CELEX: 62004CJ0148
Megsemmisítés iránti kereset
2002/581/EK határozat
Bankoknak nyújtott adókedvezmények
Határozat indokolása
Állami támogatásnak minősítés
Feltételek
Közös piaccal való összeegyeztethetőség
Feltételek
EK 87. cikk (3) bekezdésének b) és c) pontja
Közös európai érdeket szolgáló fontos projekt
Egyes tevékenységek fejlesztése
Korábban nyújtott adókedvezmények
Támogatás visszatérítése
A bizalomvédelem elve
A jogbiztonság elve
Az arányosság elve

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Olaszország által a bankok javára létrehozott állami támogatási rendszerre vonatkozó
2001. december 11‑i 2002/581/EK bizottsági határozat (HL 2002. L 184., 27. o.; a továbbiakban: megtámadott határozat) érvényességére,
valamint az EK 87. és az azt követő cikkek, az EK‑Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról
szóló, 1999. március 22‑i 659/1999 tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339.o.)
14. cikkének és a közösségi jog általános elveinek értelmezésére vonatkozik.
2       E kérelmet azon eljárás keretében nyújtották be, amelyet az Unicredito Ita1iano Spa (székhelye: Genova [Olaszország], a továbbiakban:
Unicredito) indított az Agenzia delle Entrate, Ufficio Genova 1 ellen azon adókedvezmény tárgyában, amelyben az Unicredito
részesült az 1998‑as, 1999‑es és 2000‑es üzleti években.

I – A nemzeti jogi háttér
3       Olaszország a bankrendszer reformját az állami hitelintézetek pénzügyi támogatásának szerkezetátalakítására és megszilárdítására
vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1990. július 30‑i 218. sz. törvénnyel (GURI 182. sz., 1990. augusztus 6.,
8. o., a továbbiakban: 218/90. sz. törvény) hajtotta végre.
4       Ez a törvény lehetővé tette az állami hitelintézetek részvénytársasággá történő átalakítását. E célból felhatalmazott egy
állami bankot, hogy ruházza át a bankintézetet egy részvénytársaságnak, különválasztva az átruházó – a gyakorlatban „banki
alapítványnak” nevezett – jogi személyt (a továbbiakban: banki alapítvány), a részesedések birtokosát, a banki tevékenységre
kizárólagosan jogosult, kedvezményezett részvénytársaságtól. A banki alapítvány kezeli a banki társaságban meglévő részesedést,
és a keletkező tőkejövedelmet társadalmi célokra használja fel.
5       A többek között a 218/90. sz. törvény 7. cikkének (6) bekezdésében megállapított határidő meghosszabbításáról szóló, 1993.
november 26‑i 489. sz. törvény (GURI 284. sz., 1993. december 3., 4. o., a továbbiakban: 489/83. sz. törvény) 2. cikke kötelezővé
tette az állami bankintézetek legkésőbb 1994. június 30‑ig történő részvénytársasággá alakítását.
6       A kormánynak az 1990. november 20‑i 356. sz. törvényrendelet 11. cikkének (1) bekezdése szerinti szervezetek polgári jogi
és adójogi újraszabályozására, valamint a banki szerkezetátalakítás folyamatának adójogi újraszabályozására adott felhatalmazásról
szóló, 1998. december 23‑i 461. sz. törvény (GURI 4. sz., 1999. január 7., 4. o., a továbbiakban: 461/98. sz. törvény) felhatalmazta
az olasz kormányt a bankszektorra és különösen a szerkezetátalakításra vonatkozó rendelkezések újraszabályozására.
7       Az 1998. december 23‑i 461. sz. törvény 1. cikke alapján a 1990. november 20‑i 356. sz. törvényrendelet 11. cikkének (1) bekezdése
szerinti szervezetek polgári jogi és adójogi szabályozásáról, valamint a banki szerkezetátalakítás folyamatának adójogi szabályozásáról
szóló, 1999. május 17‑i 153. sz. törvényrendelet (GURI 125. sz., 1999. május 31., 4. o., a továbbiakban: 153/99 rendelet)
teljesítette a 461/98. sz. törvényben adott felhatalmazást.
8       A rendelet 22. cikkének (1) bekezdése és 23. cikkének (1) bekezdése vezette be azon adókedvezményt, amely az egyesülést vagy
hasonló átalakulást végrehajtó bankok esetében a jövedelemadó-kulcs (IRPEG) 12,5%‑ra csökkentésének (a továbbiakban: adócsökkentés)
felelt meg öt egymást követő adóévben, amennyiben a nyereségből három évig fel nem osztható külön tartalékot képeznek. A külön
tartalékot képező nyereség nem haladhatja meg az egyesülésben vagy hasonló átalakulásban részt vett bankok követeléseinek
és tartozásainak összege és az ebben a műveletben részt vett legnagyobb bank követeléseinek és tartozásainak összege közötti
különbség 1,2%‑át.

II – Az alapeljárás előzményei
9       Egy parlamenti kérdés nyomán az Európai Közösségek Bizottsága az állami támogatásokra vonatkozó hatáskörében 1999. március
24‑én írott levelében kérte az olasz kormányt, hogy szolgáltasson adatokat a 461/98. sz. törvény hatályának és alkalmazási
körének értékeléséhez.
10     1999. június 24‑i és július 2‑i levelükkel az olasz hatóságok megadták az erre a törvényre és a 153/99 rendeletre vonatkozó
adatokat.
11     2000. március 23‑i levelével a Bizottság értesítette az olasz hatóságokat, hogy a 461/98 sz. törvény és a 153/99 rendelet
szerinte támogatási elemeket tartalmaz, és felszólította őket, hogy ne hajtsák végre a szóban forgó intézkedéseket. 2000.
április 12‑én az olasz hatóságok arról tájékoztatták a Bizottságot, hogy felfüggesztették az intézkedések végrehajtását, majd
2000. június 14‑én további adatokat bocsátottak rendelkezésére.
12     Az olasz hatóságok az 1998‑ban, 1999‑ben és 2000‑ben végrehajtott 76 ügyletnél elméletileg legfeljebb 5358 milliárd ITL, azaz
2767 millió EUR összegre becsülték a jövedelemadó-csökkentés címén szerzett adókedvezmények összértékét.
13     2000. október 25‑i levelével a Bizottság értesítette az olasz kormányt az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárás megindításáról.
Ezt a határozatot közzétették az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
(HL 2001. C 44., 2. o.).
14     Az eljárás befejeztével a Bizottság azt állapította meg, hogy az Olasz Köztársaság az EK 88. cikk (3) bekezdését megsértve,
jogtalanul hajtotta végre a 461/98. sz. törvényt és a 153/99 rendeletet. Úgy ítélte meg, hogy – a 153/99 rendelet 27. cikkének
(2) bekezdésében megállapított intézkedést kivéve – a végrehajtott adóintézkedések a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami
támogatási rendszert alkotnak. Az ilyen intézkedések a bankoknak kedveznek, mivel azok így méretüket növelhetik, és alacsonyabb
költséggel juthatnak a méretgazdaságosság előnyeihez.
15     Következésképpen a Bizottság elfogadta a megtámadott határozatot, amelyben kitért arra, hogy a 461/98. sz. törvény és a 153/99
rendelet a banki alapítványok javára is nyújtott adókedvezményeket, de ezeket a kedvezményeket a határozatban nem vizsgálta.
16     A megtámadott határozat a következőket állapítja meg:

„1. cikk
[…]Az Olaszország által a [461/98. sz. törvény] és a [153/99 rendelet] alapján, különösen a [153/99 rendelet] 22. cikkének
(1) bekezdése, 23. cikkének (1) bekezdése alapján végrehajtott állami támogatási rendszerek összeegyeztethetetlenek a közös
piaccal.
[…]

3. cikk
Olaszország hatályon kívül helyezi az 1. cikkben foglalt támogatási rendszereket.

4. cikk
1.      Olaszország minden szükséges intézkedést megtesz az 1. cikkben említett, a kedvezményezettnek jogellenesen rendelkezésére
bocsátott támogatás behajtására.
2.      A behajtást haladék nélkül és a nemzeti jog értelmében lefolytatható eljárásoknak megfelelően végre kell hajtani, amennyiben
ezek megengedik e határozat azonnali és hatásos végrehajtását. A behajtandó összegek a kedvezményezett rendelkezésére bocsátása
napjától a tényleges behajtásukig terjedő teljes időszak alatt kamatoznak. Az alkalmazandó kamatláb a regionális támogatás
támogatástartalmának kiszámítására használt referencia-kamatláb.
[…]”
17     A fent említett határozat végrehajtásaként a 2002. június 15‑i 112. sz. törvénnyé (GURI 139. sz., 2002. június 15., 3. o.)
alakított, a visszatérítéssel, a gyógyszerek költségképzési rendszerének racionalizálásával, a közösségi jogi kötelezettségekkel,
az értékpapírosítással, a vagyonértékeléssel és az infrastruktúra finanszírozásával kapcsolatos sürgős pénz- és adóügyi rendelkezésekről
szóló, 2002. április 15‑i 63. sz. törvényrendelet (GURI 90. sz., 2002. április 17., 5. o.) 5. cikke felfüggesztette a bankoknak
a 461/98. sz. törvény értelmében nyújtott adókedvezményt, így az adócsökkentést.
18     A 2003. február 21‑i 27. sz. törvénnyé (GURI 44. sz., általános melléklet, 2003. február 22.) alakított, a közösségi jogi
és adóügyi kötelezettségekkel, a visszatérítéssel és a könyvvitellel kapcsolatos sürgős rendelkezésekről szóló, 2002. december
24‑i 282. sz. törvényrendelet (GURI 301. sz., 2002. december 24.; a továbbiakban: 282/02 rendelet) kötelezte a támogatásban
részesülő bankokat, hogy legkésőbb 2002. december 31‑ig fizessék ki a támogatási rendszer alapján be nem fizetett adó évi
5,5% kamattal megnövelt összegét.

III – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
19     Az Unicredito a 282/02 rendelet alapján kifizetett az adónak és a kamatoknak megfelelő 244 712 646,05 EUR összeget, amelyben
az adókedvezmény alapján az 1998‑as, 1999‑es és 2000‑es üzleti évben adócsökkentés formájában részesült.
20     2003. február 4‑én az ezen üzleti évekre kivetett adó visszafizetése iránti három kérelmet nyújtott be. Az Agenzia delle Entrate,
Ufficio Genova 1 hallgatólagos határozatával elutasította e kérelmeket.
21     Az Unicredito megtámadta e határozatokat a Commissione tributaria provinciale di Genova előtt, többek között azok jogellenességére
hivatkozva.
22     A kérdést előterjesztő bíróság úgy vélte, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem indokolt a 282/02 rendeletnek a bizalomvédelem,
a jogbiztonság és az arányosság közösségi elveivel való összeegyeztethetősége szempontjából.
23     Ami a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvét illeti, úgy véli, hogy a jövedelemadó csökkentése korábban a 218/90. sz. törvényben
az olasz bankrendszer privatizációjának folyamata során bevezetett rendelkezéssel a folyamatosság és kiterjesztés összefüggésébe
illeszkedik.
24     Arra hivatkozik, hogy a 218/90. sz. törvény 7. cikkének (3) bekezdése olyan intézkedést tartalmaz, amelynek előírásai lényegében
azonosak a 153/99 rendelet 22. cikkének (1) bekezdésében és 23. cikkének (1) bekezdésében foglaltakkal.
25     A kérdést előterjesztő bíróság azt állítja, hogy a korábbi intézkedés előnyösebb volt, mint a megtámadott határozatban leírt
adócsökkentés, amennyiben a külön tartalékba helyezett összegek tisztán és egyszerűen levonhatók és az adófizetés alól mentesítettek
voltak, nem csak csökkentett adókulccsal adóztak. Arra hivatkozik továbbá, hogy a külön tartalékba való átutalásokat öt egymást
követő adóévben lehetett teljesíteni, amelynek maximális összege a teljes időszakra nézve az egyesülésben vagy tőke-hozzájárulásban
részt vett bankok követeléseinek és tartozásainak összege és az egyesülésben vagy tőke-hozzájárulásban részt vett legnagyobb
bank utolsó mérlegében szereplő hasonló összeg közötti különbség 1,2%‑a.
26     A Bizottság azonban már megkezdte a 218/90. sz. törvény kifejezett vizsgálatát a Banco di Napolinak Olaszország által nyújtott
támogatást feltételesen engedélyező 1998. július 29‑i 1999/288/EK határozatának (HL 1999. L 116., 36. o.) és a Banco di Sicilia
és Sicilcassa szicíliai állami bankoknak Olaszország által nyújtott támogatást feltételesen engedélyező, 1999. november 10‑i
2000/600/EK határozatának (HL 2000. L 256., 21. o.) keretében. E határozatokban egyértelmű jelét adta, hogy elismeri a 218/90. sz.
törvény összeegyeztethetőségét az EK 87. cikkel.
27     Ezen túlmenően a 461/98. sz. törvény és a 153/99 rendelet által nyújtott adókedvezményekből való részesülés lehetősége egyike
volt azoknak az előfeltevéseknek, amelyekre a különböző bankok összefonódásaik gazdasági megvalósíthatóságának értékelését
alapították. E kedvezmények visszamenőleges megszüntetése – a kifizetések kért összegére tekintettel – megingatná pénzügyi
stabilitásukat, valamint méltánytalanul és utólagosan megváltoztatná a már végrehajtott üzleti döntéseik értékelésének tényeit.
A bizalomvédelem kizárja a megtámadott határozat visszamenőleges alkalmazását.
28     Ami az arányosság elvét illeti, a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a bankok – ügyleteiket máshogyan szervezve –
az általános adószabályokat végrehajthatták volna az adó rendszerének való megfelelés érdekében. A támogatás visszatérítésének
elrendelése végett az arányosság elve ezért az általános szabályok, valamint a 461/98. sz. törvény és a 153/99 rendelet szerinti
kedvező rendszer közötti összehasonlítást követeli meg.
29     A fentiek alapján a Commissione tributaria provinciale di Genova az eljárás felfüggesztéséről határozott, és a következő előzetes
döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket intézte a Bírósághoz:
„1)      Semmis‑e, illetve a közösségi joggal ellentétes‑e a [megtámadott határozat], amennyiben a bankokra vonatkozó [461/98. sz.]
törvény [és 153/99 rendelet] előírásai a Bizottság álláspontjával ellentétesen a közös piaccal összeegyeztethetők, vagy az
EK 87. cikk (3) bekezdésének b) vagy c) pontjában foglalt kivételek alá tartoznak?
2)      Semmis‑e, illetve a közösségi joggal ellentétes‑e különösen a [megtámadott határozat] 4. cikke, amennyiben a Bizottság
a)      megsértette az EK 253. cikk szerinti indokolási kötelezettséget, illetve
b)      megsértette a bizalomvédelem elvét, illetve
c)      megsértette az arányosság elvét?
3)      Vagylagosan, az EK 87. és azt követő cikkek, a [659/1999 rendelet] 14. cikke, valamint a közösségi jog általános elvei, különösen
[a bizalomvédelem, a jogbiztonság és az arányosság elvei] ellentétesek‑e a [282/02 rendelet] 1. cikkének alkalmazásával?

IV – A közösségi bíróság előtt folyamatban lévő egyéb eljárások
30     A Bíróság Hivatalához 2002. február 21‑én benyújtott keresetlevelével (C‑66/02. sz. ügy) az Olasz Köztársaság keresetet indított
az Európai Közösségek Bizottsága ellen a megtámadott határozat megsemmisítése iránt, amelyről a Bíróság külön ítéletet hoz
e napon.
31     Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága Hivatalához 2002. február 21‑én, illetve 2002. április 11‑én az Associazione bancaria
italiana (ABI) (T‑36/02. sz. ügy), a Banca Sanpaolo IMI Spa (T‑37/02. sz. ügy), a Banca Intesa Banca Commerciale italiana Spa
(T‑39/02. sz. ügy), a Banca di Roma Spa (T‑40/02. sz. ügy), a Mediocredito Centrale Spa (T‑41/02. sz. ügy), a Banca Monte
dei Paschi di Siena Spa (T‑42/02. sz. ügy), valamint a Compagnia di San Paolo Srl (T‑121/02. sz. ügy) szintén ugyanezen határozat
megsemmisítése iránt nyújtott be keresetet a Bizottság ellen. A Bizottság az Elsőfokú Bíróság előtt a kereset elfogadhatatlansága
iránt terjesztett elő kifogást, amelyet arra alapított, hogy a felpereseknél hiányzik az egyéni érdek, mivel a szóban forgó
támogatások nem egyéni támogatások, hanem egy támogatási program részei. Az Elsőfokú Bíróság 2003. július 9‑i végzéseivel
a Bíróságnak a C‑66/02. sz. ügyben hozandó ítéletének kihirdetéséig felfüggesztette a hét eljárást. A T‑36/02., T‑37/02.,
T‑39/02., T‑40/02., T‑41/02. és T‑42/02. sz. ügyekben a felperesek fellebbezést nyújtottak be a felfüggesztést elrendelő végzések
ellen. A Bíróság a C‑366/03. P.–C‑368/03. P., C‑390/03. P., C‑391/03. P. és C‑394/03. P. sz., ABI és társai kontra Bizottság
ügyben 2003. november 26‑án hozott végzésével (az EBHT‑ban nem tették közzé) elutasította ezeket a fellebbezéseket, mint nyilvánvalóan
elfogadhatatlanokat.

V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
32     Előzetesen meg kell állapítani, hogy bár a Bizottság írásbeli észrevételeiben hivatkozik az Unicredito – amely a megtámadott
határozatban vizsgált egyik intézkedés kedvezményezettje és amelyet az ABI képvisel az Elsőfokú Bíróság előtt a T‑36/02. sz.
ügyben – kérelmére tett előzetes döntéshozatalra utalás elfogadhatóságának kérdésére, elismeri, hogy ezen előzetes döntéshozatalra
utalás elfogadható az érdekelt bank helyzetére tekintettel. A Bizottság azonban az első kérdés elfogadhatatlanságára hivatkozik
(lásd a jelen ítélet 42. pontját).
33     Meg kell jegyezni ezt követően, hogy az alapeljárás tárgya azon három hallgatólagos határozat, amely elutasította az Unicreditónak
az 1998‑as, 1999‑es és 2000‑es üzleti évben kapott adókedvezménnyel kapcsolatos összegek visszafizetése iránti kérelmeit.
34     Amint azt a Bizottság hangsúlyozza, az alapeljárás nem érinti a 153/99 rendeletben előírt többi intézkedést, amelyeket szintén
megvizsgált a megtámadott határozatban, és amelyeket a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánított.
35     Emiatt az első két kérdést úgy kell értelmezni, hogy azok a megtámadott határozat 1. és 4. cikke érvényességének értékelésére
vonatkoznak, amennyiben csak az adócsökkentést érintik. A harmadik kérdést úgy kell értelmezni, miszerint az arra vonatkozik,
hogy az EK 87. és az azt követő cikkek, a 659/1999 tanácsi rendelet 14. cikke és a bizalomvédelem, a jogbiztonság és az arányosság
közösségi általános elvei kizárják a 282/02 rendelethez hasonló nemzeti intézkedéseket.

A – Az első kérdésről
36     A nemzeti bíróság első kérdésével – amely a második kérdéssel ellentétben nem érinti az EK 253. cikket – lényegében arra kíván
választ kapni, hogy az EK 87. cikkre tekintettel semmis‑e a megtámadott határozat 1. cikke, amennyiben a közös piaccal összeegyeztethetetlennek
nyilvánította az adócsökkentést.
1. A Bírósághoz benyújtott észrevételek
37     Az Unicredito azt állítja, hogy a 461/98. sz. törvény és a 153/99 rendelet képezi az olasz bankrendszer átalakítása és privatizációja
folyamatának folytatását és befejezését, amelyet 1990‑ben a 218/90. sz. törvénnyel kezdtek el.
38     Fenntartja, hogy a megtámadott határozat sérti az EK 87. cikk (1) bekezdését, valamint (3) bekezdésének b) és c) pontját,
amennyiben az adócsökkentés:
–       nem szelektív, hanem általános jellegű intézkedés, és az általa végzett megkülönböztetést indokolja az adórendszer természete
és belső felépítése;
–       nem érinti a tagállamok közötti kereskedelmet, és nem torzítja a versenyt, és nem fenyeget versenytorzítással;
–       tényét konkrétan meg kellett volna vizsgálni a megvalósított egyes ügyletek kapcsán;
–       tényét meg kellett volna vizsgálni a „
de minimis
támogatás” szempontjából, amely lehetőséget a Bizottság már az elején kizárta, bármiféle vizsgálat nélkül;
–       a közös piaccal összeegyeztethető, amennyiben közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósítását előmozdító támogatásnak
tekinthető, mivel az olasz bankrendszer privatizációjának részét képezi, illetve egyes gazdasági tevékenységek fejlődését
előmozdító támogatásnak tekinthető.
39     Az olasz kormány szintén úgy véli, hogy a megtámadott határozat semmis. Véleménye szerint az adókedvezmény nem valósít meg
jogellenes állami támogatást.
40     Az adókedvezmény a 218/90. sz. törvénnyel létrehozott korábbi gyakorlatával  folyamatosság és kiterjesztés összefüggésébe
illeszkedne, amely jelentősebb kedvezményekről rendelkezett, lényegében azonos feltételekkel. Célja az olasz állami bankok
privatizációjának megvalósítása volt, az olasz bankrendszer túlzott szegmentációjának megszüntetésével, amely az eredeti bankok
állami intézményi státuszának következménye volt, amelyet a 218/90. sz. törvény csak részben szüntetett meg.
41     Az olasz kormány hangsúlyozza, hogy az adócsökkentés a közösségi bankok olasz fiókjai által végzett ügyletekre is alkalmazandó.
42     A Bizottság úgy véli, hogy az első kérdés csak akkor fogadható el, ha a nemzeti bíróság arra kéri a Bíróságot, hogy helyettesítse
a Bizottság értékelését a sajátjával. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a támogatások vagy támogatási programok
közös piaccal való összeegyeztethetőségének értékelése a Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozik a közösségi bíróság felügyelete
alatt. Következésképpen a nemzeti bíróság nem kérheti a Bíróságot az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatalra utalás
keretében arra, hogy nyilatkozzon adott állami támogatás vagy támogatási program közös piaccal való összeegyeztethetőségéről
(a C‑297/01. sz., Sicilcassa és társai ügyben 2003. július 24‑én hozott végzés [EBHT 2003. I‑7849. o.] 47. pontja).
2. A Bíróság álláspontja
43     A Bizottság állításával ellentétesen, a kérdést előterjesztő bíróság nem kérte a Bíróságot, hogy értékelje a Bizottság helyett
az adócsökkentés közös piaccal való összeegyeztethetőségét. A feltett kérdés csupán a határozat érvényességének ellenőrzésére
vonatkozik, amelyet ténylegesen a Bizottság hozott az összeegyeztethetőségről. Így a kérdés elfogadható.
–       a) Az adócsökkentés szelektivitásáról
44     Az EK 87. cikk (1) bekezdése tiltja a „bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos áruk termelését előnyben részesítő” támogatásokat,
azaz a szelektív támogatásokat.
45     E rendelkezés vonatkozásában valamely állami támogatás szelektív lehet akkor is, ha az összes gazdasági ágazatot érinti (lásd
különösen a C‑75/97. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1999. június 17‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3671. o.] 33. pontját).
46     A jelen ügyben az adócsökkentés a banki ágazatra vonatkozik. Nem részesít kedvezményben más gazdasági ágazatokban működő vállalkozásokat.
47     A banki ágazaton belül továbbá kizárólag a szóban forgó ügyleteket végző vállalkozások részesülnek az előnyökből.
48     Anélkül, hogy értékelni kellene a továbbiakban, amint azt a Bizottság a vitatott határozat 33. pontjában állítja, hogy az
adócsökkentés a nagyméretű vállalkozásokat nagyobb mértékben támogatja, meg kell állapítani, miszerint ezen intézkedés szelektív
más gazdasági ágazatokhoz képest, és magában a banki ágazatban is.
49     Mivel nem alkalmazandó minden gazdasági szereplőre, nem tekinthető általános pénzügyi vagy gazdasági intézkedésnek.
50     Valójában kivételt teremt az általános adórendszerben. A kedvezményezett vállalkozások olyan adókedvezményben részesülnek,
amelyre nincs joguk e rendszer általános alkalmazása során, és amelyre nem tarthatnak igényt a más ágazatokban működő, hasonló
ügyleteket végző vállalkozások, vagy a banki ágazatban működő, a szóban forgó ügyleteket nem végző vállalkozások.
51     Az adócsökkentést nem indokolja a kérdéses adórendszer természete vagy belső felépítése (lásd hasonlóképpen a 173/73. sz.,
Olaszország kontra Bizottság ügyben 1974. július 2‑án hozott ítélet [EBHT 1974., 709. o.] 33. pontját). Az általános rendszert
nem igazítja a banki vállalkozások sajátos jellemzőihez. Az iratokból kiderül, hogy a nemzeti hatóságok kifejezetten úgy írták
le, mint amely javítja bizonyos vállalkozások versenyképességét az ágazat fejlődésének adott pontján.
52     Az adócsökkentés szelektivitásának hiányára alapított kifogás így nem megalapozott.
–       b) A tagállamok közötti kereskedelem érintettségéről és a versenytorzításról
53     Az EK 87. cikk (1) bekezdése az olyan támogatásokat tiltja, amelyek torzítják a versenyt, vagy azzal fenyegetnek, amennyiben
érintik a tagállamok közötti kereskedelmet.
54     E két feltétel értékelése keretében a Bizottságnak nem azt kell megállapítania, hogy a támogatásoknak tényleges hatása van
a tagállamok közötti kereskedelemre, hanem csak azt kell megvizsgálnia, hogy e támogatások képesek‑e hatást gyakorolni a kereskedelemre
és torzítani a versenyt (a C‑372/97. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑3679. o.] 44. pontja).
55     A támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét végső soron meg kell állapítani, ha kihatással van, vagy lehet
a Közösségen belüli kereskedelemre, illetve torzító hatással van, vagy lehet a versenyre.
56     Ha az állam által nyújtott támogatás valamely vállalkozás helyzetét megerősíti a Közösségen belüli kereskedelemben versenytársaival
szemben, a támogatást olyannak kell tekinteni, mint amely érinti ezt a kereskedelmet (lásd különösen a 730/79. sz., Philip
Morris kontra Bizottság ügyben 1980. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 1980., 2671. o.] 11. pontját; a C‑53/00. sz. Ferring-ügyben
2001. november 22‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9067. o.] 21. pontját és a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság
ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet 52. pontját).
57     Ezzel kapcsolatban az a körülmény, hogy valamely gazdasági ágazatot közösségi szinten liberalizálnak, eleget tesz annak a
feltételnek, hogy a támogatásnak tényleges vagy potenciális hatást gyakorolnia a versenyre, illetve a tagállamok közötti kereskedelemre
(lásd a C‑409/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2003. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1487. o.] 75. pontját).
58     Egyébként nem szükséges, hogy a kedvezményezett vállalkozás saját maga részt vegyen a Közösségen belüli kereskedelemben. Ugyanis,
amikor a tagállam támogatást nyújt valamely vállalkozásnak, a belföldi tevékenység ugyanazon a szinten maradhat, vagy növekedhet,
ezáltal a többi tagállamban letelepedett vállalkozásoknak az e tagállam piacára való belépési esélyei csökkennek (lásd ilyen
értelemben különösen a C‑310/99. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2289. o.]
84. pontját). Másrészt pedig az olyan vállalkozás megerősítése, amely addig nem vett részt a Közösségen belüli kereskedelemben,
olyan helyzetbe hozhatja azt, hogy más tagállam piacára be tud lépni.
59     A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az adócsökkentés megerősíti a kedvezményezett vállalkozás helyzetét a Közösségen
belüli kereskedelemben részt vevő vállalkozásokkal szemben.
60     Úgyszintén meg kell állapítani, hogy a pénzügyi szolgáltatások ágazatában közösségi szinten fontos liberalizációs folyamat
ment végbe, amely fokozta már a szerződésben előirányzott, a tőke szabad áramlásából eredő versenyt.
61     Az iratokból azonban kiderül, hogy az adócsökkentés – annak elfogadásakor – a 461/98. sz. törvény alapjául szolgáló törvényjavaslat
indokolásában annak megakadályozása eszközeként szerepelt, hogy az olasz bankrendszernek az európai versenytársaival szembeni
jelentős késése miatt a monetáris unió megvalósítása az olasz rendszer felbomlásához vezessen a legerősebb európai bankok
javára.
62     Az adócsökkentéssel az Olaszországban letelepedett piaci szereplőknek nyújtott versenyelőny alkalmas arra, hogy megnehezítse
az olasz piacra való bejutást a többi tagállam piaci szereplői számára, és hogy megkönnyítse az Olaszországban letelepedett
piaci szereplők bejutását más piacokra.
63     Az a körülmény, amelyre az olasz kormány hivatkozik, miszerint az adócsökkentéshez Olaszországban más tagállamok bankjainak
a fióktelepei is hozzájuthattak, nem akadályozza meg e hatásokat.
64     Következésképpen meg kell állapítani, hogy a tagállamok közötti kereskedelem érintettségének és a versenytorzításnak a hiányára
alapított kifogások így nem megalapozottak.
c) A végrehajtott intézkedések egyenkénti konkrét bizottsági vizsgálatának elmaradásáról
65     Nem vitatott, hogy az Olasz Köztársaság nem jelentette be a Bizottságnak:
–       a meghatározott bankoknak nyújtott egyedi támogatásokat;
–       a 461/98. sz. törvényt és a 153/99 rendeletet, mint támogatási programot.
66     A Bizottság hivatalból megindította az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást a 461/98. sz. törvénnyel és a 153/99 rendelettel
kapcsolatban, amelyeket mint támogatási programot vizsgált.
67     A támogatási programok esetén a Bizottság arra szorítkozhat, hogy a kérdéses rendszer jellemzőit tanulmányozza, anélkül hogy
köteles lenne minden egyes alkalmazási esetet megvizsgálni (lásd különösen a C‑15/98. és C‑105/99. sz., Olaszország és Sardegna
Lines kontra Bizottság ügyben 2000. október 19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑8855. o.] 51. pontját és a C‑278/00. sz., Görögország
kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3997. o.] 24. pontját), annak megállapítása érdekében,
hogy e rendszer támogatási elemeket tartalmaz‑e.
68     Az adócsökkentéssel járó intézkedések egyenkénti bizottsági vizsgálatának elmaradására alapított kifogás így nem megalapozott.
d) Az adócsökkentés „
de minimis
támogatás” fogalma szempontjából való vizsgálatáról
69     Mivel a Bizottság a támogatási programot, nem pedig az egyedi támogatásokat vizsgálta, nem volt köteles a rendszer alkalmazásának
minden egyedi esetét megvizsgálni, hogy nem lépték‑e túl a
de minimis
támogatásokról szóló 96/C 68/06 közleményben (HL 1996. C 68., 9. o.) leírt
de minimis
támogatás legmagasabb összegét.
70     Az adócsökkentés „
de minimis
támogatás” fogalma szempontjából való vizsgálatának elmaradására alapított kifogás így nem megalapozott.
e) Az EK 87. cikk (3) bekezdése b) és c) pontjának alkalmazásáról
71     Fel kell idézni először is, hogy a Bizottság az EK 87. cikk (3) bekezdésének alkalmazása során széles körű mérlegelési joggal
rendelkezik, amelynek gyakorlása gazdasági és szociális szempontok közösségi összefüggésekben történő értékelését feltételezi.
A Bíróság – e döntési szabadság gyakorlásának jogszerűségét vizsgálva – nem helyettesítheti a hatáskörrel rendelkező hatóság
értékelését saját értékelésével, hanem csak annak vizsgálatára szorítkozhat, hogy az előbbi értékelés során nyilvánvaló hiba
vagy hatáskörrel való visszaélés történt‑e (lásd a Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet
[EBHT 2002., I‑11 949. o.] 41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
i) A „közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósítását előmozdító támogatások” fogalmáról
72     Az EK 87. cikk (3) bekezdésének b) pontja lehetőséget ad arra, hogy a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítson
valamely közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósítását előmozdító támogatást.
73     A vitatott határozat indokolásának 45. pontjában a Bizottság leírja, hogy a szóban forgó intézkedések célja az olasz bankrendszer
megerősítése volt, és főként valamely tagállam gazdasági szereplőit részesítette kedvezményekben, és nem a Közösség egészét.
74     Ezzel kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy a 461/98. sz. törvény alapjául szolgáló törvényjavaslat indokolásából kiderül,
hogy az adócsökkentés célja lényegében az Olaszországban letelepedett piaci szereplők versenyképességének javítása volt, a
hazai piacon való versenyhelyzetük megerősítése érdekében.
75     Következésképpen a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát azáltal, hogy kizárta a „közös európai érdeket
szolgáló projekt” minősítést.
76     Az Unicredito és az olasz kormány nem hivatkozhat arra eredményesen, hogy a vitatott intézkedések a privatizáció folyamatának
keretében történtek, amely közös európai érdeket szolgáló projektet képezhet.
77     Valamely tagállam által indított privatizációs folyamatot ugyanis nem lehet önmagában közös európai érdeket szolgáló projektnek
tekinteni.
78     Ebből következik, hogy az EK 87. cikk (3) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított kifogás így nem megalapozott.
ii) „Az egyes gazdasági tevékenységek fejlődését előmozdító támogatások” fogalmáról
79     Az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja lehetőséget ad arra, hogy a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítson
egyes gazdasági tevékenységek fejlődését előmozdító támogatásokat.
80     A vitatott határozat indokolásának 47. pontjában a Bizottság leírja, hogy a támogatási program egyik jellemzője sem tekinthető
olyannak, ami alapján azt összeegyeztethetőnek lehetne nyilvánítani a közös piaccal az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja
alapján.
81     A Bizottság hangsúlyozza, hogy szerinte e rendelkezésben szereplő feltétel nem teljesül, miszerint az ilyen támogatás nem
befolyásolhatja hátrányosan a kereskedelmi feltételeket a közös érdekkel ellentétes mértékben.
82     A Bizottság azáltal, hogy az utóbbi ponttal kapcsolatban leírta különösen azt, miszerint az adócsökkentés lényegében a kedvezményezettek
versenyképességének javításával járt egy olyan ágazatban, amelyet erős nemzetközi verseny jellemez, és mivel korábban hangsúlyozta,
hogy a támogatás a kedvezményezettek helyzetét megerősíti az abban nem részesülő versenytársaival szemben, a Bizottság hallgatólagosan
kizárja, hogy az adócsökkentés célja általában a banki tevékenység fejlesztése lenne.
83     A korábbi kifogások vizsgálata során leírt jogalapok figyelembevételével, az adócsökkentés jellemzői kapcsán el kell ismerni,
hogy a Bizottság ezen elemzése nem származik nyilvánvaló mérlegelési hibából.
84     Ebből következik, hogy az EK 87. cikk (3) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított kifogás így nem megalapozott.

B – A második kérdésről
85     A nemzeti bíróság második kérdésével – az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolására tekintettel – lényegében arra
szeretne választ kapni, hogy semmis‑e a megtámadott határozat 4. cikke, mivel a benne foglalt visszatérítési rendelkezést
nem támasztja alá az EK 253. cikknek megfelelő indokolás, és mivel megsérti a bizalomvédelem, a jogbiztonság és az arányosság
elvét.
1. A Bíróság előtt előadott észrevételek
86     Az Unicredito úgy véli, hogy a Bizottság nem indokolta kellőképpen azon döntését, miért nem élt a 659/1999 rendelet 14. cikkének
(1) bekezdésében foglalt lehetőséggel, hogy nem követeli meg a támogatás visszatérítését, amennyiben a visszatérítés ellentétes
lenne a bizalomvédelem közösségi jogi alapelvével.
87     Az Unicredito fenntartja, hogy a Bizottság jogszerűnek tekintette a 218/90. sz. törvényt, és a 461/98. sz. törvény tartalma
teljes mértékben megfelel az előbbiének. Következésképpen az Olasz Köztársaságnak részesülnie kellett volna abban a kedvezményben,
hogy a 461/98. sz. törvény jogszerűségét vélelmezik.
88     Az alapügy felperese a 218/90. sz. törvény elfogadása óta eltelt időre hivatkozik.
89     A Bizottságnak az e törvénnyel kapcsolatos magatartása a bizalomvédelem „kivételes” esetét képezi, amely felmenti a kedvezményezetteket,
akiket megfosztottak a támogatás visszafizetésének lehetőségétől.
90     A 218/90. sz. törvény 7. cikkének (3) bekezdésében szereplő intézkedés alapján nem keletkezhet jogos bizalom, amely lényegében
az adócsökkentés alkalmazási módszerével azonos módszert foglalja magában.
91     Az a körülmény nem támaszthatja alá a jogos bizalmat, hogy a bankokra vonatkozóan a vitatott határozatban vizsgált adóügyi
intézkedések által kedvezményben részesített összes ügyletet a Banca d’Italiának kellett engedélyeznie, amely a versenyjog
szabályainak a banki ágazatban történő betartatásáért felelős hatóság.
92     A jelen ügy körülményei között a Bizottság megsértette a jogbiztonság elvét azáltal, hogy nem vette figyelembe a jelentős
belföldi jogvita valós veszélyét.
93     Az Unicredito megerősíti, hogy a 659/1999 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésére tekintettel a Bizottságnak tiszteletben kellett
volna tartania az arányosság elvét a visszatérítés elrendelésének szakaszában.
94     A támogatás nem részletekben történő, hanem teljes, végleges és azonnali visszatérítésének az elrendelésével a Bizottság nem
ezen elvvel összhangban rendezte a helyzetet.
95     A Bizottságnak össze kellett volna hasonlítania az adócsökkentést azokkal az előnyökkel, amelyekben a bankok az általános
adórendszer alapján részesülhettek volna, ha az ügyleteiket más struktúra alapján hajtották volna végre.
96     Az olasz kormány fenntartja, hogy az adócsökkentést megelőzően a 218/90. sz. törvény megfelelő rendelkezései, nevezetesen
a 7. cikk (3) bekezdésének az EK 87. cikk alapján vizsgált jogszerűsége nem volt vitatott.
97     A Bizottság úgy véli, hogy a vitatott határozatban behatóan megvizsgálta a támogatás visszatérítésének kérdését. Hozzáteszi,
hogy az ítélkezési gyakorlat szerint nem is köteles különösképpen indokolni azon hatáskörének gyakorlását, hogy kötelezheti
a nemzeti hatóságokat a támogatás visszatérítésére.
98     Ezt meghaladóan a Bizottság úgy véli, hogy a bizalomvédelem, a jogbiztonság és az arányosság elvének megsértésére alapított
kifogások nem megalapozottak.
2. A Bíróság álláspontja
a) A visszatérítési rendelkezés indokolásáról
99     Az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettséget alapvetően az ügy körülményei alapján kell értékelni, többek között a
jogi aktus tartalma, a hivatkozott indokok természete, a címzetteknek a magyarázathoz fűződő érdeke alapján. Az állami támogatási
ügyekben azonban, ha az EK 88. cikk (3) bekezdésének rendelkezéseivel ellentétesen a támogatást már odaítélték, a Bizottság,
amelynek hatáskörébe tartozik a nemzeti hatóságokat a támogatás visszatéríttetésére kötelezni, nem köteles különös indokokkal
alátámasztani hatásköre gyakorlását (a fent hivatkozott Belgium kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 81‑82. pontja; az Olaszország
kontra Bizottság ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet 106. pontja és az Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április
29‑én hozott ítélet 129. pontja).
100   Nem vitatott, hogy az Olasz Köztársaság nem jelentette be a Bizottságnak az adócsökkentést előirányzó rendszert annak végrehajtása
előtt.
101   A Bizottság így nem volt köteles ismertetni a visszatérítési rendelkezést alátámasztó különös indokokat.
102   Úgy tűnik mindenesetre – az alapügy felperesének állításával ellentétesen –, hogy a vitatott határozat indokolásának 49–57.
és 62. pontja a szóban forgó támogatás visszatérítésére kötelező bizottsági határozat részletes indokolását tartalmazza a
659/1999 rendelet 14. cikkére és a bizalomvédelem elvére tekintettel.
103   A visszatérítési rendelkezés nem megfelelő indokolására alapított kifogás így nem fogadható el.
b) A bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésére alapított kifogásról
104   Mivel az EK 88. cikk kötelező jelleggel előírja a Bizottság számára az állami támogatások ellenőrzését, valamely támogatás
által kedvezményezett vállalkozásnak főszabály szerint akkor lehet jogos bizalma a támogatás szabályszerűségével kapcsolatban,
ha azt az e cikkben előírt eljárás betartásával nyújtották, másrészről pedig a gondos gazdasági szereplő rendszerint meg tud
arról bizonyosodni, hogy az eljárást betartották‑e. Különösen akkor nem állhatott fenn a támogatás címzettjének az adott időpontban
arra vonatkozó jogos bizalma, hogy a támogatást jogszerűen nyújtották, ha a támogatást az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével
úgy nyújtják, hogy a Bizottságnak nem jelentik be előzetesen (a C‑183/02. P. és C‑187/02. P. sz., Demesa és Territorio Histórico
de Álava kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. november 11‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10 609. o.] 44–45. pontja,
valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Sem a szóban forgó tagállam, sem az érintett gazdasági szereplő nem hivatkozhat
később a jogbiztonság elvére, hogy megakadályozza a támogatás visszatérítését, mivel a belföldi jogvita veszélye, amelyre
az Unicredito hivatkozik, már a támogatás végrehajtásának időpontjában előre látható volt.
105   Nem vitatott, hogy a 218/90. sz. törvényben foglalt intézkedéseket soha nem jelentették be a Bizottságnak. Ami azon állítást
illeti, miszerint e törvény 7. cikkének (3) bekezdésében leírt intézkedés lényegében megfelel az adócsökkentésnek, elegendő
azt megjegyezni, hogy a hivatkozott intézkedést a Bizottság nem vizsgálta meg. Ebben az összefüggésben az e törvény elfogadása
óta eltelt idő, amelyre az Unicredito hivatkozik, nem bír jelentőséggel. Ezen túlmenően, még ha az egymást követő két intézkedés
egymással a folyamatosság és kiterjesztés összefüggésébe is illeszkedik, ahogyan azt a kérdést előterjesztő bíróság gondolja,
az a körülmény lényegtelen, hogy a Bizottság nem járt el a korábbi ellen, mivel a jelen ügyben kérdéses rendszer – a korábbitól
függetlenül vizsgálva – bizonyos vállalkozásokat előnyben részesít (lásd ilyen értelemben az 57/86. sz., Görögország kontra
Bizottság ügyben 1988. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 1988., 2855. o.] 10. pontját).
106   Ami a kérdést előterjesztő bíróság által említett 1999/288 és 2000/600 határozatot illeti (lásd a jelen ítélet 26. pontját),
meg kell jegyezni, hogy azok név szerint azonosított bankok számára nyújtott támogatásokról szólnak, és más intézkedésekre
vonatkoznak, mint amelyek a jelen ügyben kérdésesek, nevezetesen a tőkeemelésre, a Banca d’Italia által nyújtott hitelekre,
a kincstári részvétellel működő bank tőkéjéhez való hozzájárulásra és a vállalkozás, üzlet vagy vagyoni eszközök átruházásához
kapcsolódó adókedvezményekre. Az a körülmény, hogy adott esetben a Bizottság a 218/90. sz. törvényben foglalt bizonyos intézkedéseket
nem minősített a közös piaccal összeegyeztethetetlennek, nem jelenti azt, hogy az e törvényben foglalt összes intézkedéssel
kapcsolatban pozitív döntést hozott volna.
107   Ami az engedélyeket illeti, amelyeket az alapeljárás felperese szerint a Banca d’Italia a bankok javára szóló adócsökkentéssel
járó összes ügyletnél megadott, fel kell idézni, hogy valamely támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének értékelése
a Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozik, és így a gondos gazdasági szereplő nem eredeztethet jogos bizalmat olyan határozatból,
amely nem ettől az intézménytől származik.
108   Végül pedig nem lehet eredményesen arra hivatkozni, hogy az adócsökkentés formájában nyújtott támogatás visszatérítése a bizalomvédelem
elvébe ütközne, mivel az érintett bankok ezeket a támogatásokat figyelembe vették az általuk végzett ügyletek megvalósíthatóságának
értékelésekor.
109   Az EK 88. cikk (3) bekezdésében előírt eljárás betartása nélkül nyújtott támogatás visszatérítése előre látható kockázatot
jelent a kedvezményezett gazdasági szereplők számára.
110   Ezen túlmenően, amint azt a Bizottság állítja, a jogellenes támogatásban részesülő vállalkozások általában tekintetbe veszik
annak összegét gazdasági döntéseikben, és a támogatás későbbi visszatérítése általánosságban kedvezőtlen hatást gyakorol pénzügyeikre.
Ha az ilyen helyzet megakadályozhatná a behajtást, a kedvezményezettek majdnem minden esetben véglegesen megkapnák a támogatást,
és ez megfosztaná az állami támogatások közösségi ellenőrzését annak hatékonyságától.
111   A fent ismertetett tényekre tekintettel az Unicredito nem élhet azzal a lehetőséggel, hogy a jogellenes támogatás kedvezményezettjeként
olyan kivételes körülményekre hivatkozzon, amelyek alapján jogosan bízhatott abban, hogy a támogatást szabályszerűen nyújtották
(lásd a fent hivatkozott Demesa és Territorio Histórico de Álava kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 51. pontját).
112   Meg kell állapítani végeredményben, hogy a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésére alapított kifogás nem megalapozott.
c) Az arányosság elvének megsértésére alapított kifogásról
113   A jogellenes támogatás visszatérítés útján történő megszüntetése a jogellenesség megállapításának logikus következménye. A
korábbi helyzet visszaállítása érdekében való visszatéríttetés főszabály szerint nem tekinthető aránytalan intézkedésnek a
Szerződésnek az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezései céljaihoz képest. A visszatérítéssel a kedvezményezett elveszti
azt az előnyét, amelyet a piacon versenytársaival szemben élvezett, és a támogatás odaítélése előtti helyzet helyreáll (lásd
az Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet 103–104. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
114   A visszatérítendő összeget nem lehet az olyan ügyletek figyelembevételével meghatározni, amelyeket a vállalkozások végrehajthattak
volna, ha nem a támogatott ügyleti forma mellett döntöttek volna.
115   E döntést valójában a támogatások visszatérítése kockázatának tudatában hozták, amelyeket az EK 88. cikk (3) bekezdésében
előírt eljárás betartása nélkül nyújtottak.
116   E vállalkozások elkerülhették volna e kockázatot, ha rögtön másképpen strukturált ügyletek mellett döntenek.
117   Ezen túlmenően, a korábbi helyzet helyreállítása az alapügyéhez hasonló körülmények között azt jelenti, hogy amennyire lehetséges,
vissza kell térni ahhoz az állapothoz, amely akkor következett volna be, ha a szóban forgó ügyleteket adócsökkentés nélkül
hajtották volna végre.
118   E helyreállítás nem a múlt rekonstruálását jelenti hipotetikus tények alapján, mint az érdekelt gazdasági szereplők sokféle
döntései, annál is inkább, mivel a ténylegesen támogatott ügyletek visszafordíthatatlannak bizonyulhatnak.
119   Az eredeti állapot helyreállítása csak azon adójogi bánásmód figyelembevételére ad lehetőséget a támogatás nemzeti hatóságok
általi visszatéríttetésének szakaszában, amely adott esetben kedvezőbb, mint az általános szabályok szerinti elbánás, amelyet
a jogellenes támogatás hiányában és a közösségi joggal összhangban lévő belső szabályok értelmében a ténylegesen teljesített
ügylet címén nyújtottak
120   Az arányosság elvének sérelmére alapított kifogás így nem megalapozott.
121   A fenti megfontolások teljességéből következik, hogy az első két kérdés vizsgálata nem tárt fel olyan tényeket, amelyek a
vitatott határozat érvényességét érintenék.

C – A harmadik kérdésről
122   A nemzeti bíróság harmadik kérdésével lényegében arra szeretne választ kapni, hogy az EK 87. és azt követő cikkekkel, a 659/1999
rendelet 14. cikkével, valamint a bizalomvédelem, a jogbiztonság és az arányosság elveivel ellentétes‑e a támogatást a közös
piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító bizottsági határozat végrehajtásaként a támogatás visszatérítését elrendelő nemzeti
intézkedés, amelynek ugyanezen rendelkezések és alapelvek szempontjából való vizsgálata nem tárt fel olyan tényeket, amelyek
az érvényességét érintenék.
123   Ezzel kapcsolatban elegendő azt megállapítani, hogy a bizottsági határozat végrehajtásaként a támogatás visszatérítését elrendelő
nemzeti intézkedés jogellenes, ha e határozat a közösségi jog valamely szabályával ellentétes.
124   Ebből az következik, ennek ellenkezőjét tekintve, hogy ha a tiltó bizottsági határozatnak a közösségi joggal kapcsolatos vizsgálata
nem tár fel olyan tényt, amely az érvényességét befolyásolná, a szóban forgó bizottsági határozat végrehajtásaként elfogadott
nemzeti intézkedés nem lehet ellentétes a fent említett szabályokkal.
125   A harmadik kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy az EK 87. és azt követő cikkekkel, a 659/1999 rendelet 14. cikkével,
valamint a bizalomvédelem, a jogbiztonság és az arányosság elveivel nem lehet ellentétes a támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek
nyilvánító bizottsági határozat végrehajtásaként a támogatás visszatérítését elrendelő nemzeti intézkedés, amelynek ugyanezen
rendelkezések és az alapelvek tekintetében való vizsgálata nem tárt fel olyan tényeket, amelyek érvényességét érintenék.

A költségekről
126   Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések vizsgálata nem tárt fel olyan tényeket, amelyek az Olaszország által a
bankok javára létrehozott állami támogatási programra vonatkozó, 2001. december 11‑i 2002/581/EK bizottsági határozat érvényességét
érintenék.
2)
Az EK 87. és azt követő cikkekkel, az EK‑Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról
szóló, 1999. március 22‑i 659/1999 tanácsi rendelet 14. cikkével, valamint a bizalomvédelem, a jogbiztonság és az arányosság
elveivel nem lehet ellentétes a támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító bizottsági határozat végrehajtásaként
a támogatás visszatérítését elrendelő olyan nemzeti intézkedés, amelynek ugyanezen rendelkezések és alapelvek tekintetében
való vizsgálata nem tárt fel olyan tényeket, amelyek érvényességét érintenék.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.