CELEX: 62003TJ0364
Dömping
A Kínai Népköztársaságból származó, bőrből készült kézitáskák behozatala
A végleges dömpingellenes vámot kivető rendelet módosítása
Visszaható hatály hiánya
Az Elsőfokú Bíróság általi megsemmisítés
Kártérítés iránti kereset
Kellően egyértelmű jogsértés

Jogi háttér
A Közösségen belüli dömpinggel kapcsolatban a jelen ügy tényállásának idején, 1998. november 6‑án – a Kínai Népköztársaságból
származó, bőrből készült kézitáskák behozatalára végleges dömpingellenes vámot kivető 1567/97/EK tanácsi rendeletet módosító
1998. november 3‑i 2380/98/EK tanácsi rendelet (HL L 296., 1. o.) hatálybalépésének napján – alkalmazandó szabályozást az
Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 1995. december
22‑i 384/96/EK tanácsi rendeletnek (HL L 1996. L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45. o.) az
1996. december 2‑i 2331/96/EK tanácsi rendelettel (HL L 317., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 76. o.)
és az 1998. április 27‑i 905/98/EK tanácsi rendelettel (HL L 128., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet,
111. o.) módosított változata (a továbbiakban: alaprendelet) határozza meg.
Az alaprendelet 1. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Dömpingellenes vám vethető ki minden olyan dömpingelt termékre, amelynek a Közösségben történő szabad forgalomba bocsátása
kárt okoz.”
Az alaprendelet 11. cikkének (3) bekezdése értelmében:
„Indokolt esetben az [antidömping] intézkedések további fenntartásának szükségessége is felülvizsgálható a Bizottság kezdeményezésére,
egy tagállam kérésére vagy, ha a végleges intézkedés megállapítása óta egy ésszerű – legalább egyévnyi – idő eltelt, bármely
exportőr, importőr vagy a közösségi termelők olyan kérésére, amely egy ilyen időközi felülvizsgálat megalapozottságára vonatkozóan
elegendő bizonyítékot tartalmaz.
Időközi felülvizsgálatot kell indítani, ha a kérelem elegendő bizonyítékot tartalmaz arra nézve, hogy a dömping megakadályozásához
már nincs szükség az intézkedés további fenntartására, és/vagy arra, hogy az intézkedés megszüntetése vagy módosítása esetén
a károkozás folytatódása vagy visszatérése valószínűtlen lenne, vagy hogy a meglevő intézkedés nem vagy már nem elegendő a
kárt okozó dömping ellensúlyozására.
Az e bekezdés szerinti vizsgálatok során a Bizottság mérlegelheti többek között, hogy a dömpinggel és a kárral kapcsolatos
körülmények jelentősen megváltoztak‑e, illetve hogy a meglévő intézkedések elérik‑e a kívánt hatást a 3. cikk alapján megállapított
kár elhárítását illetően. Ebből a szempontból a végső határozat meghozatalakor az összes tárgyhoz tartozó és megfelelően dokumentált
bizonyítékot figyelembe kell venni.”
Ugyanezen cikk (5) bekezdése kimondja:
„Ennek a rendeletnek az eljárásra és a vizsgálatok lefolytatására vonatkozó rendelkezéseit – a határidőkkel kapcsolatos rendelkezések
kivételével – minden, a (2), (3) és (4) bekezdésben foglaltaknak megfelelően lefolytatott felülvizsgálatra alkalmazni kell.
Minden ilyen felülvizsgálatot rövid idő alatt kell lefolytatni, és rendszerint a felülvizsgálat megindításától számított 12
hónapon belül le kell zárni.”
Ugyanezen cikk (6) bekezdése értelmében:
„Az e cikk szerinti felülvizsgálatot a tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációt követően a Bizottság indítja meg. Ahol
ezt a felülvizsgálatok indokolják, az intézkedéseket a bevezetésükért felelős közösségi intézménynek a (2) bekezdés szerint
hatályon kívül kell helyeznie vagy fenn kell tartania, illetve a (3) és (4) bekezdés szerint [az elfogadásukért felelős közösségi
intézménynek] hatályon kívül kell helyeznie, fenn kell tartania vagy módosítania kell […]”.
Ugyanezen cikk (8) bekezdése kimondja:
„A (2) bekezdés ellenére az importőr a beszedett vámok visszatérítését kérheti, ha bizonyítható, hogy a vám megfizetésének
alapjául szolgáló dömpingkülönbözet megszűnt, vagy olyan szintre csökkent, amely az érvényben levő vám szintje alatt van.
A dömpingellenes vám visszatérítésének igénylésekor az importőrnek kérelmet kell benyújtania a Bizottsághoz. A kérelmet azon
tagállamon keresztül kell benyújtani, amelynek a területén a termékeket szabad forgalomba bocsátották, és attól az időponttól
számított hat hónapon belül, amikor az illetékes hatóságok a kivetendő végleges vámok összegét jogszerűen megállapították,
vagy amikor az átmeneti vám által biztosított összeg beszedéséről végleges döntés született. A tagállamok a kérelmet haladéktalanul
kötelesek továbbítani a Bizottsághoz.
[…]”

A jogvita előzményei
Jelen ügy a felperes és a Bizottság, illetve a Tanács között a 2380/98 rendelet hatálybalépését követően felmerült jogvita
része.
A Bizottság 1996-ban a Kínai Népköztársaságból származó kézitáskák behozatalára vonatkozó antidömping-eljárást indított (HL 1996.
C 132., 4. o.). A bizottsági vizsgálatban nem vett részt sem a Lucci Creation Ltd, sem a felperes, amely a Hong Kong-i székhelyű,
Kínában ipari létesítményekkel rendelkező és bőr kézitáskákat a Közösségben kizárólag a felperes részére készítő Lucci Creation
Ltd által gyártott, bőr kézitáskákat hozott be.
A Kínai Népköztársaságból származó, egyes bőrből készült kézitáskák behozatalára átmeneti dömpingellenes vám kivetéséről szóló,
1997. február 3‑i 209/97/EK rendelettel (HL L 33., 11. o.), amely 1997. február 4‑én lépett hatályba, a Bizottság maximálisan
39,2%‑os átmeneti dömpingellenes vámot vetett ki e behozatalokra.
A Kínai Népköztársaságból származó, bőr kézitáskák behozatalára végleges dömpingellenes vámot kivető és a Kínai Népköztársaságból
származó, műanyagból és textilből készült kézitáskák behozatalára irányuló eljárást lezáró, 1997. augusztus 1‑jei 1567/97/EK
tanácsi rendelettel (HL L 208., 31. o.), amely 1997. augusztus 3‑án lépett hatályba, a Tanács maximálisan 38%‑os végső dömpingellenes
vámot vetett ki a Kínai Népköztársaságból származó, bőr kézitáskák behozatalára. Mivel a Lucci Creation nem vett részt az
eljárásban, nem részesült egyéni elbánásban, és termékeinek a felperes általi, a Közösségbe irányuló behozatalára a 38%‑os
maradványvám vonatkozott. A felperes az 1567/97 rendeletet nem támadta meg.
1997. szeptember 13‑án, az 1567/97 rendelet kihirdetésétől számított hatodik héten – miután a Kínai Népköztársaságból egyéni
elbánás céljából jelentős számú gyártó és exportőr vette fel a Bizottsággal a kapcsolatot, noha a Bizottság e kérelmeket nem
vehette többé figyelembe, mivel ezeket az eredeti vizsgálatra megállapított határidőn túl nyújtották be – a Bizottság közleményt
tett közzé, amelyben felhívta a gyártókat és exportőröket, hogy adják elő az 1567/97 rendelettel előírt dömpingellenes intézkedések
időközi felülvizsgálatát alátámasztó tényeket (HL C 278., 4. o.). A Lucci Creation – gyártói és exportőri minőségében – e
felhívásra előadta a Bizottság által kért információkat.
1997. december 13‑án a Bizottság felhívást tett közzé (HL C 378., 8. o.) az 1567/97 rendelettel bevezetett ideiglenes dömpingellenes
intézkedések hivatalos felülvizsgálatáról, bár egyrészt még nem telt el az alaprendelet 11. cikkének (3) bekezdésében előírt,
a végleges intézkedés bevezetésétől – jelen esetben az 1567/97 rendelet 1997. augusztus 1‑jei elfogadásától – számított egyéves
határidő, amelynek leteltét követően az importőrök és exportőrök megfelelő bizonyítékokkal alátámasztva kérhetnék az időközi
felülvizsgálatot, másrészt a körülmények semmiféle változása sem indokolhatta a felülvizsgálat Bizottság általi kezdeményezését
(az Elsőfokú Bíróság T‑7/99. sz., Medici Grimm kontra Tanács ügyben 2000. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2671. o.,
a továbbiakban: Medici Grimm I. ítélet] 83. pontja). A Bizottság felhívásában ugyanakkor jelezte, hogy a felülvizsgálat hatálya
csak a gyártókra és exportőrökre vonatkozó egyéni elbánásra terjedt ki. A vizsgált időszak azonos volt az 1567/97 rendelet
elfogadását megelőző vizsgálat időszakával, vagyis az 1995. április 1‑je és 1996. március 31‑e közötti időszakkal (a továbbiakban:
vizsgált időszak).
Az új vizsgálat ideje alatt az 1567/97 rendeletben előírt egyéni elbánásban nem részesült kézitáska-behozatalokra továbbra
is a 38%‑os dömpingellenes maradványvám került kivetésre.
Ugyanezen vizsgálat során a Bizottságnál a felperes írásban több alkalommal is kifejtette, hogy a vizsgálat végén elfogadandó
rendeletnek visszaható hatályúnak kellene lennie, különösen mivel a vizsgálat során felhasznált adatok ugyanarra az időszakra
vonatkoznak, mint amelyre az 1567/97 rendelet elfogadásához vezető eredeti vizsgálat. Ugyanebből a célból a felperes több
alkalommal is kérte a Bizottságtól az általa az 1567/97 rendelet hatálybalépése – vagyis 1997. augusztus 3‑a – óta megfizetett
dömpingellenes vámok visszatérítését. A felperes azt is kifejtette, hogy az alaprendelet 11. cikkének (8) bekezdése értelmében
nem kezdeményezett visszatérítési eljárást, mivel abban bízott, hogy az új intézkedések visszaható hatályúak lesznek.
A felperes az alaprendelet 11. cikkének (8) bekezdése alapján 1998. augusztus 17‑én mindazonáltal benyújtotta első kérelmét
a német vámhatóságoknak, amely az általa megfizetett 1 046 675,81 német márka (DEM) összegű dömpingellenes vám visszatérítésére
vonatkozott.
Előzetes válaszként 1998. szeptember 14‑i levelében a Bizottság arról tájékoztatta a felperest, hogy az első visszatérítési
kérelem benyújtását megelőző hat hónapban tizenöt alkalommal összesen 406 755,77 DEM összeg került befizetésre, az alaprendelet
11. cikke (8) bekezdésének alkalmazásával azonban ezek a befizetések nem vehetők figyelembe.
Az 1998. augusztus 27‑i végleges információval kapcsolatos anyagban a Bizottság megerősítette, hogy a felperes és a Lucci
Creation 0%‑os dömpingkülönbözet kedvezményezettje, és elutasította a felperesnek a felülvizsgált vámtétel visszaható hatályú
alkalmazására vonatkozó kérelmét.
1998. november 3‑án a Tanács elfogadta a 2380/98 rendeletet, amely kimondta, hogy a vizsgált időszakban a Lucci Creation termékeinek
felperes általi behozatala során semmilyen dömpinget nem észleltek, illetve ebből következően a Lucci Creation jogszerűen
volt a 0%‑os egyéni dömpingkülönbözet kedvezményezettje. A Tanács ugyanakkor elutasította a visszaható hatály iránti kérelmet,
álláspontját egyrészt a felülvizsgálatot követően elfogadott intézkedések jövőre vonatkozó jellegével, másrészt azzal indokolva,
hogy ez „a jelen vizsgálatot követően a maradványvámnál alacsonyabb vám hatálya alá tartozó exportőröket indokolatlanul előnyben
részesítené azért, mert az eredeti vizsgálat során nem működtek együtt”.
1998. december 3‑án a felperes benyújtotta a német vámhatóságoknak második, 409 777,34 DEM összegre vonatkozó visszatérítési
kérelmét, az általa 1998. augusztus 18‑a és november 6‑a között megfizetett dömpingellenes vám visszatérítésére vonatkozóan.
1999. január 12‑én a felperes keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bírósághoz, amely a Medici Grimm I. ügyben hozott ítélethez
vezetett.
2000. január 24‑én a Bizottság határozatot fogadott el a dömpingellenes vám visszatérítésére irányuló, a felperes által ezen
időpontig benyújtott két kérelemmel kapcsolatban. E határozat helyt ad az 1 049 697,38 DEM vám visszatérítésére irányuló kérelemnek,
és elutasítja a 406 755,77 DEM összeg visszatérítésére irányuló kérelmet, mivel e vámokat a visszatérítési kérelmet megelőző
hat hónapnál korábban végrehajtott műveletek során fizették meg.
2000. március 30‑a körül a német vámhatóságok a dömpingellenes vámok első visszatérítéseként 682 385,46 DEM összeget folyósítottak
a felperesnek. Ez megfelelt a 2000. január 24‑i bizottsági határozattal engedélyezett összegnek, levonva abból a német hatóságok
által a felperes importnyilvántartásának ellenőrzését követően visszatartott összeget.
2000. június 2‑a körül a német vámhatóságok további 229 505,16 DEM összeget térítettek vissza az 1998. február 17‑e és november
5‑e közötti időszakban megfizetett vám összegének újbóli kiszámítását követően. E visszatérítés azonban átmeneti volt, mivel
az a Bizottság 2000. január 24‑i határozatának – a 4. pontban előírt – felülvizsgálatára vonatkozó eljárás végrehajtásához
volt kötve. 2000. június 6‑án ezért a felperes harmadik visszatérítési kérelmet nyújtott be, erre az összegre vonatkozóan.
2000. június 29‑én az Elsőfokú Bíróság meghozta ítéletét a Medici Grimm I. ügyben. Ebben az ítéletben az Elsőfokú Bíróság
megsemmisítette a 2380/98 rendelet 2. cikkét annyiban, amennyiben – a Lucci Creation termékeinek felperes általi behozatalával
összefüggésben – a Tanács nem vette figyelembe a felülvizsgálat valamennyi megállapítását.
Az Elsőfokú Bíróság – miután megállapította, hogy a bizottsági felülvizsgálat megindítását a körülmények semmiféle változása
nem indokolta – kifejtette, hogy a Bizottság az 1567/97 rendelet végleges vámjainak kivetésénél alapul vett időszakkal azonos
vizsgálati időszakot alkalmazott. Mindebből következően az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Tanács nem a hatályos intézkedéseket
vizsgálta felül, hanem valójában újból lefolytatta az eredeti eljárást. Ebből következően a – felperes részére a 2380/98 rendelettel
biztosított – 0%‑os egyéni vámtétel visszaható hatályú alkalmazására vonatkozóan a felperes által benyújtott kérelem elutasításakor
az intézmények nem hivatkozhatnak a felülvizsgálati eljárás rendszerére és céljára.
Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy mivel a közösségi intézmények a felülvizsgálat során megállapították, hogy a dömpingellenes
vám kivetésének alapjául szolgáló egyik elem hiányzik, nem tekinthető úgy, hogy az 1567/97 rendelet elfogadásakor teljesültek
az alaprendelet 1. cikkében előírt feltételek, illetve hogy a Lucci Creationnek a Közösségbe irányuló behozatala ellen hozott
kereskedelmi védintézkedések szükségesek voltak. Mivel az intézmények megállapították, hogy a Lucci Creation a vizsgált időszakban
nem folytatott dömpingmagatartást, kötelesek gondoskodni e megállapítás visszaható hatályáról.
Az Elsőfokú Bíróság tehát részben megsemmisítette a 2380/98 rendeletet, amennyiben a Tanács nem biztosított visszaható hatályt
a Lucci Creation termékeinek felperes általi behozatalára vonatkozó dömpingellenes vámtarifa módosításának. Az Elsőfokú Bíróság
ugyanakkor egészen addig nem helyezte e rendeletet hatályon kívül, amíg az intézmények nem hozták meg az ítélet végrehajtásához
szükséges intézkedéseket.
Az ítélet ellen nem fellebbeztek.
Az 1567/97 rendelet módosítására vonatkozó bizottsági javaslat benyújtását követően a Tanács – hogy eleget tegyen a Medici
Grimm I. ítéletben foglaltaknak – 2001. január 22‑én elfogadta a 133/2001/EK tanácsi rendeletet (HL L 23., 9. o.), amely a
Kínai Népköztársaságból származó, bőr kézitáskák behozatalára vonatkozó egyes dömpingellenes intézkedések alkalmazásának időpontja
vonatkozásában módosítja a 1567/97/EK rendelet.
A 133/2001 rendelet 1. cikke az alábbi bekezdéssel egészíti ki az 1567/97 rendelet 3. cikkét:
„A Lucci Creation Ltd által gyártott és a Medici Grimm KG által behozott bőr kézitáskákra vonatkozóan […] 1997. augusztus
3‑tól nulla százalékos vám alkalmazandó.”
E rendelet 2001. január 26‑án lépett hatályba.
2001. február 9‑e körül – a 133/2001 rendelet elfogadását követően – a német vámhatóságok két, az 1998. február 17‑ét megelőző
időszakban a felperes által megfizetendő dömpingellenes vám összegének újbóli kiszámítása miatt visszatartott összegnek megfelelő
16 068,60 DEM és 120 369,64 DEM kiegészítő visszatérítést folyósítottak.
2001. február 19‑e körül a német vámhatóságok utolsó visszatérítésként 425 115,90 DEM‑et térítettek vissza.

Az eljárás és a felek kereseti kérelmei
2003. október 31‑én az Elsőfokú Bíróság Hivatalához benyújtott keresetlevelében a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. február 16‑án benyújtott kérelmében a Bizottság kérte, hogy a Tanács támogatása végett
beavatkozhassék a jelen eljárásba. 2004. május 6‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke engedélyezte
a beavatkozást.
2004. június 18‑i levelében a Bizottság arról tájékoztatta az Elsőfokú Bíróságot, hogy nem kíván beavatkozási beadványt benyújtani,
hanem a szóbeli szakaszban kíván beavatkozni.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott.
A 2005. szeptember 14‑i tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a kérdésekre adott válaszait.
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;
–        állapítsa meg, hogy az EK 288. cikk második bekezdése értelmében a Tanács felelős a felperesnek okozott károkért, és kötelezze
a Tanácsot, hogy részére összesen 168 315 euró vagy az Elsőfokú Bíróság által megfelelőnek ítélt más összegű kártérítést fizessen
meg;
–        az Elsőfokú Bíróság a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
A Tanács azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság utasítsa el a keresetet.

Az elfogadhatóságról

A felek érvei
A Tanács – anélkül, hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 114. cikke alapján külön beadványban formálisan elfogadhatatlansági
kifogást emelt volna – a kereset elfogadhatatlanságára hivatkozik. A kereset két okból nem felel meg sem a Bíróság alapokmánya
21. cikkének első bekezdésében előírtaknak, sem az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a c) pontjának.
Az első: a felperes nem ad elő kellő bizonyítékot a kárt okozó közösségi jogi aktus vagy magatartás azonosításához, mivel
a 2380/98 rendeletre, a Tanács mulasztására, a „Tanácsnak a [2380/98 rendelet] elfogadása során folytatott jogellenes magatartására”,
illetve a dömpingellenes vámok „fenntartására” hivatkozik. A felperes egyik tekintetében sem tisztázta, hogy a felperest védeni
hivatott jogszabály megsértése miért tekinthető kellően egyértelműnek, illetve hogy az miért okozott neki kárt.
A második: a felperes nem fejti ki kellő részletességgel, hogy a Tanács mely jogi szabályt vagy szabályokat sértette meg.
A kereset jogalapja egyidejűleg „[az alaprendelet] 1. cikke, 15. cikke, 11. cikkének (3) bekezdése, 7. cikkének (1) bekezdése,
és 9. cikkének (4) bekezdése, valamint – általános jelleggel – az »alaprendelet alapján elfogadott védintézkedések«”. Itt
a felperes egyik rendelkezéssel kapcsolatban sem fejti ki, hogy azokat a Tanács mivel sértette meg, illetve hogy a Tanácsnak
hogyan kellett volna megvédenie a felperes érdekeit.
Válaszában a felperes keresetének elfogadhatóságára hivatkozik. Elsőként kijelenti, hogy a kárt a 2380/98 rendelet elfogadása,
egészen pontosan pedig az okozta, hogy a Tanács megtagadta a felülvizsgálat megállapításaiból eredő valamennyi következmény
figyelembevételét. Másodsorban megfelelően megjelölték, hogy mely közösségi jogi szabályt sértették meg. Az alaprendelet 1. cikkének
(1) bekezdése, illetve az alaprendeletnek a keresetben megjelölt egyéb rendelkezései (7. cikk (1) bekezdése, 9. cikk (4) bekezdése,
valamint a 11. cikk (5) bekezdése) tehát csak azért került említésre, mert azok a felperes szerint csak az alaprendelet 1. cikkének
(1) bekezdésében foglalt alapelv megerősítését szolgálják.
A felperes hozzáteszi, hogy a Tanács által előadott elfogadhatatlansági kérelmet az eljárási szabályzat 46. cikke 1. §‑ának
c) pontja alapján el kell utasítani, mivel a Tanács formálisan nem kérte a kereset elfogadhatatlanságának megállapítását;
a Tanács azonban ezt arra hivatkozva vitatja, hogy kérelme a kereset elutasítására irányul, és ez elegendő.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Előzetesen meg kell állapítani, hogy jelen kereset formailag a Tanács, nem pedig a Közösség ellen irányul. Az állandó ítélkezési
gyakorlat értelmében azonban a kereset elfogadhatatlansága nem következik abból a tényből, hogy a Közösség egyik intézménye
által feltehetően okozott kárral kapcsolatban, az EK 288. cikk második bekezdése alapján a Közösség szerződésen kívüli felelősségének
megállapítására irányuló keresetet konkrétan valamely intézmény ellen indították. Az ilyen keresetlevelet valójában – az említett
intézmény által képviselt – Közösség ellen benyújtott keresetnek kell tekinteni (a Bíróság 353/88. sz., Briantex és Di Domenico
kontra EGK és a Bizottság ügyben 1989. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1989., 3623. o.] 7. pontja, valamint a T‑209/00. sz.,
Lamberts kontra Ombudsman ügyben 2002. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2002., II‑2203. o.] 48. pontja).
A Tanács által előadott elfogadhatatlanság megállapításával kapcsolatban, bár az eljárási szabályzat 46. cikke 1. §‑ának c) pontja
kimondja, hogy az ellenkérelemnek tartalmaznia kell az alperes kérelmeit, ez a cikk nem tesz különbséget a kereset elfogadhatóságára
vonatkozó és a kereset megalapozottságával kapcsolatos kérelmek között. E cikk azt sem írja elő az alperesnek, hogy az ellenkérelem
érdemi részében kifejtett érveken túl részletesen is fejtse ki arra vonatkozó kérelmeit, hogy az Elsőfokú Bíróság miért adjon
helyt a keresetnek, vagy miért utasítsa el.
Jelen esetben a Tanács – ellenkérelmének érdemi részében – kifejezetten jelezte, hogy álláspontja szerint a keresetet, mint
elfogadhatatlant, el kell utasítani, illetve az említett ellenkérelemben előadta arra vonatkozó kérelmét, hogy az Elsőfokú
Bíróság utasítsa el a keresetet. Mindebből következően a felperesnek az elfogadhatatlanságra hivatkozó tanácsi kérelem elfogadhatatlanságára
vonatkozó érvelését el kell utasítani (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑145/98. sz., ADT Projekt kontra Bizottság
ügyben 2000. február 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑387. o.] 67. és 69. pontját). A Tanács elfogadhatatlanságra vonatkozó
kérelme befolyásolja az eljárás folytatását, és az eljáró bíróság hivatalból is vizsgálhatja a kérelmet.
Mindebből következően meg kell vizsgálni a Tanács elfogadhatatlanságra vonatkozó kérelmét.
A Bíróság alapokmánya 21. cikkének első bekezdése – amely ezen alapokmány 53. cikkének első bekezdése értelmében az Elsőfokú
Bíróságra irányadó –, valamint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) és d) pontja értelmében a keresetlevélnek
tartalmaznia kell a jogvita tárgyát, a felhozott jogalapok rövid ismertetését és a felperes kérelmeit. Mindennek kellően egyértelműnek
és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy az alperes elkészíthesse ellenkérelmét, illetve hogy az Elsőfokú Bíróság határozni tudjon
a keresetről. A jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás biztosítása érdekében a kereset elfogadhatóságához szükséges,
hogy az annak alapjául szolgáló lényeges ténybeli és jogi elemek legalább összefoglaló jelleggel, de mindenképpen koherens
és érthető módon a kereset szövegéből következzenek (az Elsőfokú Bíróság T‑195/95. sz., Guérin automobiles kontra Bizottság
ügyben 1997. május 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑679. o.] 20. pontja, valamint a T‑19/01. sz., Chiquita Brands és
társai kontra Bizottság ügyben 2005. február 3‑án hozott ítélet [EBHT 2005., II‑315. o.] 64. pontja).
E követelmények teljesítése érdekében a valamely közösségi intézmény által állítólagosan okozott kár megtérítésére irányuló
keresetnek tartalmaznia kell azokat az elemeket, amelyekből beazonosítható a felperes által az intézménynek felrótt magatartás,
azok az okok, amelyek alapján a felperes úgy véli, hogy okozati összefüggés áll fenn az intézmény magatartása és az általa
állítólagosan elszenvedett kár bekövetkezte között, illetve amelyből megállapítható e kár jellege és annak mértéke (az Elsőfokú
Bíróság T‑64/89. sz., Automec kontra Bizottság ügyben 1990. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1990., II‑367. o.] 73. pontja,
és a Chiquita Brands és társai kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 65. pontja).
Jelen esetben egyedül a Tanácsnak felrótt magatartás beazonosítása vitatott.
A Tanács kárt okozó jogi aktusával kapcsolatban az iratokból – különösen a keresetben és az ellenkérelemben foglalt információkból –
egyértelműen kiderül, hogy a 2380/98 rendelet elfogadásáról van szó, illetve egészen pontosan arról, hogy a Tanács a rendeletben
nem vette figyelembe a rendelet elfogadásának alapjául szolgáló vizsgálat valamennyi megállapítását. Következésképpen a Tanács
által felhozott, a kárt okozó jogi aktus beazonosíthatóságának hiányára vonatkozó elfogadhatatlansági kérelmet el kell utasítani.
A megsértett jogszabály beazonosításával kapcsolatban tény, hogy a kereset nemcsak az alaprendelet 1. cikkének (1) bekezdésére
hivatkozik, hanem annak 7. cikke (1) bekezdésére, 9. cikke (4) bekezdésére, illetve 11. cikke (5) bekezdésére is, kifejtve,
hogy „e rendelkezések célja az egyéneknek az önkényes és indokolatlan dömpingellenes vámkivetéssel szembeni védelme, amennyiben
a három lényeges feltétel nem teljesül”. Mindazonáltal a felperes válaszában kifejtette, hogy ő csak az alaprendelet 1. cikke
(1) bekezdésének megsértésére hivatkozott, és hogy a rendeletnek a keresetben hivatkozott többi rendelkezéseit csak azért
említette meg, hogy kiemelje az e cikkben foglalt alapelvet. Egyrészt erre az elemre, valamint arra való tekintettel, hogy
keresetében a felperes az alaprendelet 1. cikke (1) bekezdésének megsértésére hivatkozott, másrészt arra való tekintettel,
hogy megengedett az, hogy a felperes a kérelmét a válaszában fejtse ki részletesen (lásd e tekintetben a Bíróság 25/62. sz.,
Plaumann kontra Bizottság ügyben 1963. július 15‑én hozott ítéletét [EBHT 1963., 197. o., 224. o.]), el kell utasítani a Tanácsnak
a kereset elfogadhatatlanságára irányuló kérelmét, amely azon alapul, hogy a Tanács által megsértett jogszabály nem azonosítható
be.
Az iratokból egyebekben az is következik, hogy a Tanácsnak mind a neki felrótt magatartással, mind az általa megsértett vámszabállyal
kapcsolatban lehetősége volt felkészülnie a védekezésre.
Ebből következik, hogy a kereset elfogadható.

Az ügy érdeméről
Az Elsőfokú Bíróság előzetesen megállapítja, hogy jelen kereset az EK 235. cikk és az EK 288. cikk második bekezdése alapján
benyújtott kártérítés iránti kereset.
Az EK 288. cikk második bekezdése értelmében vett, szerződésen kívüli felelősséggel kapcsolatban az állandó ítélkezési gyakorlatból
következik, hogy e felelősség megállapítása több feltétel együttes meglététől függ, amelyek nevezetesen: az intézményeknek
felróható magatartás jogellenessége, a kár ténye és a kettő között fennálló okozati összefüggés (a Bíróság 26/81. sz., Oleifici
Mediterranei kontra EGK ügyben 1982. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1982., 3057. o.] 16. pontja, valamint az Elsőfokú
Bíróság T‑283/02. sz., EnBW Kernkraft kontra Bizottság ügyben 2005. március 16-án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑913. o.]
84. pontja).
Amennyiben valamelyik feltétel nem teljesül, a keresetet a felelősség megállapításához szükséges többi feltétel vizsgálata
nélkül teljes egészében el kell utasítani (az EnBW Kernkraft kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 85. pontja).
Jelen ügyben nem vitatott, hogy a felperes által a Tanácsnak felrótt magatartás jogellenessége – amely magatartás abban állt,
hogy a Tanács a 2380/98 rendeletet úgy fogadta el, hogy az nem írta elő a Lucci Creation termékeinek a felperes általi behozatalára
vonatkozó dömpingellenes vám módosításának visszaható hatályát –a Medici Grimm I. ügyben hozott ítéletben megállapításra került,
illetve hogy az Elsőfokú Bíróság az ítélet 87. pontjában azt is kimondta, hogy a Tanács megsértette az alaprendelet 1. cikkének
(1) pontját.
Ez a körülmény ugyanakkor nem elegendő ahhoz, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősségére vonatkozó első feltételt – vagyis
az intézményeknek felróható magatartás jogellenességét – teljesítettnek lehessen tekinteni. E feltétellel kapcsolatban az
ítélkezési gyakorlat megköveteli, hogy kimondják a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően egyértelmű
megsértését (a Bíróság C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2000.,
I‑5291. o.] 42. pontja).
Mivel a hivatkozott jogszabály jellegére és a jogsértés súlyosságára vonatkozó két feltétel konjunktív, jelen körülmények
között először azt kell megvizsgálni, hogy a Tanács magatartása kellően egyértelműen megsértette‑e az alaprendelet 1. cikkének
(1) bekezdését.

A felek érvei
A felperes állítása szerint annak megállapításakor, hogy a közösségi jog megsértése kellően egyértelmű‑e, az a döntő tényező,
hogy a közösségi intézmény nyilvánvalóan és súlyosan túllépte‑e mérlegelési jogkörének korlátait. Amennyiben az adott intézmény
csak jelentősen korlátozott mérlegelési jogkörrel rendelkezik, vagy egyáltalán nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel, már
a közösségi jog egyszerű megsértése is elegendő lehet a kellően egyértelmű jogsértés megtörténtének megállapításához.
Jelen esetben a Tanácsnak csak arra volt lehetősége, hogy megállapításaiból levonja a következtetéseket, és előírja a meghozott
intézkedések visszaható hatályát, de nem rendelkezett mérlegelési jogkörrel. Erről a kérdésről az Elsőfokú Bíróság a Medici
Grimm I. ügyben hozott ítélet 85. és 86. pontjában már rendelkezett. Hasonlóképpen a Medici Grimm I. ítélet is kimondja, hogy
a Tanács nem rendelkezett mérlegelési jogkörrel annak eldöntésére, hogy a felülvizsgálat valamennyi megállapítását figyelembe
vegye‑e, vagy sem, így tehát már a közösségi jog egyszerű megsértése is kellően egyértelmű jogsértésnek minősül.
További három kiegészítő elem is azt mutatja, hogy a 2380/98 rendelet elfogadása során a Tanács kevés vagy semmilyen mérlegelési
jogkörrel nem rendelkezett. Először is a rendelet csak korlátozott tárgyi hatállyal és alkalmazási körrel bírt. Másodszor
a végrehajtott felülvizsgálat nem jelentette azt, hogy az intézmények megválaszthatták gazdaságpolitikájukat, következésképpen
az intézmények a vizsgálatban részt vevő kínai exportőrök exportárainak vizsgálatán kívül kevés, illetve semmilyen mérlegelési
jogkörrel nem bírtak. Ellenkezőleg: az 1567/97 rendelet elfogadásakor figyelembe vett vizsgált időszak ismételt alkalmazásával
a művelet közigazgatási eljáráshoz volt hasonlatos, és így kizárta a rendes felülvizsgálati eljárásra jellemző politikai döntések
lehetőségét. Harmadszor: a 2380/98 rendelet csak a felperes és a Lucci Creation által a Bizottsághoz – a vizsgálat során –
benyújtott információk elemzéséből származó megállapításokat veheti figyelembe.
A felperes másodlagosan hozzáteszi, hogy a Tanács minden esetben nyilvánvalóan és súlyosan túllépte a rendelkezésére álló
mérlegelési jogkört. Az alaprendeletben előírt védintézkedések megsértése egyértelmű, mert a Tanács nem vette figyelembe a
vizsgálat megállapításainak következményeit, amikor az alaprendelet 11. cikkének (3) bekezdése alapján azért indított felülvizsgálatot,
hogy elkerülje az e vizsgálat megállapításaiból származó következményeket, miközben az általa folytatott eljárás valójában
az eredeti vizsgálat újbóli megindítását jelentette.
Az alaprendeletben biztosított védintézkedések megsértését három tényező is súlyosbította. Az első: a felperes felhívta a
Tanács figyelmét arra, hogy a 2380/98 rendeletben foglaltak visszaható hatályának megtagadása összeegyeztethetetlen az alaprendelet
logikájával. A második: e megtagadásnak a felperesre gyakorolt következményeit előre lehetett látni, a Tanács azonban – arra
hivatkozva, hogy e következmények nem bírnak különösebb jelentőséggel – nem foglalkozott velük. A harmadik: azon döntéskor,
miszerint ismét az eredetileg vizsgált időszakot veszik figyelembe, a Tanácsnak észlelnie kellett volna, hogy az eljárás nem
a megszokott jelleggel bír, és annak is egyértelműnek kellett volna lennie, hogy a 2380/98 rendelet több, minden bizonnyal
különös következményekkel járó egyedi körülményre vonatkozik.
Ráadásul a felülvizsgálat megállapításainak való megfelelés megtagadásának a Tanács által előadott indokolása hatáskörrel
való visszaéléssel egyenlő.
Összességében, a jelen ügy tényeire tekintettel, a Tanács magatartása a közösségi jog kellően egyértelmű megsértését jelenti,
mivel a Tanács tudatában volt annak, hogy az eredetileg vizsgált időszakra vonatkozó információkat korábban soha nem használták
fel felülvizsgálat lefolytatására, mivel régebben már fogadtak el visszaható hatályú dömpingellenes intézkedéseket, és mivel
e jogi aktusok jogszerűségének vizsgálata során a Tanács által tapasztalt nehézségek semmilyen relevanciával nem bírtak.
A Tanács válasza erre az, hogy ha az Elsőfokú Bíróságnak azt kellett volna is megállapítania, hogy a Tanács megsértett egy,
a felperest védeni hivatott jogszabályt, e jogsértés nem volt kellően egyértelmű. Annak megállapításakor, hogy valamely közösségi
jogszabály megsértése kellően egyértelmű‑e, vagy sem, figyelembe kell venni a szabályozandó helyzetek összetettségét, a jogszabályszövegek
alkalmazásának vagy értelmezésének nehézségeit, különösképpen pedig azt a mérlegelés jogkört, amellyel a kérdéses jogi aktus
megalkotója rendelkezik. Egyebekben annak megállapításakor, hogy a közösségi jog megsértése kellően egyértelmű‑e, az a döntő
tényező, hogy a közösségi intézmény nyilvánvalóan és súlyosan túllépte‑e mérlegelési jogkörének korlátait. Amennyiben az adott
intézmény csupán jelentősen korlátozott mérlegelési jogkörrel rendelkezik, vagy egyáltalán nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel,
már a közösségi jog egyszerű megsértése is elegendő lehet a kellően egyértelmű jogsértés megtörténtének megállapításához.
Jelen esetben a Tanács úgy véli, hogy a 2380/98 rendelet visszaható hatályával kapcsolatban ténylegesen rendelkezett mérlegelési
jogkörrel.
A Tanács egyrészt kiemeli, hogy a 2380/98 rendelet visszaható hatályának előírásával vagy annak elvetésével kapcsolatos álláspontját
a tagállamok kérelmére indított felülvizsgálattal kezdődött folyamat végén hozta meg, másrészt hogy a rendelet elfogadásával
a felperes kedvezőbb helyzetbe került annál, mintha e vizsgálat nem indult volna meg. A felülvizsgálat megindítása tehát teljes
mértékben mérlegelési jogkörben hozott aktus, amely lehetővé tette a felperes számára, hogy olyan kártérítésben részesüljön,
amelyre az említett vizsgálat megindításának hiányában nem lett volna jogosult. Az, hogy az intézmények nem nyújtottak a felperesnek
nagyobb mértékű támogatást, még nem tekinthető kellően egyértelmű jogsértésnek ahhoz, hogy az EK 288. cikk második bekezdése
alapján megalapozza a Közösség szerződésen kívüli felelősségét.
Másodlagosan a Tanács három kiegészítő érvet hoz fel. Az első: a 2380/98 rendelet visszaható hatályára vonatkozó döntésnek
volt egy mérlegelési része is, nevezetesen annak eldöntése, hogy a felülvizsgálat körülményei alapján volt‑e lehetőség, illetve
indokolt volt‑e kivételt tenni azon főszabály alól, amelynek értelmében a felülvizsgálatot követően elfogadott intézkedések
csak a jövőre vonatkozhatnak. A második: a felülvizsgálat eredményeit a Tanács nem szándékosan hagyta figyelmen kívül. A Tanácsnak
arra kellett választ adnia, hogy volt‑e lehetőség a 2380/98 rendelet visszaható hatályának előírására, mivel tudatában volt
annak, hogy az eredeti adatoknak a felülvizsgálat során történő újbóli felhasználása előzmény nélküli, és egyértelmű volt,
hogy a megállapítások nem valamely későbbi időpontra vonatkoznak. A Tanács azonban azt állapította meg, hogy ez a megoldás
– a felülvizsgálatra vonatkozó rendelkezésekre tekintettel, illetve vonatkozó precedens hiányában – nem lehetséges. A Tanács
nem tudhatta, hogy az Elsőfokú Bíróság nem fog vele egyetérteni. Mivel az eset kivételes, a hibának is nagyobb volt az esélye.
Egyebekben a visszaható hatály megtagadásával a Tanács mindössze az alaprendeletet igyekezett megkülönböztetés nélkül alkalmazni
egy olyan helyzetre, amelyre e rendelet nem írt elő megoldást; valamely jogszabály analógiával történő alkalmazása pedig roppant
kényes eljárás. A harmadik: nincs jelentősége annak, hogy a felperes felhívta az intézmények figyelmét a 2380/98 rendelet
visszaható hatályának hiányából eredő következményekre, különösen mivel az intézmények e figyelmeztetést nem hagyták figyelmen
kívül, hanem egyszerűen csak eltérő megállapításra jutottak.
Semmiféle hatáskörrel való visszaélés nem történt, mivel a felülvizsgálati eljárás befejezésekor elfogadott, jövőre vonatkozó
intézkedések alapján a Tanács elutasította a visszaható hatályú alkalmazást, és a 2380/98 rendeletet nem kizárólag, illetve
főként a hivatkozott céltól eltérő célok érdekében fogadták el.
Jelen esetben a Tanács magatartása tehát csak egy „megoldatlan jogi probléma hibás, de menthető megközelítéséhez” vezetett,
amely az EK 288. cikk második bekezdése alapján nem alapozza meg a Közösség szerződésen kívüli felelősségét.
A Bizottság a tárgyaláson előadta, hogy jelen esetben a 2380/98 rendelet elfogadásával a Tanács – a felpereshez hasonló feleket
segítendő – egyszerűen és önkéntesen kijavította az 1567/97 rendelet túl szigorú és formális alkalmazását. Mivel az alaprendelet
egyetlen rendelkezést sem tartalmaz az eljárás újbóli megindításával kapcsolatban, a felülvizsgálatot az alaprendelet 11. cikkének
(3) bekezdése alapján indították meg. Az ítélkezési gyakorlat egyébként elismeri, hogy a vizsgált időszak megválasztása tekintetében
az intézmények széles körű mérlegelési jogkörrel bírnak. Az intézmények tehát egészen egyszerűen inkább a hatályos intézkedések
felülvizsgálatát végezték el. Csupán a Medici Grimm I. ügyben hozott ítéletből tűnhet úgy, hogy az alaprendelet felülvizsgálatra
vonatkozó rendelkezései jelen esetben nem alkalmazhatók. Új és kivételes körülményekről lévén szó, mindebből nem következik,
hogy a Tanács – az említett módon eljárva – nyilvánvalóan és súlyosan megsértette volna mérlegelési jogkörének korlátait.
Jelen esetben tehát nem lehet szó valamely közösségi jogszabály kellően egyértelmű, a Közösség szerződésen kívüli felelősségének
megállapítását lehetővé tevő megsértéséről.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A jelen ügyben felrótt jogellenes magatartás lényegében arra vonatkozik, hogy a 2380/98 rendeletben a Tanács nem vette figyelembe
a Lucci Creation termékeinek a felperes általi behozatalára irányuló felülvizsgálat megállapításaiból eredő valamennyi következményt,
amikor nem írta elő az e behozatalokra kivetett dömpingellenes vámtarifa módosításának visszaható hatályát.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következően – és mint arra a felperes is hivatkozik – annak megállapításakor, hogy valamely
közösségi jog megsértése kellően egyértelmű‑e, az a döntő tényező, hogy a közösségi intézmény nyilvánvalóan és súlyosan túllépte‑e
mérlegelési jogkörének korlátait. Amennyiben az adott intézmény csak jelentősen korlátozott mérlegelési jogkörrel rendelkezik,
vagy egyáltalán nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel, már a közösségi jog egyszerű megsértése is elegendő lehet a kellően
egyértelmű jogsértés megtörténtének megállapításához (a Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott
ítélet 41–44. pontja, valamint a fent hivatkozott EnBW Kernkraft kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 87. pontja). Olyan
szabálytalanság megállapítása, amelyet egy megfelelően körültekintő és gondos adminisztráció hasonló körülmények között nem
követetne el, arra enged következtetni, hogy az intézmény magatartása olyan jogsértéshez vezetett, amely az EK 288. cikk alapján
megalapozza a Közösség felelősségét (az Elsőfokú Bíróság T‑198/95., T‑171/96., T‑230/97., T‑174/98. és T‑225/99. sz., Comafrica
és Dole Fresh Fruit Europe kontra Bizottság ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑1975. o.] 134. pontja).
Ezzel kapcsolatban a Közösség szerződésen kívüli felelősségének közösségi rendszere szintén figyelembe veszi a szabályozandó
helyzetek összetettségét, illetve a jogszabályszövegek alkalmazásának vagy értelmezésének nehézségeit (a Bíróság C‑46/93.
és C‑48/93. sz., Brasserie du pêcheur és Factortame ügyben 1996. március 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑1029. o.] 43. pontja,
valamint a C‑312/00. P. sz., Bizottság kontra Camar és Tico ügyben 2002. december 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑11355. o.]
52. pontja).
Egyebekben a magánszemélyek jogainak közösségi jogon alapuló védelme nem függhet attól, hogy a kárt okozó hatóság nemzeti
vagy közösségi‑e (a Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 41. pontja). El kell tehát
ismerni, hogy a közösségi jogszabályok megsértéséért viselt tagállami felelősséggel kapcsolatos jogvitákhoz hasonlóan annak
eldöntése során, hogy valamely közösségi jogszabálynak az egyik közösségi intézmény által történt megsértése kellően egyértelmű‑e,
a kártérítés iránti kérelmet elbíráló közösségi bírónak az előtte levő helyzetre jellemző valamennyi elemet figyelembe kell
vennie – ezen elemek közé tartozik különösen a megsértett jogszabály egyértelműsége és pontossága –, illetve azt, hogy a téves
jogalkalmazás szándékos volt‑e, és hogy menthető‑e (lásd értelemszerűen a Bíróság C‑424/97. sz. Haim-ügyben 2000. július 4‑én
hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑5123. o.] 43. pontját, valamint a C‑63/01. sz. Evans-ügyben 2003. december 4‑én hozott ítélet
[EBHT 2003., I‑14447. o.] 86. pontját).
Elsőként azt kell megállapítani, hogy jelen esetben a 2380/98 rendelet elfogadása során – a Lucci Creation termékeinek a felperes
általi behozatalára vonatkozó dömpingellenes vámtarifa visszaható hatályú módosításával kapcsolatban – a Tanács rendelkezett‑e
mérlegelési jogkörrel.
A Medici Grimm I. ügyben hozott ítélet 87. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy ha a közösségi intézmények a felülvizsgálat
során azt állapítják meg, hogy a végleges dömpingellenes vám kivetésének alapjául szolgáló valamelyik elem hiányzott, az 1567/97
rendelet elfogadása során az alaprendelet 1. cikkében előírt feltételek már nem tekinthetőek teljesítettnek, és a Lucci Creation
Közösségbe irányuló exportjával szembeni kereskedelmi védintézkedések sem tekinthetőek szükségesnek. E körülmények alapján
az intézmények kötelesek voltak az általuk választott időszak vizsgálatából származó valamennyi következményt figyelembe venni,
és mivel megállapították, hogy az említett időszakban a Lucci Creation nem végzett dömpingtevékenységet, kötelesek voltak
előírni az e megállapításból eredő következmények visszaható hatályát.
Mindebből következően a Tanácsnak – mivel megállapította, hogy a Lucci Creation a vizsgált időszakban semmilyen dömpingmagatartást
nem folytatott – nem volt joga dömpingellenes vámot kivetni e termékek felperes általi behozatalára. A Tanács tehát semmilyen
mérlegelési jogkörrel nem rendelkezett, és köteles volt előírni e vámtarifa-módosítás visszaható hatályát.
A Tanács ezzel ellentétes – a felülvizsgálati eljárás befejezésekor elfogadott intézkedések jövőre vonatkozó jellegével kapcsolatos –
érvelése nem fogadható el. A Medici Grimm I. ügyben hozott ítéletében az Elsőfokú Bíróság valójában már kimondta, hogy a 2380/98
rendelet elfogadását megelőzően figyelembe vett vizsgált időszak megegyezett az 1567/97 rendelet elfogadásához vezető eljárásban
figyelembe vett időszakkal, ezért nem felülvizsgálat, hanem az eredeti vizsgálat újbóli megindítása történt.
Ezenkívül még ha bizonyítást nyert volna is, sem lenne releváns, hogy a 2380/98 rendelet elfogadásához vezető vizsgálat újbóli
megindítása a Tanács mérlegelési jogkörébe tartozó politikai döntés volt, mivel e választásnak semmilyen hatása nem lehetett
a Tanács alaprendeletben előírt kötelezettségeire.
Ugyanakkor a 2380/98 rendelet visszaható hatályával kapcsolatos tanácsi mérlegelési jogkör hiánya nem elegendő annak megállapításához,
hogy jelen esetben az alaprendelet 1. cikkének (1) bekezdését kellően egyértelműen sértették meg ahhoz, hogy az felvesse a
Közösség felelősségét. Másodsorban tekintettel kell lenni a szabályozandó helyzet összetettségére, a szabályozandó helyzetre,
a jogszabályszövegek alkalmazásának vagy értelmezésének nehézségeire, illetve figyelembe kell venni a megsértett jogszabály
egyértelműségét és pontosságát, valamint azt, hogy a téves jogalkalmazás szándékos volt‑e, vagy menthető‑e.
Jelen esetben a Tanács lényegében arra hivatkozik, hogy tévedése menthető volt, az ügy körülményei precedens nélküliek voltak,
illetve hogy jóhiszeműen járt el akkor, amikor nem írta elő a 2380/98 rendelet visszaható hatályát.
Ezzel kapcsolatban elsőként meg kell állapítani, hogy mind a 2380/98 rendelet szövegéből, mind az azt megelőző eljárásból
is kitűnik: az intézmények úgy vélték, hogy felülvizsgálatot indítottak, és nem az eredeti eljárást nyitották meg újból. A
jogi helyzet csak a Medici Grimm I. ügyben hozott ítélettel került tisztázásra, és az intézmények által folytatott eljárás
csak ekkor kapott más minősítést.
Másodszor: a felülvizsgálatra vonatkozó elvekből, különösen pedig az alaprendelet 11. cikkének (6) bekezdéséből következik,
hogy a felülvizsgálat befejezését követően elfogadott intézkedések a jövőre vonatkoznak, ezért egyes felülvizsgálati rendeletek
esetleges visszaható hatálya csak bizonyos feltételek esetén lehetséges, amelyek jelen esetben nem teljesülnek. Ezenkívül
nem létezett hasonló precedens.
Harmadszor: a 2380/98 rendelet (19) preambulumbekezdésének második albekezdése egyértelműen azt bizonyítja, hogy a Tanács
nem hagyta figyelmen kívül a felperes által a 2380/98 rendelet elfogadását megelőzően előadott, a rendelet visszaható hatályára
vonatkozó érveket, hanem – azokat mérlegelve – eltérő álláspontra jutott.
Negyedszer: bár a 2380/98 rendelet elfogadása önmagában nem minősül gazdaságpolitikai döntésnek, az ítélkezési gyakorlatban
precedens nélküli bonyolult jogi kérdést vetett fel, amelyet csak az Elsőfokú Bíróság válaszolt meg a Medici Grimm I. ügyben
hozott ítéletével, amikor az említett rendelet jogszerűségéről határozott.
Ötödször: nem nyert megállapítást, hogy a Tanács visszaélt volna hatáskörével. Az ítélkezési gyakorlat alapján valamely intézkedés
csak akkor minősül jogellenesnek hatáskörrel való visszaélés miatt, ha azt kizárólag vagy legalábbis főként a hivatkozott
céltól eltérő cél elérése érdekében fogadták el (a Bíróság C‑285/94. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1997. június
25‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑3519. o.] 52. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑52/99. sz., T. Port kontra Bizottság
ügyben 2001. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑981. o.] 53. pontja), valamint ha a hatáskörrel való visszaélés
objektív, releváns és egyező bizonyítékok alapján kerül megállapításra (az Elsőfokú Bíróság T‑551/93., T‑231/94 – T‑234/94. sz.,
Industrias Pesqueras Campos és társai kontra Bizottság ügyben 1996. április 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑247. o.]
168. pontja, valamint a T. Port kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 53. pontja).
Jelen esetben a felperes egyáltalán nem bizonyította be, hogy a Tanács kizárólag vagy legalábbis főként a hivatkozott céltól
eltérő cél elérése érdekében tagadta meg a 2380/98 rendelet visszaható hatályának előírását.
Éppen ellenkezőleg: a Tanács nem kizárólag vagy főként azért tagadta meg a 2380/98 rendelet visszaható hatályának előírását,
hogy az eredeti vizsgálatban részt nem vett importőröket szankcionálja, és megvonja tőlük a dömpingellenes vámok visszatérítését,
hanem azért, mert az akkor ésszerűnek tekinthető ténybeli és jogi összefüggésben a Tanács úgy vélte, hogy ténylegesen felülvizsgálatra
került sor, és az annak befejezésekor hozandó intézkedések csak a jövőre vonatkozhatnak. Az eredetileg vizsgált időszak figyelembevételének
a gyorsabb ügyintézéssel való indokolása – a 2380/98 rendelet (8) preambulumbekezdésében –, valamint az eredetileg vizsgált
időszak figyelembevételének „kivételes” jellege is egyebekben azt támasztja alá, hogy az intézmények – meggyőződésük szerint
– felülvizsgálatot hajtottak végre.
Egyébként a hatáskörrel való esetleges visszaélés elemzése céljából nem releváns a Tanács által a fenti 18. pontban is hivatkozott,
a 2380/98 rendelet visszaható hatálya előírásának megtagadásának igazolására előadott indokolás. Noha ez az indokolás jogilag
kétségtelenül helytelen, az előadott, önmagában is kielégítő fő indokoláshoz képest csupán másodlagos, mivel ez utóbbi értelmében
a felülvizsgálati eljárások, amelyek keretében a Tanács – saját állítása – szerint eljárt, jellegüknél fogva a jövőre vonatkoznak.
Mindezek alapján a felperes állításával ellentétben a körülmények alapján, illetve ellentétes bizonyíték hiányában nem tekinthető
úgy, hogy a Tanács visszaélt hatáskörével, vagy szándékosan megsértette az alaprendelet 1. cikkének (1) bekezdését.
E körülmények alapján nem állítható, hogy a Tanács kellően egyértelmű módon megsértette az alaprendelet 1. cikkének (1) bekezdését
ahhoz, hogy felvesse a Közösség szerződésen kívüli felelősségét. A felperes érvelését tehát el kell utasítani, és nem kell
megvizsgálni, hogy e rendelkezésnek célja‑e, hogy magánszemélyek részére jogosultságot alapítson.
Mivel a szóban forgó intézmény magatartásához kapcsolódó, a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítására vonatkozó
feltétel nem teljesül, a keresetet az említett felelősség megállapításához szükséges egyéb feltételek vizsgálata nélkül el
kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az alperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 4. §‑a alapján, miszerint az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik
költségeiket, a Bizottság – mint beavatkozó – maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
Az Elsőfokú Bíróság a felperest – saját költségein felül – kötelezi a Tanács költségeinek viselésére.
3)
A Bizottság maga viseli saját költségeit.
Legal
Mengozzi
Wiszniewska-Białecka
Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. január 26‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

H. Legal
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol.