CELEX: 61978CJ0120
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hessisches Finanzgericht
Nemecko

Uznesením
z 28. apríla 1978 doručeným Súdnemu dvoru 22. mája 1978
predložil Hessisches Finanzgericht Súdnemu dvoru v zmysle článku
177 Zmluvy EHS dve prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článkov 30
a 37 Zmluvy EHS na účel posúdenia zlučiteľnosti ustanovenia
nemeckého predpisu o uvádzaní alkoholických nápojov na trh, ktorý
stanovuje minimálny stupeň alkoholu pre rôzne kategórie alkoholických
výrobkov, s právom Spoločenstva.
Z rozhodnutia
o postúpení veci vyplýva, že hlavný žalobca má v úmysle
dovážať tovar „cassis de Dijon“ pôvodom z Francúzska na účely jeho
uvedenia na trh v Spolkovej republike Nemecko.
Žalobca
sa obrátil na spolkový monopolný úrad pre liehoviny
(Bundesmonopolverwaltung) so žiadosťou o vydanie povolenia dovážať
predmetný výrobok. Tento úrad mu oznámil, že výrobok nemá vzhľadom na
nedostatočný stupeň alkoholu vlastnosti požadované pre uvedenie na trh
v Spolkovej republike Nemecko.
Toto
stanovisko uvedeného úradu vychádza z odseku 100 zákona
„Branntweinmonopolgesetz“ a z vykonávacích predpisov vydaných
monopolným úradom na základe tohto ustanovenia, ktoré ustanovujú
minimálny obsah alkoholu pre určené kategórie likérov a iné
alkoholické nápoje (Verordnung über den Mindestweingeistgehalt von
Trinkbranntweinen z 28. februára 1958, Bundesanzeiger
č. 48 z 11. marca 1958).
Z uvedených
ustanovení vyplýva, že uvádzanie ovocných likérov, ako je „cassis de
Dijon“ na trh podlieha požiadavke minimálneho obsahu alkoholu 25 %,
zatiaľ čo predmetný výrobok, ktorý je voľne uvedený na trh vo
Francúzsku, má obsah alkoholu 15 % až 20 %.
Žalobca
tvrdí, že stanovenie minimálneho obsahu alkoholu nemeckým predpisom
spôsobuje, že známe alkoholické výrobky pôvodom z iných členských
štátov Spoločenstva sa nemôžu predávať v Spolkovej republike
Nemecko a že toto stanovenie preto vytvára prekážku voľného pohybu
tovarov medzi členskými štátmi, pretože presahuje rámec obchodných
predpisov, ktoré sú im vyhradené.
Podľa neho
ide o opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia
dovozu, čo je v rozpore s článkom 30 Zmluvy EHS.
Navyše,
keďže ide o opatrenie zavedené v rámci riadenia monopolu
liehovín, žalobca sa nazdáva, že ide aj o porušenie článku 37,
v zmysle ktorého členské štáty postupne prispôsobia štátne monopoly
obchodnej povahy tak, aby po uplynutí prechodného obdobia neexistovala
diskriminácia medzi štátnymi príslušníkmi členských štátov
v podmienkach nákupu a odbytu tovaru.
Na
účely vyriešenia tohto sporu predložil Hessisches Finanzgericht dve
otázky tohto znenia:
a)      Majú
sa opatrenia s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia dovozu
v zmysle článku 30 Zmluvy EHS vykladať v tom zmysle, že sa
rovnako vzťahujú aj na stanovenie minimálneho obsahu liehu pre liehoviny
určené na ľudskú spotrebu, ktoré zaviedol nemecký
Branntweinmonopolgesetz, ktorý bráni uvedeniu tradičných výrobkov
z ostatných členských štátov s obsahom liehu pod stanovenou
hranicou do obehu v Spolkovej republike Nemecko?
b)      Môže
spadať stanovenie tohto minimálneho obsahu alkoholu pod pojem
diskriminácie medzi štátnymi príslušníkmi členských štátov
v podmienkach nákupu a odbytu tovaru v zmysle článku 37
Zmluvy EHS?
Vnútroštátny
súd sa tiež pýta na kritériá výkladu, ktorý by mu umožnil posúdiť, či
sa na požiadavku minimálneho obsahu alkoholu môže vzťahovať zákaz
všetkých opatrení s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia pre
obchod medzi členskými štátmi obsiahnutý v článku 30 Zmluvy alebo
zákaz akejkoľvek diskriminácie medzi štátnymi príslušníkmi členských
štátov v podmienkach nákupu a odbytu tovaru v zmysle
článku 37.
V tejto
súvislosti treba upozorniť, že článok 37 je špecifickým ustanovením pre
štátne monopoly obchodného charakteru.
Toto
ustanovenie nie je preto relevantné vo vzťahu k vnútroštátnym
ustanoveniam, ktoré sa netýkajú výkonu špecifickej funkcie verejného
monopolu, teda jeho výhradného práva, ale týkajú sa vo všeobecnosti
výroby alkoholických nápojov a ich uvádzania na trh bez ohľadu na
to, či spadajú pod uvedený monopol.
Za
týchto podmienok treba preskúmať dopad opatrenia posudzovaného
vnútroštátnym súdom na obchod v rámci Spoločenstva výhradne
z hľadiska požiadaviek vyplývajúcich z článku 30 v zmysle
prvej otázky.
Pri
neexistencii spoločných predpisov týkajúcich sa výroby alkoholu
a jeho uvádzania na trh – návrh nariadenia, ktorý Komisia
predložila Rade 7. decembra 1976 (Ú. v. ES C 309,
s. 2), Rada ešte neschválila – je vecou členských štátov upraviť na
svojom území všetky otázky týkajúce sa výroby alkoholu
a alkoholických nápojov a ich uvádzania na trh.
Prekážky
pohybu v rámci Spoločenstva vyplývajúce z rozdielov medzi
vnútroštátnymi predpismi, ktoré sa týkajú uvádzania predmetných výrobkov
na trh, musia byť akceptované do tej miery, do akej možno tieto
predpisy považovať za potrebné na splnenie nevyhnutných požiadaviek,
najmä na účinnosť daňových kontrol, ochranu verejného zdravia, poctivosť
obchodných transakcií a ochranu spotrebiteľov.
Vláda
Spolkovej republiky Nemecko, ktorá pristúpila do tohto konania,
predložila rôzne argumenty, ktoré podľa nej odôvodňujú uplatnenie
ustanovení o minimálnom obsahu alkoholu v alkoholických
nápojoch, pričom sa odvoláva na ochranu verejného zdravia a na
ochranu spotrebiteľov proti nekalým obchodným praktikám.
Pokiaľ
ide o ochranu verejného zdravia, nemecká vláda vysvetľuje, že
úlohou stanovenia minimálneho obsahu alkoholu vo vnútroštátnom práve je
zabrániť šíreniu na vnútroštátnom trhu najmä alkoholických nápojov
s nízkym obsahom alkoholu, ktoré podľa nej môžu ľahšie spôsobiť
návyk ako nápoje s vyšším obsahom alkoholu.
Takéto
úvahy nie sú rozhodujúce, keďže spotrebiteľ má na trhu
k dispozícii mimoriadne širokú ponuku výrobkov s nízkym až
stredným stupňom alkoholu a navyše značná časť alkoholických
nápojov s vysokým obsahom alkoholu, ktoré sa voľne predávajú na
nemeckom trhu, sa bežne konzumuje v zriedenej forme.
Nemecká
vláda ďalej tvrdí, že ustanovenie spodnej hranice obsahu alkoholu pre
niektoré likéry je v záujme ochrany spotrebiteľa proti nekalým
praktikám výrobcov alebo distribútorov alkoholických nápojov.
Tento
argument je založený na úvahe, že zníženie obsahu alkoholu zaisťuje
konkurenčnú výhodu vo vzťahu k nápojom s vyšším obsahom
alkoholu, pretože alkohol tvorí vzhľadom na vysoké daňové zaťaženie,
ktorému podlieha, najnákladnejšiu zložku nápojov.
Navyše,
podľa nemeckej vlády pripustenie alkoholických výrobkov do voľného
obehu, ak zodpovedajú, pokiaľ ide o obsah alkoholu, normám krajiny
výroby, by mohlo mať za následok, že v rámci Spoločenstva sa ako
spoločný štandard presadí najnižší obsah alkoholu, ktorý je prípustný
v ktoromkoľvek z členských štátov, a dokonca neúčinnosť
všetkých predpisov upravujúcich túto oblasť, pretože predpisy viacerých
členských štátov nepoznajú žiadnu takúto spodnú hranicu.
Ako
Komisia správne uviedla, stanovenie hraničných hodnôt obsahu alkoholu
v nápojoch môže slúžiť normalizácii výrobkov uvedených na trh
a ich označeniu v záujme väčšej transparentnosti obchodných
transakcií a ponúk pre verejnosť.
Na
druhej strane však nemožno ísť tak ďaleko, aby sa povinné stanovenie
minimálneho obsahu alkoholu považovalo za hlavnú záruku poctivosti
obchodných transakcií, pretože je ľahké zabezpečiť potrebnú
informovanosť kupujúceho zavedením požiadavky označenia pôvodu
a obsahu alkoholu na obale výrobkov.
Z vyššie
uvedeného vyplýva, že požiadavky na minimálny obsah alkoholu
alkoholických nápojov nesledujú cieľ, ktorý by spočíval vo všeobecnom
záujme a ktorý by mal prednosť pred požiadavkami voľného obehu
tovarov, ktorý je jedným zo základných pravidiel Spoločenstva.
Praktický
účinok požiadaviek tohto druhu spočíva hlavne v zabezpečení výhody
pre alkoholické nápoje s vysokým obsahom alkoholu, čím sa
z domáceho trhu vylúčia výrobky z ostatných členských štátov,
ktoré nespĺňajú túto požiadavku.
Preto sa
zdá, že jednostranná požiadavka uložená predpisom jedného členského
štátu na minimálny obsah alkoholu na účely predaja alkoholických nápojov
tvorí prekážku obchodu, ktorá je nezlučiteľná s ustanoveniami
článku 30 Zmluvy.
Preto neexistuje žiadny
závažný dôvod, prečo by sa alkoholické nápoje, pokiaľ sú legálne
vyrábané a uvedené na trh v niektorom členskom štáte, nemohli
uviesť na trh iných členských štátov a prečo by sa na ne mal
vzťahovať zákonom stanovený zákaz uvádzania na trh nápojov s nižším
obsahom alkoholu, ako je limit stanovený vnútroštátnym predpisom.
Na
prvú otázku treba preto odpovedať tak, že pod pojmom „opatrenia
s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia dovozu“ uvedeným
v článku 30 Zmluvy treba rozumieť, že zákaz uvedený v tomto
článku sa vzťahuje aj na stanovenie minimálneho obsahu alkoholu
v alkoholických nápojoch určených na ľudskú spotrebu právnym
predpisom niektorého členského štátu, pokiaľ ide o dovoz
alkoholických nápojov legálne vyrábaných a uvedených na trh
v inom členskom štáte.

O trovách
Vláda
Dánskeho kráľovstva, Spolkovej republiky Nemecko a Komisia
Európskych spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im
vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu
dvoru.
Vzhľadom na to, že konanie pred
Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred Hessisches Finanzgericht,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených uznesením
Hessisches Finanzgericht z 28. apríla 1978 takto:
Pod
pojmom „opatrenia s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia
dovozu“ uvedeným v článku 30 Zmluvy EHS treba rozumieť, že zákaz
uvedený v tomto článku sa vzťahuje aj na stanovenie minimálneho
obsahu alkoholu v alkoholických nápojoch určených na ľudskú
spotrebu právnym predpisom niektorého členského štátu, pokiaľ ide
o dovoz alkoholických nápojov legálne vyrábaných a uvedených
na trh v inom členskom štáte.
Kutscher
Mertens de Wilmars      Mackenzie Stuart      Donner
Pescatore
Sørensen
O’Keeffe      Bosco
Touffait
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 20. februára 1979.
Tajomník

Predseda
A. Van Houtte

H. Kutscher
*
Jazyk konania: nemčina.