasti v soutěži, v zadávací dokumentaci nebo v jakýchkoliv dalších dokumentech souvisejících
s postupem při zadávání veřejných zakázek;
c)      přiznat náhradu škody osobám poškozeným protiprávním jednáním.
[…]
5.      Členské státy mohou stanovit, že pokud je nárok na náhradu škody uplatňován na základě skutečnosti, že rozhodnutí bylo protiprávní,
musí být napadené rozhodnutí nejprve zrušeno orgánem, který je k tomu oprávněn.
6.      Účinky výkonu pravomocí uvedených v odstavci 1 na uzavření smlouvy po udělení zakázky se řídí vnitrostátními právními předpisy.
S výjimkou případu, kdy je třeba rozhodnutí před přiznáním náhrady škody zrušit, může členský stát dále stanovit, že poté,
co byla uzavřena smlouva po udělení zakázky, je pravomoc orgánů příslušných k přezkumu omezena na přiznání náhrady škody osobám
poškozeným protiprávním jednáním.
[…]“

Vnitrostátní právní úprava
Směrnice 89/665 byla do řeckého práva provedena zákonem č. 2522/1997 o soudní ochraně ve fázi před zadáním veřejné zakázky
na stavební práce, dodávky a služby (FEK A’ 178).
Článek 2 tohoto zákona, nadepsaný „Rozsah soudní ochrany“, stanoví:
„1.      Každá osoba, která má nebo měla zájem na získání určité veřejné zakázky na stavební práce, dodávky nebo služby a vznikla jí
nebo jí může vzniknout škoda v důsledku porušení práva Společenství nebo vnitrostátního práva, má právo požadovat podle následujících
článků dočasnou soudní ochranu, zrušení nebo prohlášení neplatnosti protiprávního aktu zadavatele a přiznání náhrady škody.
[…]“
Článek 4 uvedeného zákona, nadepsaný „Zrušení nebo prohlášení neplatnosti“, stanoví:
„1.      Dotyčná osoba je oprávněna požadovat zrušení nebo prohlášení neplatnosti všech aktů nebo opomenutí zadavatele, které jsou
v rozporu s právním předpisem Společenství nebo vnitrostátním právním předpisem týkajícím se postupu vedoucího k zadání zakázky.
[…]
2.      Zruší-li soud nebo prohlásí-li za neplatný akt nebo opomenutí zadavatele po zadání zakázky, není tím zakázka dotčena, ledaže
by před jejím zadáním byl postup vedoucí k zadání zakázky přerušen rozhodnutím stanovujícím předběžná opatření nebo předběžným
usnesením. V takovém případě je dotyčná osoba oprávněna v souladu s ustanoveními následujícího článku vyžadovat náhradu škody.“
Článek 5 zákona 2522/1997, nadepsaný „Žádost o náhradu škody“, stanoví:
„1.      Dotyčná osoba, která byla vyloučena z výběrového řízení na zadání veřejné zakázky na stavební práce, dodávky nebo služby nebo
které nebyla tato zakázka zadána při porušení právního předpisu Společenství nebo vnitrostátního právního předpisu, má právo
požadovat od zadavatele náhradu škody podle ustanovení článků 197 a 198 občanského zákoníku. Jakékoliv ustanovení, které by
toto právo vylučovalo nebo omezovalo, se nepoužije.
2.      Přiznání náhrady škody předpokládá předchozí zrušení nebo prohlášení neplatnosti nezákonného aktu nebo opomenutí příslušným
soudem. Současné podání žaloby na náhradu škody a žaloby na prohlášení neplatnosti je možné, v souladu s obecně použitelnými
předpisy.“
Články 197 a 198 občanského zákoníku, na které odkazuje předchozí ustanovení, stanovují „předsmluvní“ odpovědnost, a sice
povinnost poskytnout náhradu škody v případě, že by dotyčné osoby měly v rámci postupu směřujícího k uzavření smlouvy neodůvodněné
výdaje.
Prezidentské nařízení 18/1989 kodifikuje právní předpisy o Symvoulio tis Epikrateias (FEK A’ 8). Jeho článek 47, nadepsaný
„Oprávněný zájem“, stanoví:
„1.      Žalobu na neplatnost je oprávněn podat jednotlivec nebo právnická osoba, kterých se týká určitý správní akt nebo jejichž oprávněné
zájmy, a to i nefinanční povahy, jsou tímto aktem dotčeny.
[…]“
Zákon 2206/1994 se týká „zakládání, řízení, provozování a kontroly kasin atd.“ (FEK A’ 62). Podle čl. 1 odst. 7 tohoto zákona,
nadepsaného „Udělování licencí na provozování kasin“:
„Licence pro podniky provozující kasina jsou udělovány na základě rozhodnutí ministra turismu poté, co proběhne mezinárodní
veřejné zadávací řízení před sedmičlennou komisí.“
Článek 3 tohoto zákona, nadepsaný „Fungování kasin“, stanoví:
„Fungování kasin podléhá státní kontrole.
[…]“
Článek 14 odst. 9 řecké ústavy a prováděcí zákon 3021/2002 (FEK A’ 143) zavádějí režim omezení při uzavírání veřejnoprávních
smluv s osobami, které jsou činné nebo mají účast v odvětví informačních prostředků. Tento režim zavádí domněnku neslučitelnosti
postavení vlastníka, společníka, významného akcionáře nebo vrcholového řídícího pracovníka podniku působícího v odvětví sdělovacích
prostředků s postavením vlastníka, společníka, významného akcionáře nebo vrcholového řídícího pracovníka podniku, který je
státem nebo právnickou osobou veřejného sektoru v širokém smyslu pověřen výkonem stavebních prací, dodávkami nebo poskytnutím
služeb. Tato neslučitelnost se vztahuje rovněž na fyzické osoby určitého stupně příbuzenského vztahu.
Zákon 3021/2002 v podstatě stanoví, že před zadáním nebo přidělením veřejné zakázky a každopádně před podpisem smlouvy musí
dotčený zadavatel požádat ESR o vydání osvědčení dokládajícího, že nejsou naplněny podmínky neslučitelnosti uvedené v tomto
zákoně, přičemž jinak je smlouva nebo veřejná zakázka neplatná. Rozhodnutí ESR je pro zadavatele závazné, ale může být předmětem
žaloby na neplatnost ze strany osob, které prokáží právní zájem na podání žaloby, včetně veřejných orgánů.
Ve svém rozsudku ze dne 16. prosince 2008, Michaniki (C‑213/07, Sb. rozh. s. I‑9999, body 1 a 2 výroku), Soudní dvůr rozhodl,
že nebrání-li právo Unie takové právní úpravě, která sleduje legitimní cíle rovného zacházení s uchazeči a transparentnosti
v rámci výběrových řízení na veřejné zakázky, brání nicméně na základě zásady proporcionality takové nevyvratitelné domněnce
neslučitelnosti, jaká je stanovena v dotčené vnitrostátní právní úpravě.

Spory v původních řízeních a předběžné otázky

Věc C‑145/08
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že rozhodnutím ze dne 10. října 2001 příslušná meziministerská komise rozhodla o privatizaci
společnosti Elliniko Kazino Parnithas AE (dále jen „EKP“), dceřiné společnosti Ellinika Touristika Akinita AE (dále jen „ETA“),
jejíž veškeré akcie drží řecký stát. Oznámení o zakázce zveřejněné v říjnu 2001 počítalo s první fází, jejímž účelem bylo
vybrat mezi zájemci ty, kteří splňují podmínky uvedeného oznámení. Účelem další fáze bylo určit mezi zájemci toho, který předložil
nejvýhodnější nabídku a se kterým by měla být podepsána smlouva. V průběhu první fáze bylo vybráno sdružení Koinopraxia Kazino
Attikis a sdružení Hyatt Regency Xenodocheiaki kai Touristiki (Ellas) AE – Elliniki Technodomiki AE.
Na základě doplňkového oznámení zveřejněného v dubnu 2002 bylo znění smlouvy, která měla být podepsána, stanoveno následovně:
Smlouva má smíšenou povahu a zahrnuje:
–        dohodu týkající se postoupení 49 % akcií EKP společností ETA „jednoúčelové akciové společnosti“ (dále jen „AEAS“), která by
měla být založena vybraným uchazečem;
–        dohodu, na základě které se AEAS zavazuje vypracovat rozvojový plán, který musí být proveden ve lhůtě 750 kalendářních dní
od získání nezbytných povolení. Tento rozvojový plán bude zahrnovat úpravu prostor kasina a zhodnocení možností nabízených
licencí na jeho provozování, úpravu a modernizaci dvou hotelových jednotek náležejících do komplexu budov, jakož i úpravu
okolních pozemků o výměře přibližně 280 hektarů. Provedení těchto prací představuje část ceny za získání 49 % akcií EKP;
–        dohodu mezi ETA a AEAS, kterou posledně jmenovaná společnost získá právo jmenovat většinu členů správní rady EKP a spravovat
tak společnost v souladu se smluvními podmínkami;
–        dohodu, podle které převezme AEAS řízení kasina, za které mu ETA poskytne odměnu. V rámci této odměny obdrží AEAS částku,
která nepřesáhne degresivní podíl na ročním provozním zisku (snižující se z 20 % u zisku do 30 milionů eur až na 5 % u zisku
přesahujícího 90 milionů eur) a 2 % obratu;
–        jakožto správce je AEAS povinna řídit kasino tak, aby mohlo i nadále nabízet luxusní prostředí a služby vysoké úrovně způsobem
finančně výnosným pro EKP. Konkrétně hospodářský zisk před zdaněním nesmí být nižší než 105 milionů eur za prvních pět finančních
roků po vstupu smlouvy v platnost. Čistý zisk bude rozdělován mezi společnosti ETA a AEAS v závislosti na podílu na kapitálu
EKP drženém každou z nich;
–        jelikož je EKP v současnosti jediným podnikem provozujícím kasina v oblasti Atiky, je smlouvou stanoveno, že v případě, že
by se v této zeměpisné oblasti v průběhu deseti let po vstupu této smlouvy v platnost legálně usadilo jiné kasino, bude ETA
povinna poskytnout AEAS náhradu škody ve výši 70 % ceny transakce. Výše náhrady škody se za každý rok uplynulý od vstupu smlouvy
v platnost sníží o jednu desetinu;
–        pokud jde o řízení podniku provozujícího kasino, doba platnosti smlouvy uplyne deset let po jejím vstupu v platnost.
Sdružení Hyatt Regency Xenodocheiaki kai Touristiki (Tessaloniki) AE – Elliniki Technodomiki AE, které v rámci dotčeného řízení
předložilo nejvýhodnější nabídku, bylo vybráno jako úspěšný uchazeč. Před podepsáním smlouvy ETA sdělila ESR totožnost majitelů,
společníků, významných akcionářů a vrcholových řídících pracovníků podniku úspěšného uchazeče, aby mohlo být potvrzeno, že
ve vztahu k těmto osobám neexistuje žádný z případů neslučitelnosti uvedených v článku 3 zákona 3021/2002. Osvědčením vydaným
dne 27. září 2002 ESR potvrdila, že v tomto případě nedochází u výše uvedených osob k výskytu neslučitelnosti.
Tento akt ESR se stal předmětem žaloby na neplatnost podané pouze třemi ze sedmi členů sdružení uchazečů Koinopraxia Kazino
Attikis, kterému zakázka nebyla zadána. Žalobci tvrdili, že se na jednoho z členů sdružení, kterému byla zakázka zadána, vztahuje
neslučitelnost stanovená vnitrostátní právní úpravou a že přidělení zakázky musí být z tohoto důvodu zrušeno.
Předkládající soud uvádí, že dotčená zakázka je smíšenou zakázkou, obsahující jednak část týkající se prodeje akcií ETA uchazeči,
který předloží nejvýhodnější nabídku, na kterou se neuplatní pravidla Unie pro oblast veřejných zakázek, a dále část týkající
se zakázky na služby, která má být zadána uchazeči, který předloží nejvýhodnější nabídku a který na sebe převezme povinnosti
spojené s řízením podniku provozujícího kasino. Část týkající se postoupení akcií je podle předkládajícího soudu nejdůležitější
částí této smíšené smlouvy. Mimoto tato smlouva obsahuje rovněž část týkající se zakázky na stavební práce, jelikož úspěšný
uchazeč na sebe přebírá povinnost uskutečnit práce, které jsou uvedeny v předkládacím rozhodnutí, jako formu částečné úhrady
za postoupené akcie. Předkládající soud uvádí, že tato poslední část má k části „služby“ zcela akcesorickou povahu.
V tomto kontextu se předkládající soud zabývá otázkou, zda lze mít za to, že část „služby“ dotčené smlouvy představuje zakázku
na koncesi na veřejné služby, která nepodléhá právní úpravě Unie. V tomto ohledu je třeba ověřit, v jakém rozsahu nese úspěšný
uchazeč rizika spojená s organizováním a provozováním dotčených služeb, rovněž s ohledem na skutečnost, že se tyto služby
týkají činností, které podle vnitrostátních pravidel, kterým podléhají, mohou být předmětem výhradních a zvláštních práv.
V případě, že by Soudní dvůr rozhodl, že část sporné smlouvy týkající se řízení kasina představuje veřejnou zakázku na služby,
si předkládající soud klade otázku, zda se na žalobu na neplatnost podanou na vnitrostátní úrovni vztahují procesní záruky
stanovené směrnicí 89/665, vzhledem k tomu, že hlavní předmět smlouvy, a sice prodej akcií EKP, nespadá do působnosti pravidel
Společenství v oblasti veřejných zakázek a že zakázky, jejichž předmětem jsou takové služby, spadající do přílohy I B směrnice
92/50, musejí být zadávány podle článků 14 a 16 této směrnice, které obsahují pouze povinnosti procedurální povahy. Předkládající
soud se nicméně zabývá otázkou, zda se navzdory této omezenosti daných povinností zásada rovného zacházení s účastníky zadávacího
řízení, jejíž ochrana je cílem směrnice 89/665, uplatní rovněž v takových případech.
Měl-li by Soudní dvůr za to, že taková žaloba na neplatnost, o jakou se jedná v původním řízení, spadá do působnosti směrnice
89/665, zabývá se předkládající soud otázkou, zda právní předpisy Unie brání takovému vnitrostátnímu procesnímu pravidlu,
jaké je uvedeno v čl. 47 odst. 1 prezidentského nařízení 18/1989, tak jak je vykládáno tímto soudem, podle kterého osoby účastnící
se zadávacího řízení prostřednictvím sdružení mohou podat žalobu na neplatnost proti aktům přijatým v rámci tohoto řízení
pouze všechny společně a současně, přičemž při nesplnění této podmínky bude žaloba odmítnuta jako nepřípustná.
Předkládající soud se v tomto ohledu odvolává na rozsudek Soudního dvora ze dne 8. září 2005, Espace Trianon a Sofibail (C‑129/04,
Sb. rozh. s. I‑7805, bod 22), podle kterého vnitrostátní procesní pravidlo, které vyžaduje, aby návrh na zrušení rozhodnutí
zadavatele o udělení veřejné zakázky byl podán všemi členy tvořícími sdružení
ad hoc
, které podalo nabídku, neomezuje dostupnost takového přezkumu způsobem odporujícím čl. 1 odst. 3 směrnice 89/665.
Předkládající soud se nicméně zabývá tím, zda je tento závěr, který se v tomto rozsudku týkal návrhu na zrušení rozhodnutí
zadavatele o udělení veřejné zakázky, platný rovněž pro veškeré formy soudní ochrany poskytované výše uvedenou směrnicí, a zejména
pro žádosti o náhradu škody. Tato problematika souvisí s okolností, že v projednávaném případě podmínil vnitrostátní zákonodárce
přijetím čl. 5 odst. 2 zákona 2522/1997, využívaje tak možnosti, kterou členským státům poskytuje čl. 2 odst. 5 směrnice 89/665,
přiznání náhrady škody předchozím zrušením údajně protiprávního aktu.
Kombinace tohoto ustanovení s procesním pravidlem, které je uvedeno v čl. 47 odst. 1 prezidentského nařízení 18/1989, tak
jak je vykládáno předkládajícím soudem, vede k tomu, že pro každého jednotlivého člena sdružení, které se neúspěšně účastnilo
zadávacího řízení, je nemožné nejen dosáhnout zrušení aktu poškozujícího jeho zájmy, ale i obrátit se na příslušný soud za
účelem náhrady újmy, kterou on sám utrpěl. Je třeba zdůraznit, že v projednávaném případě je soudem příslušným pro žaloby
na neplatnost Symvoulio tis Epikrateias (státní rada), zatímco pro náhrady škody je příslušný jiný soud.
V tomto kontextu předkládající soud uvádí, že možnost každého z členů sdružení požádat příslušný soud o přiznání náhrady škody
tedy bude záviset na ochotě všech ostatních členů sdružení podat žalobu na neplatnost, ve chvíli, kdy újma, kterou jednotliví
členové sdružení utrpěli z důvodu nezískání zakázky, se může v závislosti na rozsahu výdajů vynaložených jednotlivými členy
za účelem účasti na této zakázce lišit. V důsledku toho může být zájem každého z členů sdružení na zrušení rozhodnutí rovněž
různý. Je tak možné položit si otázku, zda je v takovém procesním kontextu zachována zásada účinné soudní ochrany, požadovaná
směrnicí 89/665.
A konečně, předkládající soud upozorňuje, že podle vnitrostátních procesních pravidel týkajících se obecného práva na náhradu
újmy způsobené protiprávními akty státu nebo veřejných právnických osob přezkoumává v rámci žaloby na náhradu škody incidenčně
legalitu správního aktu rovněž soud příslušný pro přiznání náhrady škody, a nikoliv jiný soud, jako je tomu v případě žalob
na neplatnost podaných v rámci zadávacích řízení. Zabývá se tedy otázkou, zda jsou postupy určené k zajištění ochrany práv
vyplývajících z práva Unie méně příznivé než postupy týkající se ochrany obdobných nebo stejných práv vyplývajících z vnitrostátních
pravidel.
Nakonec předkládající soud uvádí, že jeho současný výklad čl. 47 odst. 1 prezidentského nařízení 18/1989 ve smyslu, že pouze
společně jednající všichni členové sdružení mohou požadovat zrušení aktu přijatého v rámci postupu při zadávání veřejné zakázky,
představuje zvrat v ustálené judikatuře, podle které mohli tito členové podávat žaloby i jednotlivě.
Současně zdůrazňuje zvláštní kontext věci v původním řízení, a sice že nejprve byla dotčená žaloba ke čtvrtému senátu Symvoulio
tis Epikrateias podána sdružením jako takovým a jeho sedmi členy. Toto soudní kolegium prohlásilo žalobu za nepřípustnou,
pokud jde o sdružení, jakož i o čtyři z jeho členů, jelikož řádně nezplnomocnili svého advokáta k jednání před soudem, a co
se týče zbývajících tří členů sdružení, postoupilo věc vzhledem k její závažnosti plénu tohoto soudu. Uvedený čtvrtý senát
tak uplatnil do té doby ustálenou judikaturu, podle které byly přípustné rovněž žaloby podané některými členy sdružení.
Nicméně rozhodnutí tohoto čtvrtého senátu o nepřípustnosti žaloby sdružení jako takového a čtyř jeho členů je konečné, takže
nemůže být v rámci řízení probíhajícího před plénem předkládajícího soudu změněno. Tento soud se tedy zabývá tím, zda je tento
zvrat v jeho judikatuře v souladu se zásadou práva na spravedlivý proces, která představuje jednu ze základních zásad práva
Unie a je rovněž uvedena v článku 6 Evropské úmluvy o lidských právech a základních svobodách, podepsané v Římě dne 4. listopadu
1950 (dále jen „EÚLP“), jakož i se zásadou ochrany legitimního očekávání.
S přihlédnutím k těmto úvahám se plénum Symvoulio tis Epikrateias rozhodlo přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
předběžné otázky:
„1)      Představuje smlouva, kterou zadavatel svěří úspěšnému uchazeči řízení podniku provozujícího kasino a realizaci plánu rozvoje
spočívajícího v modernizaci prostor kasina a podnikatelském zhodnocení možností vyplývajících z licence týkající se tohoto
kasina a ve které je zahrnuta doložka, na jejímž základě má zadavatel povinnost zaplatit úspěšnému uchazeči náhradu škody,
jestliže by v široce určené oblasti dotčeného kasina zahájilo legálně provoz jiné kasino, koncesi neupravenou ustanoveními
směrnice 92/50 […]?
2)      V případě záporné odpovědi na první předběžnou otázku, spadá žaloba podaná účastníky výběrového řízení na zadání veřejné zakázky
smíšeného charakteru, která předpokládá zejména poskytování služeb spadajících do přílohy I B směrnice […] 92/50 […], v rámci
které žalobci uplatňují porušení zásady rovného zacházení s účastníky zadávacího řízení (zásada potvrzená čl. 3 odst. 2 dotčené
směrnice), do oblasti působnosti směrnice […] 89/665[…], nebo je toto použití vyloučeno, jelikož podle ustanovení článku 9
směrnice 92/50[…] se na postup při zadávání výše uvedené zakázky na poskytování služeb použijí pouze články 14 a 16 této směrnice?
3)      V případě kladné odpovědi na druhou předběžnou otázku, bude-li připuštěno, že vnitrostátní právní předpis, podle kterého mohou
pouze všichni členové sdružení bez právní subjektivity, které se neúspěšně zúčastnilo výběrového řízení na zadání veřejné
zakázky, a nikoli jeho jednotliví členové, podat žalobu proti rozhodnutí o zadání zakázky, a to i v případě, byla-li žaloba
původně podána všemi členy sdružení společně, ale ve vztahu k některým z nich byla prohlášena za nepřípustnou, není v zásadě
v rozporu s právem Společenství, zejména se směrnicí 89/665[…], je z hlediska použití výše uvedené směrnice před prohlášením
nepřípustnosti výše uvedené žaloby mimo jiné nutné posoudit, v jakém rozsahu těmto jednotlivým členům sdružení zůstává zachováno
individuální právo obrátit se na jiný vnitrostátní soud za účelem získání náhrady škody, která je případně stanovena vnitrostátním
právním předpisem?
4)      V případě, že existovala ustálená judikatura vnitrostátního soudu, která připouštěla, že také jednotlivý člen sdružení mohl
platně podat žalobu směřující proti aktu přijatému v rámci výběrového řízení na zadání veřejné zakázky, umožňují ustanovení
směrnice 89/665[…], vykládané ve světle článku 6 [EÚLP], jakožto obecné zásady práva Společenství, odmítnout žalobu jako nepřípustnou
z důvodu změny výše uvedené ustálené judikatury, aniž by byla žalobci předem dána možnost zhojit tuto nepřípustnost nebo každopádně
možnost podat v souladu se zásadou kontradiktornosti své vyjádření k této otázce?“

Věc C‑149/08
Město Soluň se rozhodlo zorganizovat výběrové řízení na zadání veřejné zakázky na stavební práce nazvané „Výstavba soluňské
radnice a podzemního parkoviště“. Rozhodnutím městské komise ze dne 1. července 2004 byla zakázka zadána sdružení tvořenému
společnostmi Aktor ATE, Themeliodomi AE a Domotechniki AE. Pro účely uzavření smlouvy sdělil zadavatel v souladu s platnou
vnitrostátní právní úpravou ESR totožnost osob v postavení vlastníka, společníka, významného akcionáře nebo vrcholového řídícího
pracovníka společností, které byly členy výše uvedeného sdružení, aby mohlo být osvědčeno, že se mezi těmito osobami nevyskytují
případy neslučitelnosti spadající pod ty, které jsou uvedeny v článku 3 zákona 3021/2002.
ESR konstatovala, že u jednoho z členů správní rady společnosti Aktor ATE jde o případ neslučitelnosti spadající pod ty, které
jsou uvedeny ve výše uvedeném vnitrostátním ustanovení a aktem ze dne 1. listopadu 2004 odmítla vydat osvědčení představující
nutnou podmínku pro podepsání smlouvy. Stížnost společnosti Aktor ATE podaná proti tomuto zamítavému aktu ESR byla zamítnuta
rozhodnutím posledně uvedené ze dne 9. listopadu 2004. Společnost Aktor ATE podala jako jediná ze všech tří společností tvořících
sdružení, jemuž byla zakázka zadána, k předkládajícímu soudu žalobu na neplatnost směřující proti oběma zamítavým rozhodnutím
ESR, přičemž vycházela ze stávající judikatury tohoto soudu, která považovala žaloby podané jednotlivými členy sdružení
ad hoc
za přípustné.
Za těchto podmínek se plénum Symvoulio tis Epikrateias rovněž rozhodlo přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
předběžné otázky:
„1)      Bude-li připuštěno, že vnitrostátní právní předpis, podle kterého mohou pouze všichni členové sdružení bez právní subjektivity,
které se neúspěšně zúčastnilo výběrového řízení na zadání veřejné zakázky, a nikoli jeho jednotliví členové, podat žalobu
proti rozhodnutí o zadání zakázky, a to i v případě, byla-li žaloba původně podána všemi členy sdružení společně, ale ve vztahu
k některým z nich byla prohlášena za nepřípustnou, není v zásadě v rozporu s právem Společenství, zejména se směrnicí 89/665[…],
je z hlediska použití výše uvedené směrnice před prohlášením nepřípustnosti výše uvedené žaloby mimo jiné nutné posoudit,
v jakém rozsahu těmto jednotlivým členům sdružení zůstává zachováno individuální právo obrátit se na jiný vnitrostátní soud
za účelem získání náhrady škody, která je případně stanovena vnitrostátním právním předpisem?
2)      V případě, že existovala ustálená judikatura vnitrostátního soudu, která připouštěla, že také jednotlivý člen sdružení mohl
platně podat žalobu směřující proti aktu přijatému v rámci výběrového řízení na zadání veřejné zakázky, umožňují ustanovení
směrnice 89/665[…], vykládané ve světle článku 6 [EÚLP], jakožto obecné zásady práva Společenství, odmítnout žalobu jako nepřípustnou
z důvodu změny výše uvedené ustálené judikatury, aniž by byla žalobci předem dána možnost zhojit tuto nepřípustnost nebo každopádně
možnost podat v souladu se zásadou kontradiktornosti své vyjádření k této otázce?“
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 22. května 2008 byly věci C‑145/08 a C‑149/08 spojeny pro účely písemné a ústní části
řízení, jakož i rozsudku.

K předběžným otázkám

K otázkám položeným ve věci C‑145/08
Podstatou otázek předkládajícího soudu týkajících se použitelnosti směrnice 92/50 na takovou smlouvu, jaká je dotčena v původním
řízení, je, zda se směrnice 89/665 v projednávaném případě použije, vzhledem k tomu, že její použití předpokládá uplatnění
jedné ze směrnic týkajících se veřejných zakázek uvedených v článku 1 této směrnice 89/665. Tyto otázky je tak třeba posoudit
společně a určit, zda taková smlouva spadá do působnosti jedné ze směrnic uvedených v tomto článku.
Jak z podrobných a důkladných úvah v předkládacím rozhodnutí, tak z kvalifikace transakce dotčené v původním řízení, kterou
provedl předkládající soud vyplývá, že tato transakce představuje smíšenou smlouvu.
Ta je totiž v podstatě tvořena dohodou týkající se postoupení 49 % akcií EKP společností ETA na AEAS (dále jen „část ‚prodej
akcií‘“), dohodou, podle které AEAS ze úplatu přebírá řízení podniku provozujícího kasino (dále jen „část ‚služby‘“), a dohodou,
na základě které se AEAS zavazuje vypracovat plán na modernizaci prostor kasina a přilehlých hotelových jednotek, jakož i úpravu
okolních pozemků (dále jen „část ‚stavební práce‘“).
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že v případě smíšené smlouvy, jejíž jednotlivé části jsou podle oznámení o zakázce nerozlučně
spjaty a tvoří tak nedílný celek, musí být dotčená transakce pro účely své právní kvalifikace přezkoumána celá jako jeden
celek a musí být posuzována na základě pravidel, kterými se řídí část tvořící hlavní předmět nebo převažující prvek smlouvy
(viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 5. prosince 1989, Komise v. Itálie, C‑3/88, Recueil, s. 4035, bod 19; ze dne 19. dubna
1994, Gestión Hotelera Internacional, C‑331/92, Recueil, s. I‑1329, body 23 až 26; ze dne 18. ledna 2007, Auroux a další,
C‑220/05, Sb. rozh. s. I‑385, body 36 a 37; ze dne 21. února 2008, Komise v. Itálie, C‑412/04, Sb. rozh. s. I‑619, bod 47,
jakož i ze dne 29. října 2009, Komise v. Německo, C‑536/07, Sb. rozh. s. I‑10355, body 28, 29, 57 a 61).
Tento závěr je platný nezávisle na tom, zda část představující hlavní předmět smíšené smlouvy spadá do působnosti směrnic
týkajících se veřejných zakázek, či nikoliv.
V důsledku toho je třeba posoudit, zda smíšená smlouva dotčená v původním řízení představuje nedílný celek a zda se na ni
případně v celém jejím rozsahu vztahuje z důvodu jejího hlavního předmětu jedna ze směrnic uvedených v článku 1 směrnice 89/665,
upravujících veřejné zakázky.
Zaprvé je třeba uvést, že tato smlouva spadá do rámce částečné privatizace veřejného podniku provozujícího kasino, o které
rozhodla příslušná meziministerská komise na vnitrostátní úrovni a která byla zahájena vyhlášením jediné veřejné zakázky.
Ze spisu a zejména pak z podmínek doplňkového oznámení zveřejněného v dubnu 2002 vyplývá, že smíšená smlouva dotčená v původním
řízení má formu jediné smlouvy týkající se současně postoupení akcií EKP, získání práva jmenovat většinu členů správní rady
EKP, povinnosti převzít řízení podniku provozujícího kasino a nabízet služby vysoké úrovně finančně výnosným způsobem, jakož
i povinnosti uskutečnit úpravu a modernizaci dotčených prostor, jakož i sousedících pozemků.
Tato konstatování jsou vyjádřením nutnosti uzavření uvedené smíšené smlouvy s jediným partnerem, který disponuje jak finančními
možnostmi nezbytnými pro nákup dotčených akcií, tak odbornými zkušenostmi s provozováním kasina.
Z toho plyne, že jednotlivé části této smlouvy musejí být chápány jako tvořící nedílný celek.
Zadruhé, z konstatování učiněných předkládajícím soudem plyne, že hlavním předmětem smíšené smlouvy byl prodej 49 % akcií
EKP předkladateli nejvýhodnější nabídky a že část „stavební práce“ této transakce, jakož i část „služby“ měly nezávisle na
tom, zda posledně uvedená část představuje veřejnou zakázku na služby nebo koncesi na služby, akcesorickou povahu ve vztahu
k hlavnímu předmětu smlouvy. Předkládající soud rovněž upozornil, že část „stavební práce“ má zcela akcesorickou povahu ve
vztahu k části „služby“.
Toto posouzení je potvrzeno písemnostmi ve spisu předloženém Soudnímu dvoru.
Nelze totiž mít pochyb o tom, že v případě nákupu 49 % akcií takového veřejného podniku, jakým je EKP, představuje tato transakce
hlavní předmět smlouvy. Je třeba uvést, že příjem, který by AEAS plynul jakožto akcionáři, zřejmě jasně převyšuje odměnu,
kterou by dostávala jako poskytovatel služeb. AEAS by mimoto tyto příjmy plynuly bez omezení v čase, zatímco činnost spojená
s řízením by po deseti letech skončila.
Z předchozích úvah vyplývá, že jednotlivé části smíšené smlouvy dotčené v původním řízení tvoří nedílný celek, přičemž část
týkající se postoupení akcií představuje jeho hlavní předmět.
Na postoupení akcií uchazeči v rámci privatizace veřejného podniku se přitom nevztahují směrnice upravující veřejné zakázky.
To je ostatně náležitě připomenuto v bodě 66 Zelené knihy Komise o veřejno-soukromém partnerství a právu Společenství o veřejných
zakázkách a veřejných koncesích [KOM(2004) 327 v konečném znění ze dne 30. dubna 2004].
Komise v bodě 69 své výše uvedené Zelené knihy Komise o veřejno-soukromém partnerství zdůrazňuje, že je třeba se přesvědčit,
zda kapitálová operace ve skutečnosti nezakrývá zadání smluv, které by mohly být kvalifikovány jako veřejné zakázky nebo koncese,
soukromému partnerovi. V projednávaném případě není nicméně ve spisu obsažen žádný poznatek, který by mohl zpochybnit povahu
transakce dotčené v původním řízení, tak jak byla kvalifikována předkládajícím soudem.
S ohledem na předchozí úvahy je třeba dojít k závěru, že smíšená smlouva, jejímž hlavním předmětem je nabytí 49 % kapitálu
veřejného podniku jiným podnikem a jejíž akcesorický předmět, nerozlučně spjatý s tímto hlavním předmětem, se týká dodávky
služeb a provedení stavebních prací, nespadá jako celek do působnosti směrnic týkajících se veřejných zakázek.
Tento závěr nevylučuje skutečnost, že taková smlouva musí dodržovat základní pravidla a obecné zásady Smlouvy, zejména v oblasti
svobody usazování a volného pohybu kapitálu. Nicméně v projednávaném případě není namístě zabývat se otázkou dodržení uvedených
pravidel a zásad, jelikož výsledek takového přezkumu by nemohl žádným způsobem vést k použití směrnice 89/665.
S ohledem na výše uvedené tudíž není namístě odpovědět na ostatní otázky položené v rámci věci C‑145/08.

K první otázce položené ve věci C‑149/08
Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 89/665 brání vnitrostátní právní úpravě, tak jak je vykládána
tímto soudem, podle které mohou podat žalobu proti rozhodnutí o udělení zakázky přijatému zadavatelem pouze společně všichni
členové sdružení
ad hoc
, takže jednotliví členové uvedeného sdružení by byli nejen zbaveni možnosti dosáhnout zrušení takového rozhodnutí zadavatele,
ale rovněž možnosti požadovat náhradu individuální škody způsobené následkem vad dotčeného zadávacího řízení.
Pro účely odpovědi na tuto otázku je třeba konstatovat, že akt, jehož zrušení je před předkládajícím soudem požadováno, byl
vydán ESR, tedy jiným orgánem než zadavatelem, který organizoval zadávací řízení dotčené v původním řízení.
Ze znění směrnice 89/665, obecně nazývané „přezkumná“ směrnice, přitom vyplývá, že jí zamýšlená ochrana se týká aktů nebo
opomenutí zadavatelů.
Z jejího znění tak zejména jasně vyplývá, že pátý bod odůvodnění a čl. 1 odst. 1 této směrnice se odvolávají na opatření,
která je třeba přijmout ve vztahu k rozhodnutím zadavatelů. Stejně tak podle odstavce 3 tohoto článku mohou členské státy
stanovit, aby osoba zamýšlející využít přezkumné řízení nejprve oznámila zadavateli domnělé protiprávní jednání, aby ho tento
mohl napravit. Mimoto čl. 3 odst. 2 uvedené směrnice poskytuje Komisi možnost oznámit dotčenému zadavateli důvody, na základě
kterých rozhodla, že v zadávacím řízení došlo k protiprávnímu jednání, a požádat o jeho nápravu.
Je tudíž třeba dojít k závěru, že spory týkající se rozhodnutí takového orgánu, jakým je ESR, nespadají do systému přezkumu
zavedeného směrnicí 89/665.
Rozhodnutí ESR mohou mít nicméně určitý dopad na průběh, či dokonce výsledek zadávacího řízení, jelikož mohou vést k vyloučení
uchazeče, případně i úspěšného uchazeče, u něhož jde individuálně o některou z neslučitelností stanovených příslušnou vnitrostátní
právní úpravou. Tato rozhodnutí tak nepostrádají význam s ohledem na řádné uplatňování práva Unie v této oblasti.
V projednávané věci z údajů poskytnutých předkládajícím soudem plyne, že rozhodnutí ESR, které odejmulo žalobkyni v původním
řízení dotčenou veřejnou zakázku, přestože byla označena za úspěšného uchazeče, bylo dle názoru uvedené žalobkyně přijato
v rozporu s ustanoveními směrnice Rady 93/37/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek
na stavební práce (Úř. věst. L 199, s. 54), jakož i se zásadami vyplývajícími z primárního práva Unie.
Žalobkyně v původním řízení přitom tvrdí, že na základě použití sporné vnitrostátní právní úpravy jí bylo nejen zabráněno
napadnout údajně protiprávní rozhodnutí ESR, které vedlo k jejímu vyloučení z řízení dotčeného v původním řízení, a požadovat
jeho zrušení, ale rovněž požadovat náhradu újmy způsobené tímto rozhodnutím. Byla tak zbavena svého práva na účinnou soudní
ochranu.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada účinné soudní ochrany představuje obecnou zásadu práva Unie (viz rozsudek ze
dne 13. března 2007, Unibet, C‑432/05, Sb. rozh. s. I‑2271, bod 37 a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury přísluší při neexistenci právní úpravy Společenství v dané oblasti každému členskému státu, aby
určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají
z práva Unie. Tyto procesní podmínky nesmějí být nicméně méně příznivé než ty, které se týkají obdobných řízení stanovených
pro ochranu práv vyplývajících z vnitrostátního právního řádu (zásada rovnocennosti), a nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně
ztěžovat výkon práv přiznaných právním řádem Unie (zásada efektivity) (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. dubna 2008,
Impact, C‑268/06, Sb. rozh. s. I‑2483, body 44 a 46, jakož i citovaná judikatura).
Co se týče zásady rovnocennosti, z upřesnění poskytnutých předkládajícím soudem plyne, že podle vnitrostátního práva obecně
upravujícího náhradu újmy způsobené protiprávními akty státu nebo právnických osob veřejného práva je soud příslušný pro přiznání
náhrady škody příslušný rovněž pro incidenční přezkum legality správního aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení,
což může vést, na základě žaloby podané individuálně jednotlivcem, k přiznání náhrady újmy, jsou-li splněny za tímto účelem
stanovené hmotněprávní podmínky.
Naopak, v oblasti veřejných zakázek, která je upravena právem Unie, tyto dva druhy pravomocí, a sice pravomoc zrušit správní
akt nebo prohlásit jeho neplatnost a  pravomoc přiznat náhradu utrpěné újmy, spadají v rámci vnitrostátního právního řádu
dotčeného ve věci v původním řízení do věcné příslušnosti dvou různých soudů.
V oblasti veřejných zakázek tak kombinace čl. 5 odst. 2 zákona 2522/1997, který podmiňuje přiznání náhrady škody předchozím
zrušením aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení, a čl. 47 odst. 1 prezidentského nařízení 18/1989, podle kterého
mohou členové sdružení požadovat zrušení aktu přijatého v rámci zadávacího řízení pouze všichni společně, vede, jak podotýká
předkládající soud, k tomu, že pro každého samostatně jednajícího člena sdružení je nemožné nejen dosáhnout zrušení aktu nepříznivě
zasahujícího do jeho právního postavení, ale ani obrátit se na příslušný soud za účelem náhrady újmy, kterou on sám utrpěl,
zatímco taková nemožnost se podle všeho dle vnitrostátních předpisů použitelných na žádosti o náhradu škody založené na újmě
způsobené protiprávním aktem veřejného orgánu v jiných oblastech nevyskytuje.
Co se týče zásady efektivity, je třeba konstatovat, že na základě vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení je
takový uchazeč, jako je žalobkyně v původním řízení, zbaven jakékoliv možnosti požadovat před příslušným soudem náhradu újmy,
kterou utrpěl z důvodu porušení práva Unie správním aktem, který mohl ovlivnit průběh, a dokonce výsledek zadávacího řízení.
Takový uchazeč je tak zbaven účinné soudní ochrany práv, která mu v dané oblasti vyplývají z práva Unie.
Jak uvedla generální advokátka v bodech 107 až 116 svého stanoviska, je třeba v tomto ohledu zdůraznit, že se tento kontext
odlišuje od kontextu věci, jež vedla k vydání výše uvedeného rozsudku Espace Trianon a Sofibail. Zatímco se totiž posledně
uvedená věc týkala žaloby na neplatnost směřující proti rozhodnutí o zadání zakázky, kterým nebyla dotčená zakázka zadána
sdružení ucházejícímu se o zakázku jako celku, projednávaná věc se ve skutečnosti týká žádosti o náhradu újmy údajně způsobené
protiprávním rozhodnutím správního orgánu, kterým byla konstatována existence neslučitelnosti ve smyslu relevantní vnitrostátní
právní úpravy pouze ve vztahu k uchazeči, který podal žalobu .
S ohledem na výše uvedené je na první otázku položenou ve věci C‑149/08 třeba odpovědět, že právo Unie, zejména pak právo
na účinnou soudní ochranu, brání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká je dotčena v původním řízení, vykládané v tom smyslu,
že členové sdružení
ad hoc
vystupujícího jako uchazeč v zadávacím řízení jsou zbaveni možnosti požadovat jednotlivě náhradu újmy, kterou jim individuálně
způsobilo rozhodnutí přijaté orgánem odlišným od zadavatele a vstupujícím do tohoto řízení v souladu s použitelnými vnitrostátními
pravidly, které mohlo průběh tohoto řízení ovlivnit.
S ohledem na tuto odpověď není namístě odpovědět na druhou otázku položenou v rámci věci C‑149/08.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1)
Smíšená smlouva, jejímž hlavním předmětem je nabytí 49 % kapitálu veřejného podniku jiným podnikem a jejíž akcesorický předmět,
nerozlučně spjatý s tímto hlavním předmětem, se týká dodávky služeb a provedení stavebních prací, nespadá jako celek do působnosti
směrnic týkajících se veřejných zakázek.
2)
Právo Unie, zejména pak právo na účinnou soudní ochranu, brání takové vnitrostátní právní úpravě, jaká je dotčena v původním
řízení, vykládané v tom smyslu, že členové sdružení
ad hoc
vystupujícího jako uchazeč v zadávacím řízení jsou zbaveni možnosti požadovat jednotlivě náhradu újmy, kterou jim individuálně
způsobilo rozhodnutí přijaté orgánem odlišným od zadavatele a vstupujícím do tohoto řízení v souladu s použitelnými vnitrostátními
pravidly, které mohlo průběh tohoto řízení ovlivnit.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: řečtina.