CELEX: 62002CJ0294
Skiljedomsklausul
Val av förstainstansrätten
Domstolens behörighet
Parter i likvidation
Partsbehörighet
Förordning (EG) nr 1346/2000
Insolvensförfaranden
Återkrav av förskott
Återbetalning i enlighet med avtalsklausul
Solidariskt ansvar
Återbetalning av felaktigt erlagda belopp

I sin ansökan har Europeiska gemenskapernas kommission yrkat att domstolen skall förplikta AMI Semiconductor Belgium BVBA,
tidigare Alcatel Microelectronics NV (nedan kallat AMI Semiconductor), ett företag bildat enligt belgisk rätt, A-Consult EDV-Beratungsgesellschaft
mbH (nedan kallat A‑Consult), företag enligt österrikisk rätt, Intracom SA Hellenic Telecommunications & Electronic Industry
(nedan kallat Intracom), företag bildat enligt grekisk rätt, ISION Sales + Services GmbH & Co. KG, tidigare AllCon Gesellschaft
für Kommunikationstechnologie mbH (nedan kallat Ision), Euram‑Kamino GmbH (nedan kallat Euram), HSH Nordbank AG, tidigare
Landesbank Kiel Girozentrale (nedan kallat Nordbank) och InterTeam GmbH (nedan kallat InterTeam), alla fyra företag bildade
enligt tysk rätt (nedan tillsammans kallade svarandena), att solidariskt till kommissionen utge beloppet 317 214 euro jämte
ränta som återbetalning av förskott som kommissionen utbetalat till fullgörande av ett avtal med dessa företag i samband med
projekt Esprit nr 26927 (nedan kallat projektet) rubricerat Electronic Commerce Fulfilment Service for the Electronics Industry
(ECFS/E) (tjänst för elektronisk handel inom elektronikindustrin) (nedan kallat avtalet).
I –
Bakgrund till tvisten
A –
Avtalet
Den 8 juni 1998 ingick Europeiska gemenskapen, företrädd av kommissionen, ett avtal med svarandena avseende det ekonomiska
stöd som beviljats dessa för att genomföra projektet.
Avtalet avfattades på engelska. Enligt artikel 10 i avtalet skall tysk lag tillämpas på detta.
Sökandena var enligt artikel 1.1.1 i avtalet skyldiga att ”genomföra avtalet tillsammans och solidariskt gentemot kommissionen
med avseende på det arbete som angivits i bilaga I fram till den avgörande etappen om 18 månader”.
Artikel 1.1.2 i avtalet har följande lydelse:
”Med undantag av force majeure (inbegripet strejk, lockout och andra händelser som normalt inte står under avtalsparternas
kontroll) skall avtalsparterna göra rimliga ansträngningar för att uppnå de resultat som avses med projektet och fullgöra
de skyldigheter en avtalspart försummat. Ingen avtalspart är skyldig att vidta åtgärder utöver vad han rimligen kan kontrollera
eller att återbetala belopp som en försumlig avtalspart skall erlägga om han inte själv har bidragit till försumligheten.
Avtalsparterna skall komma överens om vilka åtgärder som skall vidtas vid fall av force majeure.”
1. Avtalets ändamål
Föremålet för avtalet utgjordes enligt artikel 1.1.1 i detta avtal av utförandet av de arbeten som räknades upp i bilaga I
till avtalet.
Enligt den sammanfattning av projektets innehåll som återgivits i den första delen av denna bilaga var projektets ändamål
att möjliggöra försäljning av överskott på halvledarkomponenter mellan elektroindustriella företag utan mellanhänder och att
därmed minska transaktionskostnaderna. Genomförandet av projektet skulle underlätta förhållandena
–
genom att sammanföra överskjutande utbud och icke mättad efterfrågan med avseende på komponenter till en enda plattform,
–
genom stöd till de kommersiella förfarandena för de åstadkomna handelstransaktionerna,
–
genom att ombesörja spedition och deklarering som behövs för att genomföra köpeavtal och försäljningsavtal, och
–
genom att utvidga användningen av elektronisk handel inom elektronikindustrin.
Enligt ovannämnda sammanfattning har elektronikindustrin tack vare detta projekt kunnat
–
utvidga de kommersiella avsättningsmöjligheterna och minska transaktionskostnaderna genom användning av tekniken för globalt
informationsutbyte, och
–
använda den gränslösa elektroniska handeln i en världsekonomi.
De tre huvudmålsättningarna angavs på följande sätt i den ovannämnda sammanfattningen:
–
Integrera ett större antal nyckeltjänster för elektronikindustrin.
–
Genomföra lämpliga gränssnitt för ett effektivt börssystem, avsedda att integreras i en professionell IT-miljö för framtida
användare och tillhandahållare av tjänster.
–
Väcka intresse för en ökande utveckling av elektronisk handel inom elektroniksektorn genom att bland annat utveckla belöningar
vid användning av systemet (bonus component) och kvantitativa metoder för att fastställa och förbättra förhållandet mellan
kostnad och effektivitet till följd av att projektet genomförts.
2. Arbetets förutsedda gång
Enligt artikel 2.2.1 i avtalet skulle projektet genomföras inom en frist av 18 månader räknat från den 1 maj 1998 och således
fram till oktober månad 1999.
Det framgår av avdelning 2 punkt 2.2 i avsnitt 2 i bilaga I till avtalet att det planerade arbetet delats in i åtta arbetsprogram
(workpackages), som skulle innebära totalt 29 avtalsprestationer (deliverables). I det första programmet föreskrevs följande
avtalsprestationer:
”Arbetsprogram 1: identifiering av relevanta kommersiella förfaranden
Uppgift 1.1

Kommersiell behandling hos användaren (0–2 månader)

Förfarandet för förvärv av komponenter

Kontroll och hantering av överskottskomponenter

Kvalitetskontroll (ISO 9000 och så vidare)

Andra leverantörer

Anpassade betalningsmetoder

Nya betalningsmetoder
Uppgift 1.2

Programgränssnitt (0–2 månader)

Gränssnitt för kommersiella program som används av industriella användare

Programgränssnitt: banker

Programgränssnitt: transportörer

Definition av särskilda parametrar SAP (standard för program mellan företag)
Uppgift 1.3

Utvärdering av IT-miljön (0–2 månader)

Persondator, arbetsstation, lokala nät

Operativsystem för persondatorer och nät

Internetanslutningar, intranät”
Tabeller med uppgifter om avtalsparternas särskilda roller vid genomförandet av de olika arbetsprogrammen har återgivits i
avdelning 2 punkt 2.2 i andra avsnittet av bilaga I till avtalet.
I det första arbetsprogrammet har följande fördelning gjorts enligt den tabell som återfinns på sidorna 40 och 41 i bilagan
I till avtalet:
Uppgift
Part
Åtagande
1.1
(AMI Semiconductor)
Intracom
A Consult
Definition av samtliga kommersiella förfaranden hos användarna avseende kontroll, försäljning, överskottslager och anskaffning
av elektronisk materiel.
1.2
(Nordbank)
Definition av gränssnitt som är nödvändiga för girering och revision.
(Euram)
Definition av gränssnitt som är nödvändiga för att fastställa transportkostnader, placera transportorder och spåra sådana
order.
(AMI Semiconductor)
Intracom
A-Consult
Framställning i tabellform av detaljer angående nödvändiga gränssnitt för kommersiella programvaror.
InterTeam
Utvärdering av samtliga projektdeltagares IT-miljö, inbegripet tillämpade normer.
Oberoende utvärdering av huruvida den arkitektur som skall användas är i fas med den senaste utvecklingen.
(Nordbank)
Samarbete med InterTeam vid analysen av den lokala IT-miljön.
(Euram)
Samarbete med InterTeam vid analysen av den lokala IT-miljön.
(AMI Semiconductor)
Intracom
A-Consult
Samarbete med InterTeam vid analysen av den lokala IT-miljön.
3. Kommissionens kontroll
I artikel 8 i bilaga II till avtalet föreskrivs att kommissionen skall ha möjlighet att biträdas av experter när avtalet genomförs.
Vid detta förhållande åligger det denna institution att vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att dessa experter inte
lämnar ut eller använder konfidentiella uppgifter som de tagit del av. Detaljerade upplysningar om dessa experter skall i
förväg meddelas kommissionens avtalspartners, och kommissionen skall i rimlig omfattning beakta deras invändningar grundade
på befogade kommersiella skäl.
4. Finansiella bestämmelser
Enligt artikel 3 i avtalet uppskattades de ersättningsbara kostnaderna för projektet till totalt 1 080 000 ecu. I samma artikel
föreskrevs att kommissionens bidrag skulle täcka upp till 50 procent av dessa kostnader till ett belopp av högst 540 000 ecu.
Grundvalen för vilka kostnader som skulle beaktas angavs i bilaga I till avtalet, och i artiklarna 18–20 i bilaga II till
avtalet angavs vilka exakta kriterier som skulle tillämpas vid beräkningen av de ersättningsbara kostnaderna.
I formulär 1, som återges på sidan 6 i bilaga I till avtalet, fördelades det ersättningsbara totalbeloppet mellan svarandena
enligt följande:
–
InterTeam: 153 500 ecu;
–
Ision: 70 000 ecu;
–
Euram: 40 000 ecu;
–
Nordbank: 10 000 ecu;
–
AMI Semiconductor: 97 000 ecu;
–
Intracom: 68 000 ecu;
–
A-Consult: 101 500 ecu.
I formulär 5.3, som återges på sidorna 56 och 57 i bilaga I till avtalet, anges hur mycket arbete, uttryckt i antal månader
för en person, som varje avtalspart skulle bidra med för att fullgöra varje arbetsprestation.
Enligt artikel 4 i avtalet skulle kommissionens utbetalningar göras enligt följande:
–
Ett förskott på 270 000 ecu, som skall utbetalas inom två månader efter det att den sista avtalsparten undertecknat avtalet.
–
Periodiska utbetalningar, som skall verkställas inom två månader efter godkännande av olika periodiska rapporter om arbetets
fortskridande och uppgifter om motsvarande kostnader. Förskotten och de periodiska utbetalningarna skall tillsammans inte
överstiga 486 000 ecu.
–
Återstoden av kommissionens totala bidrag (innehållet belopp 54 000 ecu) skall utbetalas inom två månader efter godkännande
av den sista rapporten, handlingar eller andra avtalsprestationer för projektet och kostnadsredovisningen för slutperioden.
I artikel 23.2 i bilaga II till avtalet föreskrevs att alla betalningar från kommissionen skulle anses utgöra förskott fram
till dess att en fullgod arbetsprestation godkänts eller annars fram till dess att slutrapporten godkänts.
5. Återbetalningar
Enligt artikel 23.3 i bilaga II till avtalet har avtalsparterna förbundit sig att omedelbart återbetala mellanskillnaden om
det totala bidragsbeloppet för projektet som kommissionen skall erlägga understiger det totalbelopp som denna har betalat
ut.
Det föreskrivs i artikel 5.3 a i i ovannämnda bilaga II att kommissionen, inom en rimlig frist som inte får vara kortare än
en månad och som angetts skriftligen, skall ha möjlighet att skriftligen häva avtalet med omedelbar verkan när kommissionen
begärt att åtgärder skall vidtas, detta för att avhjälpa att avtalet inte genomförts och åtgärderna inte vidtagits på ett
tillfredsställande sätt.
I artikel 5.4 i bilaga II till avtalet föreskrevs att för det fall avtalet hävdes skulle gemenskapens bidrag i fråga om kostnader
endast avse kostnader avseende sådana avtalsprestationer för projektet som kommissionen godkänt samt andra rimliga och godtagbara
kostnader, inbegripet finansiella åtaganden.
Enligt samma bestämmelse skulle, om avtalet hävdes i enlighet med artikel.5.3 a i bilaga II till avtalet och efter skriftlig
begäran, alla belopp som återbetalades kunna uppräknas med en ränta uppgående till två procentenheter mer än den räntesats
som tillämpades av Europeiska monetära institutet på transaktioner i ecu för den tidsperiod som förflutit från det att medlen
mottogs till dess att de återbetalades.
6. Skiljedomsklausulen
I artikel 7 i bilaga II till avtalet återfinns en skiljedomsklausul med följande lydelse:
”Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt och efter överklagande Europeiska gemenskapernas domstol är ensamma behöriga
att avgöra tvister mellan kommissionen och avtalsparterna med avseende på giltigheten, tillämpningen och tolkningen av förevarande
avtal.”
B –
Verkställighet av avtalet
Projektet började genomföras i maj 1998.
Den 15 december 1998 översände avtalsparterna en rapport till kommissionen avseende en sexmånadersperiod där det angavs vilka
mål som uppnåtts. I denna rapport angav avtalsparterna att de fullgjort de olika arbetsprestationer som angavs i arbetsprogrammen
1, 2 och 3
För att kunna kontrollera de resultat som beskrivs i avtalsparternas rapporter, föreslog kommissionen att en kontrollgrupp
(Review Team) skulle inrättas. Efter att ha fått upplysningar om de experter som kommissionen föreslagit och bland annat delgetts
deras meritförteckningar gav InterTeam genom e-postmeddelande av den 8 april 1999 sitt medgivande till att två sökande tillsattes,
nämligen Guida och Ouzounis.
Under ett möte mellan avtalsparterna och kommissionen den 11 juni 1999 lämnade kontrollgruppen sin första undersökningsrapport.
I denna gav kontrollgruppen uttryck för allvarliga brister vid genomförandet av projektet. På grundval av dessa konstateranden
tillkännagav gruppen att projektet skulle ställas in fram till den 1 juli 1999 och uppmanade svarandena att ge gruppen alla
upplysningar som var nödvändiga för att utvisa att de avhjälpt de brister avseende genomförandet som angivits i undersökningsrapporten.
I skrivelse av den 18 juni 1999 sammanfattade kommissionen de beslut som fattats under mötet den 11 juni 1999. Vid detta tillfälle
fastställde kommissionen även i enlighet med artikel 5.3 a i i bilaga II till avtalet en ytterligare frist för svarandena
och hotade med att häva avtalet. I skrivelser av den 29 juni och 14 juli 1999 bestred institutionen på nytt att svarandena
hade uppfyllt sina avtalsskyldigheter och anmodade dem att se till att arbetet genomfördes och att avhjälpa de konstaterade
bristerna inom en frist av en månad.
I början av juli månad 1999 framlade svarandena en rapport för kommissionen med avseende på en tolvmånadersperiod där det
angavs vilka mål som uppnåtts. Enligt denna rapport hade de genomfört projektet i enlighet med avtalet.
Den 5 juli 1999 framlade kontrollgruppen en andra undersökningsrapport i vilken upplysningarna i rapporten om vad som uppnåtts
under tolv månader och de andra kompletterande handlingarna som avtalsparterna ingivit beaktades. I denna rapport kritiserades
i grunden samtliga arbetsprestationer. En del av dessa godtogs dock, trots att de betecknades som svaga.
Kontrollgruppen stod fast vid sin slutsats trots att en ny fullständig presentation av de mål som svarandena hade uppnått
gjordes under ett möte den 8 september 1999.
I skrivelse av den 21 december 1999 ställd till InterTeam hävde kommissionen avtalet med retroaktiv verkan från den 8 september
1999.
C –
Kommissionens utbetalningar och återbetalningskravet
Ikraftträdandet av rådets förordning (EG) nr 1103/97 av den 17 juni 1997 om vissa bestämmelser som har samband med införandet
av euron (EGT L 162, s. 1) har, i enlighet med artikel 2.1 i denna förordning, fått till följd att varje hänvisning till ecun
skall ersättas med en hänvisning till euron till en kurs av en euro för en ecu.
I enlighet med avtalsbestämmelserna utbetalade kommissionen följande belopp till svarandena:
–
270 000 euro den 8 juni 1998.
–
191 394 euro den 6 maj 1999 för tiden den 1 maj–31 oktober 1998.
Förskottsbeloppet uppgår således till totalt 461 394 euro.
Den 21 december 1999 ställde kommissionen en skrivelse till svarandena med fordran på återbetalning av 317 214 euro motsvarande
skillnaden mellan 461 394 euro som verkligen utbetalats och 144 180 euro som, enligt kommissionens beräkning motsvarade den
summa som kommissionen var skyldig att bidra med.
I enlighet med den tabell som återgivits i ansökan fördelar sig enligt kommissionen dessa belopp, uttryckta i euro, mellan
svarandena enligt följande:

A
B
C
D
InterTeam
153 500
300 934
29 491,36
271 443
A-Consult
101 500
61 823
40 960,23
20 862
(AMI Semiconductor)
97 000
26 743
26 214,55
Ision
70 000
39 926
31 129,77
8 797
(Euram)
40 000
21 606
21 606
Intracom
68 000
10 362
16 384,09
(6 022)
(Nordbank)
10 000

540 000
461 394
144 180
323 237
A = högsta bidrag enligt avtalet, B = faktiskt utbetalat belopp, C = godkänt bidrag, D = belopp som skall återbetalas (B och
C)
D –
Tre av svarandenas likvidation
1. Beträffande InterTeam
Den 22 december 1999 beslutade InterTeams bolagsstämma att bolaget skulle träda i likvidation. Den 17 juli 2001 lämnade företaget
in sin balansräkning som upprättats den 31 december 1999, vilken enligt företagets uppgifter motsvarade slutredovisningen.
Enligt denna balansräkning förelåg ett underskott på 695 605,33 DEM (det vill säga 355 657,35 euro) som inte täcktes av företagets
eget kapital. Den 8 november 2001 ströks InterTeam ur handelsregistret.
2. Beträffande A-Consult
Den 10 juli 2002 inleddes ett särskilt konkursförfarande (Anschlußkonkursverfahren) mot A-Consult, och den nuvarande konkursförvaltaren
Roehlich utsågs till detta företags konkursförvaltare.
A-Consult återtog därefter sin ansökan om särskilt konkursförfarande vilket, i enlighet med österrikisk konkursrätt, ledde
till att nämnda förfarande upphörde och att ”det konkursförfarande som följer efter särskilt konkursförfarande” inleddes den
25 juli 2002.
3. Beträffande Ision
Den 19 juli 2002 inleddes ett insolvensförfarande beträffande Isions tillgångar, och Fialski utsågs till detta företags konkursförvaltare.
II –
Domstolens behörighet
A –
Tillämpliga bestämmelser
Artikel 238 EG har följande lydelse:
”Domstolen skall vara behörig att träffa avgöranden med stöd av en skiljedomsklausul i ett offentligrättsligt eller privaträttsligt
avtal, som ingåtts av gemenskapen eller för dess räkning.”
Artikel 225.1 EG i dess lydelse enligt Nicefördraget har följande lydelse:
”Förstainstansrätten skall vara behörig att i första instans pröva och avgöra de ärenden som anges i artiklarna 230, 232,
235, 236 och 238, med undantag av de ärenden som åvilar en särskild rättsinstans och de som enligt stadgan faller under domstolens
behörighet. I stadgan kan det fastställas att förstainstansrätten skall vara behörig för andra grupper av ärenden.
Förstainstansrättens avgöranden enligt denna punkt kan överklagas till domstolen, dock endast i rättsfrågor, i enlighet med
de villkor och begränsningar som fastställs i stadgan.”
Artikel 51 i domstolens stadga hade följande lydelse fram till den 31 maj 2004, innan rådets beslut av den 26 april 2004 om
ändring av artiklarna 51 och 54 i protokollet till domstolens stadga (2004/407/EG, Euratom) (EGT L 132, s. 5) trädde i kraft:
”Med avvikelse från den regel som nämns i artikel 225.1 i EG-fördraget … skall talan som väcks av medlemsstaterna, gemenskapernas
institutioner och Europeiska Centralbanken omfattas av domstolens behörighet.”
B –
Skiljedomsklausulens tillämplighet
Enligt lydelsen i den skiljedomsklausul som återfinns i artikel 7 i bilaga II till avtalet och som återgivits ovan i punkt
22 i förevarande dom är förstainstansrätten ensam behörig att avgöra tvister som kan uppkomma med anledning av avtalet.
Det är emellertid ostridigt att systemet för fördelning av behörighet mellan förstainstansrätten och domstolen, såsom detta
framgår av fördraget och domstolens stadga som bilagts fördraget, vid den tid då talan väcktes inte innehöll bestämmelser
om att förstainstansrätten var behörig att avgöra mål som, i likhet med det förevarande, väckts av en gemenskapsinstitution.
Av denna anledning vidarebefordrades ansökan, som först ingivits till förstainstansrättens kansli, till domstolens kansli
i enlighet med artikel 54 i domstolens stadga.
Trots att parterna inte bestritt domstolens behörighet skall domstolen, såsom generaladvokaten med fog anfört i punkt 53 i
sitt förslag till avgörande, ex officio undersöka huruvida skiljedomsklausulen är tillämplig.
Härvid uppkommer frågan huruvida den omständigheten att förstainstansrätten anges i en skiljedomsklausul kan medföra att domstolen
blir behörig i enlighet med artikel 238 EG, i vilken särskilt anges att ”domstolen” är behörig.
Ett jakande svar fordras av nedanstående skäl.
Såsom generaladvokaten angivit i punkt 59 i sitt förslag till avgörande framgår det av användningen av ordet domstolen i fördraget
att denna benämning inte avser den ena av de två gemenskapsdomstolarna, utan den gemenskapsinstitution som inbegriper både
domstolen och förstainstansrätten. Hänvisningen i artikel 238 EG till domstolen skall förstås så, att det är denna institution
som åsyftas, och det är denna som skall avses i ett avtal för att en av gemenskapsdomstolarna skall kunna ges behörighet.
I fördraget anges inte att någon särskild formulering skall användas i skiljedomsklausuler. Under sådana förhållanden skall
varje formulering som visar att parterna haft för avsikt att se till att eventuella tvister inte kan prövas av nationella
domstolar utan skall prövas av gemenskapsdomstolarna anses vara tillräcklig för att de sistnämnda skall vara behöriga i enlighet
med artikel 238 EG.
Genom angivandet av förstainstansrätten som behörig domstol uppfylls tydligt detta kriterium, och det är inte nödvändigt att
tolka den ifrågavarande klausulen mot bakgrund av den lag som är tillämplig på avtalet.
Den omständigheten att parterna utan skäl försökt att avgöra exakt vilken domstol inom institutionen domstolen som skulle
avgöra deras tvister och att skiljedomsklausulen delvis är utan verkan, utgör inte något hinder för parternas tydligt uttryckta
avsikt att se till att eventuella tvister inte kan prövas av nationella domstolar utan skall prövas av gemenskapsdomstolarna.
Domstolen är därför behörig att pröva kommissionens talan och Intracoms genkäromål.
III –
Huruvida talan kan tas upp till prövning när den riktas mot tre svarande som har trätt i likvidation eller som har likviderats
Tre svarande, nämligen InterTeam, A-Consult och Ision har bestritt att talan kan tas upp till prövning med avseende på dem
och har härvid i huvudsak grundat sig på den omständigheten att de när talan väcktes befann sig i olika skeden av ett insolvensförfarande.
A –
Tillämpliga bestämmelser
1. Gemenskapsrätten
Rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av den 29 maj 2000 om insolvensförfaranden (EGT L 160, s. 1), som antagits med stöd av
artiklarna 61 c EG och 67.1 EG innehåller bland annat följande skäl:
”(2)
För att den inre marknaden skall fungera väl krävs det att gränsöverskridande insolvensförfaranden fungerar effektivt och
smidigt och denna förordning behöver antas för att uppnå detta syfte som omfattas av det civilrättsliga samarbetet i den mening
som avses i artikel 65 i fördraget.
(3)
Företagens verksamhet har i allt högre grad gränsöverskridande verkningar och regleras därför i allt större utsträckning av
gemenskapsrätten. Eftersom sådana företags insolvens även påverkar den inre marknadens goda funktion behövs en gemenskapsrättsakt
som ställer krav på samordning av de åtgärder som skall vidtas beträffande en insolvent gäldenärs tillgångar.
(4)
För att den inre marknaden skall fungera väl måste det undvikas att parterna får motiv att överföra tillgångar från en medlemsstat
till en annan eller att välja jurisdiktion för att få en förmånligare rättslig ställning (’forum shopping’).
…
(8)
För att uppnå syftet att förbättra insolvensförfaranden och kunna handlägga insolvensärenden med gränsöverskridande inslag
effektivare är det nödvändigt och lämpligt att bestämmelserna om behörighet, erkännande och tillämplig lag på detta område
blir föremål för gemenskapslagstiftning som är bindande och direkt tillämplig i medlemsstaterna.”
Den ovannämnda förordningen innehåller följande bestämmelser:
”Artikel 3
Internationell behörighet
1.

Domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen där gäldenärens huvudsakliga intressen finns, har behörighet att
inleda ett insolvensförfarande. För bolag och andra juridiska personer skall sätet anses vara platsen där de huvudsakliga
intressena finns, om inte annat visas.
2.

När platsen där en gäldenärs huvudsakliga intressen finns befinner sig inom en medlemsstats territorium, har domstolarna i
en annan medlemsstat behörighet att inleda ett insolvensförfarande endast om gäldenären har ett driftställe i den senare medlemsstaten.
Verkningarna av detta förfarande får enbart omfatta gäldenären tillhörig egendom som finns inom denna medlemsstats territorium.
…
Artikel 4
Tillämplig lag
1.

Om inte annat föreskrivs i denna förordning skall lagen i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet inleds,
nedan kallad inledningsstaten, vara tillämplig på insolvensförfarandet och dess verkningar.
2.

Lagen i inledningsstaten skall bestämma förutsättningarna för att inleda ett förfarande, samt för att genomföra och slutföra
det. Denna lag skall under alla förhållanden bestämma
…
f)
insolvensförfarandets verkningar på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer, med undantag för pågående rättegångar,
…
Artikel 16
Utgångspunkt [för erkännande av insolvensförfaranden]
1.

Beslut om att inleda ett insolvensförfarande fattat av en domstol i en medlemsstat, som har behörighet enligt artikel 3, skall
från den tidpunkt det har verkan i inledningsstaten erkännas i alla andra medlemsstater.
Detta skall också gälla i de fall ett insolvensförfarande med hänsyn till gäldenärens rättsliga status inte kan inledas mot
honom i de andra medlemsstaterna.
2.

Erkännande av ett förfarande enligt artikel 3.1 hindrar inte att ett förfarande enligt artikel 3.2 inleds av en domstol i
en annan medlemsstat. …
Artikel 17
Verkan av erkännande
1.

Ett beslut varigenom ett förfarande enligt artikel 3.1 inleds skall utan ytterligare formaliteter ha samma verkningar i alla
andra medlemsstater som det har i inledningsstaten, om inte annat föreskrivs i denna förordning och så länge inte något förfarande
enligt artikel 3.2 har inletts i dessa andra medlemsstater.
2.

Verkan av ett beslut varigenom ett förfarande enligt artikel 3.2 inleds, får inte angripas i andra medlemsstater. Begränsningar
av borgenärernas rättigheter, särskilt i form av betalningsanstånd eller nedsättning av fordringar som en följd av detta förfarande
skall ha verkan på egendom som befinner sig inom en annan medlemsstats territorium endast gentemot de borgenärer som har medgett
detta.
…
Artikel 40
Skyldighet att underrätta borgenärer
1.

När ett insolvensförfarande har inletts i en medlemsstat skall den behöriga domstolen eller den förvaltare som domstolen utsett
omedelbart underrätta kända borgenärer med hemvist eller säte i andra medlemsstater om detta.
2.

Underrättelsen, vilken skall sändas till var och en av dessa borgenärer, skall innehålla upplysningar om vilka tidsfrister
som gäller och följden av att dessa tidsfrister inte iakttas, den myndighet eller det organ hos vilka fordringar skall anmälas
och vad som gäller i övrigt. Underrättelsen skall också ange om borgenärer som har fordringar förenade med förmåns- eller
säkerhetsrätt behöver anmäla sina fordringar.”
2. Nationell rätt
Enligt tysk rätt får den omständigheten att ett insolvensförfarande inleds bland annat följande följder:
–
Med tillämpning av 80 § i Insolvenzordnung (tyska lagen om obestånd) av den 5 oktober 1994 (BGBl. 1994 I, s. 2866), i den
lydelse som var tillämplig på tvisten (nedan kallad InsO), tillkommer rätten att förfoga över företagets tillgångar en förvaltare.
Detta innefattar även rätten att väcka talan och föra företagets talan inför rätta, vilket innebär att en stämningsansökan
avseende företaget skall delges förvaltaren och inte företaget.
–
I enlighet med 87 § i InsO kan fordringsägarna endast göra sina fordringar hos företaget gällande om de följer bestämmelserna
om insolvensförfarande. Bestämmelserna i 174 § och följande paragrafer i InsO ersätter därmed ordinär talan som regleras genom
civilprocessrättsliga bestämmelser, och en talan som förs direkt mot företaget eller konkursförvaltaren kan inte tas upp till
prövning.
Enligt österrikisk rätt är det enligt 6 § 1 i Konkursordnung (österrikisk konkurslag, RGBl. n° 337/1914, i den lydelse som
är tillämplig på tvisten i fråga, nedan kallad KO) förbjudet att efter det att ett insolvensförfarande inletts väcka talan
och fortsätta driva ett mål i syfte att göra gällande anspråk på tillgångarna i ett företag som försatts i konkurs.
B –
Huruvida talan kan tas upp till prövning i den mån den riktats mot InterTeam
Enligt AMI Semiconductor, Euram och InterTeam kan talan inte tas upp till prövning i den mån den riktats mot InterTeam, eftersom
det företaget avförts ur handelsregistret den 8 november 2001, det vill säga nio månader innan kommissionens ansökan gavs
in, och eftersom företaget därför hade förlorat sin rättskapacitet vid den tidpunkten.
Såsom generaladvokaten angivit i punkt 67 i sitt förslag till avgörande kan talan mot ett företag inte tas upp till prövning
om företaget vare sig hade rättskapacitet eller partsbehörighet. Tillämplig lag är härvid den lag enligt vilken det ifrågavarande
företaget bildats, det vill säga i förevarande fall tysk lag (se dom av den 27 september 1988 i mål 81/87, Daily Mail and
General Trust, REG 1988, s. 5483, punkt 19, svensk specialutgåva, volym 9, s. 693, och av den 5 november 2002 i mål C-208/00,
Überseering, REG 2002, s. I-9919, punkt 81).
Det är ostridigt att ett företag med begränsat ansvar (GmbH), såsom InterTeam, enligt tysk rätt förlorar sin partsbehörighet
när det upplöses, vilket förutsätter att det avförs ur handelsregistret till följd av att det fastställts att företaget saknar
tillgångar. Avförandet ur registret medför således en presumtion för att bolaget saknar tillgångar.
Det är visserligen möjligt att motbevisa denna presumtion, vilket innebär att det avförda företaget återfår sin partsbehörighet.
Tvärtemot vad kommissionen har påstått, är det emellertid härvid inte tillräckligt att göra gällande att ett avfört företag
fortfarande har vissa tillgångar. Kommissionen borde ha anfört faktiska omständigheten till stöd för sitt påstående, genom
att till exempel ange vilka tillgångar som fanns kvar enligt kommissionen och genom att ange åtminstone ett ungefärligt värde
och en rättslig grund för dessa samt, i förekommande fall, vilka borgenärer som berörs.
I brist på sådana uppgifter kan talan inte tas upp till prövning i den mån den riktats mot InterTeam.
C –
Huruvida talan kan tas upp till prövning i den mån den riktats mot A-Consult och Ision
Den dag ansökan lämnades in hade insolvensförfaranden inletts mot dessa två företag i enlighet med den nationella lagstiftning
som var tillämplig på dem.
Det är ostridigt att en sådan talan som den som kommissionen för enligt relevanta nationella bestämmelser, nämligen 6 § KO
med avseende på A-Consult och 87 § InsO med avseende på Ision, under dessa omständigheter inte skulle ha kunnat tas upp till
prövning om den hade riktats mot dessa företag vid en nationell domstol.
Enligt artikel 238 EG jämförd med skiljedomsklausulen är domstolen i princip behörig att avgöra tvister mellan parterna.
Fråga uppkommer emellertid hur denna behörighet skall utövas med avseende på en part mot vilken ett insolvensförfarande inletts.
Denna fråga skall bedömas med beaktande av de processrättsliga bestämmelser som är tillämpliga vid domstolen.
Med hänsyn till att varken domstolens stadga eller dess rättegångsregler innehåller några särskilda bestämmelser om hur talan
skall behandlas när den riktas mot parter mot vilka ett insolvensförfarande har inletts, skall de regler som skall tillämpas
härledas från de gemensamma principer som finns i medlemsstaternas processrätt på området.
Det framgår nämligen härvid att enligt processrätten i flertalet medlemsstater kan en borgenär inte inför rätta självständigt
göra gällande fordringar mot den som är föremål för ett insolvensförfarande, utan han måste följa det tillämpliga förfarandet
och om han inte iakttar dessa regler skall hans talan avvisas. Medlemsstaterna är dessutom skyldiga att ömsesidigt ta hänsyn
till förfaranden som inletts i en av dem. Detta framgår av artikel 4.2 f i förordning nr 1346/2000, där det stadgas att den
lag som är tillämplig på insolvensförfarandets verkningar på förfaranden som inletts av enskilda borgenärer är lagen i den
medlemsstat där insolvensförfarandet inletts, i förevarande fall österrikisk och tysk lag. Enligt artiklarna 16 och 17 i samma
förordning skall vidare beslut om att inleda ett insolvensförfarande i en medlemsstat erkännas i alla andra medlemsstater
och ha samma verkningar där som det har i inledningsstaten.
Såsom generaladvokaten har angett i punkterna 84 och 85 i förslaget till avgörande är, såsom framgår av bland annat andra,
tredje, fjärde och åttonde skälen i förordning nr 1346/2000, ändamålet med bestämmelserna i denna förordning att bibehålla
effektiviteten och samordningen av insolvensförfarandena inom Europeiska unionen och att på så sätt säkerställa en jämn fördelning
av disponibla tillgångar mellan samtliga fordringsägare. Gemenskapsinstitutionerna skulle åtnjuta en obefogad fördel i förhållande
till andra fordringsägare om de hade möjlighet att göra gällande sina fordringar genom förfaranden vid gemenskapsdomstolarna,
då talan vid nationella domstolar inte är möjlig.
Det är vidare felaktigt av kommissionen att försöka göra gällande artikel 40 i förordning nr 1346/2000 genom att grunda sig
på den omständigheten att två och en halv månad förflutit från det att insolvensförfarandet inleddes den 10 juli 2002 till
delgivningen av detta förfarande den 23 september 2002, detta i syfte att invända mot att denna förordning tillämpas i förevarande
fall. Enligt artikel 17.1 i den ovannämnda förordningen skall ett beslut varigenom ett insolvensförfarande inleds ha verkningar
i övriga medlemsstater utan att någon delgivning behöver ske med stöd av artikel 40 i samma förordning. Även om kommissionen
kan anses ha delgivits för sent föreskrivs det inte i förordning nr 1346/2000 att en sådan försening skall påverka erkännandet
av förfarandet i andra medlemsstater, med förbehåll för en eventuell rätt till ersättning för skada som orsakats av att delgivning
skett för sent.
Med hänsyn till vad ovan anförts kan kommissionens talan inte tas upp till prövning såsom den formulerats i ansökan i den
mån den riktats mot A-Consult och Ision.
D –
Kommissionens tilläggsyrkanden
Under förhandlingen har kommissionen i andra hand framställt tilläggsyrkanden med innebörden att kommissionens talan, till
den del denna riktas mot A Consult och Ision, skall betraktas som en talan om fastställelse av att kommissionens fordringar
är välgrundade, detta för att kommissionen skall kunna göra gällande dessa fordringar inom ramen för nationella insolvensförfaranden.
Det är uppenbart att dessa tilläggsyrkanden inte kan tas upp till prövning.
Tilläggsyrkandena står för det första i strid med föreskrifterna i artikel 38 i rättegångsreglerna. Enligt denna bestämmelse
är parterna skyldiga att ange föremålet för talan i den ansökan genom vilken talan väcks. Även om nya grunder under vissa
förhållanden får åberopas enligt artikel 42 i rättegångsreglerna, får en part inte ändra föremålet för talan under förfarandet
(se dom av den 25 september 1979 i mål 232/78, kommissionen mot Frankrike, REG 1979, s. 2729, punkt 3, svensk specialutgåva,
volym 4, s. 505, och av den 18 oktober 1979 i mål 125/78, GEMA mot kommissionen, REG 1979, s. 3173, punkt 26, svensk specialutgåva,
volym 4, s. 579). Nya yrkanden som första gången åberopas under förhandlingen kan inte prövas, eftersom svarandena i annat
fall inte skulle ha möjlighet att förbereda ett svar på yrkandena, varvid rätten till försvar skulle i åsidosättas.
Dessa yrkanden går för det andra utöver domstolens behörighet enligt den tillämpliga skiljedomsklausulen, enligt vilken behörigheten
begränsas till ”tvister mellan kommissionen och avtalsparterna”. En fastställelsetalan som väckts mot bakgrund av ett insolvensförfarande
berör emellertid även andra parter, nämligen det konkursförsatta företagets övriga fordringsägare. Det kan i detta avseende
betonas att kommissionen inte inlett något förfarande för att förmå dessa parter att delta i det förevarande förfarandet.
Slutligen är de överväganden som angivits ovan i punkterna 68–70 i denna dom även tillämpliga på kommissionens tilläggsyrkanden,
som av denna anledning inte kan tas upp till prövning.
Kommissionens tilläggsyrkanden skall därför avvisas.
IV –
Huruvida talan är välgrundad i den del den riktats mot AMI Semiconductor, Intracom, Euram och Nordbank
Kommissionen har åberopat två rättsliga grunder till stöd för de betalningsanspråk som kommissionen gjort gällande mot svarandena.
Kommissionen har för det första stött sig på den avtalsrättsliga rätten till återbetalning i enlighet med artikel 23.3 i bilaga
II till avtalet. Kommissionen har för det andra åberopat att svarandena gjort en obehörig vinst i den mening som avses i 812
§ Bürgerliches Gesetzbuch (tysk civillag, nedan kallad BGB) vari föreskrivs att ”den som utan rättslig grund uppnår något
till skada för tredje man till följd av att den tredje mannen utfört en arbetsprestation, eller på annat sätt, är ersättningsskyldig”.
A –
Rätten till ersättning grundad på artikel 23.3 i bilaga II till avtalet
I artikel 23.3 i bilaga II till avtalet föreskrivs att om de betalningar som gjorts för projektet översteg vad kommissionen
totalt skulle erlägga i finansiellt bistånd, var avtalsparterna skyldiga att omedelbart återbetala skillnaden mellan dessa
betalningar och biståndet.
Med avseende på tillämpningen av denna bestämmelse i förevarande fall uppkommer bland annat två frågor. Domstolen skall först
och främst avgöra om den återbetalningsskyldighet som föreskrivs i den ovannämnda bestämmelsen är en solidarisk förpliktelse
eller om återbetalning tvärtom endast kan utkrävas av de avtalsparter som faktiskt erhållit medel från kommissionen. I andra
hand uppkommer frågan hur det totala belopp som kommissionen skulle erlägga skall beräknas.
1. Solidariskt betalningsansvar
Uttrycket ”avtalsparterna” avser enligt definitionen på sidan två i avtalet samtliga sju svarande som slutit detta avtal med
kommissionen. Frågan om den exakta innebörden av användningen av uttrycket i artikel 23.3 i bilaga II till avtalet har emellertid
givit upphov till en livlig debatt mellan parterna.
Enligt kommissionen visar användningen av uttrycket att den återbetalningsskyldighet som föreskrivs i denna bestämmelse åligger
avtalsparterna tillsammans och inte endast dem som erhållit de ifrågavarande förskotten. Kommissionen kan därför väcka talan
mot var och en av avtalsparterna om återbetalning av hela förskottsbeloppet.
Svarandena har gjort gällande att det inte bara av den omständigheten att uttrycket avtalsparterna använts går att härleda
att det rör sig om solidariskt betalningsansvar och att detta, om parterna haft för avsikt att tillämpa sådant ansvar, borde
ha uttryckts tydligare. Svarandena har vidare anmärkt att den förpliktelse som följer av artikel 23.3 i bilaga II till avtalet
enligt denna bestämmelses uttryckliga lydelse är en skyldighet att ”återbetala”, vilket enligt själva definitionen av detta
begrepp förutsätter att den part som uppmanas att återbetala tidigare erhållit det belopp som återkrävs.
Eftersom den ovannämnda artikel 23.3 inte i sig är tillräckligt tydlig i detta avseende skall domstolen tolka den mot bakgrund
av övriga avtalsbestämmelser, bland annat artikel 1 i avtalet.
Ovannämnda artikel 1.1 innebär vid första anblicken en förpliktelse för parterna att genomföra avtalet ”tillsammans och solidariskt”
(”jointly and severally”) ”med avseende på det arbete som angivits i bilaga I”. Denna förpliktelse som enligt bestämmelsens
lydelse endast är tillämplig på genomförandet av arbete och inte på återbetalning av förskott, begränsas därefter strängt
genom artikel 1.2.
Artikel 1.2 andra meningen i avtalet utgör således hinder mot att ansvaret för återbetalning av förskott skall vara solidariskt,
genom att det i denna bestämmelse föreskrivs att ”[i]ngen avtalspart är skyldig att … återbetala belopp som en försumlig avtalspart
skall erlägga om han inte själv har bidragit till försumligheten”.
Av denna bedömning framgår att artikel 23.3 i bilaga II till avtalet, tolkad mot bakgrund av artikel 1.2 i detta avtal, innebär
att en avtalspart endast är skyldig att återbetala de förskott han själv erhållit, om det inte visas att denne avtalspart
har bidragit till en försumlighet som har lett till att kommissionen ges rätt till återbetalning av ett förskott som betalats
ut till en annan avtalspart. Bevisbördan för att en avtalspart har bidragit till en sådan försumlighet åligger med nödvändighet
kommissionen, eftersom denna såsom sökande har åberopat försumligheten.
Kommissionen har inte visat att AMI Semiconductor, Euram, Intracom eller Nordbank har bidragit till någon särskild försumlighet
från en annan avtalsparts sida som skulle kunna få till följd att denna institution fick rätt till återbetalning av ett förskott
som denna andra avtalspart erhållit. Såsom generaladvokaten har anfört i punkt 145 i sitt förslag till avgörande, är de allmänt
hållna påståendena att svarandena inte samarbetat tillräckligt eller inte uppfyllt sin upplysningsplikt gentemot kommissionen
otillräckliga i detta avseende, även om de delvis är grundade på utvärderingsrapporterna.
Domstolen finner således att ingen av svarandena kan anses skyldig att, med stöd av artikel 23.3 i bilaga II till avtalet,
återbetala något belopp utöver vad denne själv erhållit.
2. Beräkningen av kommissionens finansiella bistånd
Enligt artikel 23.3 i bilaga II till avtalet föreligger rätt till återbetalning på villkor att det totala bidragsbeloppet
för projektet som kommissionen skall erlägga understiger det belopp som denna har betalat ut. Under sådana förhållanden är
var och en av svarandena skyldig att återbetala mellanskillnaden mellan det förskott som denne erhållit och de kostnader som
denne har rätt till ersättning för.
Kommissionen har i en tabell som återgivits i punkt 35 i denna dom angett vilka belopp som var och en av svarandena enligt
kommissionen skulle erlägga individuellt om det solidariska betalningsansvaret inte kunde tas i anspråk. Dessa belopp har
beräknats genom att från de belopp som varje avtalspart erhållit från kommissionen dra de belopp som är hänförliga till de
arbetsprestationer som kommissionen godkänt i enlighet med vad avtalsparten i fråga skulle bidra med enligt den arbetsfördelning
som återfinns i bilaga I till avtalet.
Med hänsyn till att kommissionen medgivit att Nordbank inte erhållit någon utbetalning och att Intracom erhållit ett lägre
belopp än vad detta företag hade att fordra, kan kommissionen inte kräva någon återbetalning från dessa två svarande.
Det är utrett att AMI Semiconductor totalt erhållit beloppet 26 743 euro och att kommissionen godkänt arbete till ett värde
av 26 214,55 euro. Det högsta belopp som detta företag skall återbetala uppgår därför till 528,45 euro. Det är även utrett
att Euram erhållit beloppet 21 606 euro och att ingen av detta företags arbetsprestationer godkänts.
Med avseende på de krav som riktats mot dessa två svarande har kommissionen inte rätt att vägra att godkänna arbetsprestationer
eller kostnadsredovisningar utan att detaljerat motivera i vilket avseende dessa arbetsprestationer har varit bristande. I
motsats till vad kommissionen har gjort gällande följer det inte av avtalets särskilda karaktär – särskild i den meningen
att det är ett avtal om utbetalning av stöd utan någon verklig motprestation för kommissionen – att denna skönsmässigt kan
bedöma om arbetsprestationerna skall godkännas. Såsom generaladvokaten med fog har angivit i punkterna 167–171 i sitt förslag
till avgörande, var det nödvändigt att avtalet innehöll klausuler med denna innebörd för att kommissionen skulle få så stora
ensidiga beslutsbefogenheter.
Domstolen skall därför bedöma om kommissionens vägran att godkänna de arbetsprestationer som AMI Semiconductor och Euram skulle
utföra varit befogad. Såsom generaladvokaten angivit i punkt 161 i sitt förslag till avgörande avser tvisten huvudsakligen
arbetsprestationerna 1.1 (samtliga systemfunktioner och designspecifikationer som definierats av användaren ”Complete set
of user‑defined system functions and design specifications”), 1.2 (samtliga designspecifikationer avseende framtida programgränssnitt
för integrering i dessa organisationers kommersiella mjukvarumiljö, ”Complete set of design specifications for future software
interfaces to integrate with the commercial software environment of these organisations”) och 1.3 (fullständig beskrivning
av framtida affärspartners IT-miljö, ”Full description of future business par[t]ners’ IT environment”), eftersom dessa tre
arbetsprestationer var de enda arbetsprestationer som inte godkändes som AMI Semiconductor eller Euram hade varit delaktiga
i.
Kommissionen har grundat sitt beslut att inte godkänna dessa arbetsprestationer uteslutande på de rapporter i vilka kontrollgruppen
förordat ett sådant beslut. Vad beträffar dessa rapporters bevisvärde kan domstolen först och främst inte godta kommissionens
uppfattning att dessa är tvingande med avseende på svarandena. Även om svarandena godkänt valet av de två personer som den
ovannämnda institutionen föreslagit, framgår det varken av artikel 8 i bilaga II till avtalet, av någon annan klausul i detta
avtal eller av någon annan uppgift i de meddelanden som utväxlats mellan parterna att avtalsparterna skulle vara bundna av
de rapporter som upprättades av kontrollgruppen. Att dessa skulle ha bindande verkan strider för övrigt mot kommissionens
inställning på denna punkt, eftersom denna under förhandlingen har hävdat att den själv kunde avvika från rapporterna om den
så önskade.
I sin andra kontrollrapport förordade kontrollgruppen att de ifrågavarande arbetsprestationerna inte skulle godkännas. Arbetsprestation
1.1 beskrevs vara mycket ofullständig och inte särskilt noggrant utförd. Arbetsprestationerna 1.2 och 1.3 bedömdes vara obefintliga
eftersom de handlingar som kontrollgruppen fått tillgång till enligt rubrikerna endast var ”sammanfattningar” och inte fullständiga
handlingar.
Dessa rapporter innehåller vissa motsägelser som inte förklarats. Till exempel kritiserade kontrollgruppen den omständigheten
att företag i den finansiella sektorn och i logistiksektorn inte bidragit till genomförandet av arbetsprestation 1.1, trots
att dessa varit representerade i det konsortium som utgjordes av svarandena. Det framgår emellertid tydligt av bilaga I till
avtalet att det inte var föreskrivet i avtalet att Nordbank eller Euram skulle delta i denna arbetsprestation. Kontrollgruppen
har uppenbarligen inte tillämpat avtalskriterierna vid bedömningen av om arbetsprestationerna var tillfredsställande, utan
felaktigt tillämpat sina egna kriterier.
Kommissionen har under förhandlingen anfört att svarandenas presentation av arbetsprestation 1.3 endast upptog en enda sida,
vilket inte överensstämmer med den arbetsinsats som föreskrevs i avtalet med avseende på denna arbetsprestation. Det föreligger
nämligen vid första anblicken en överraskande skillnad mellan de fyra och en halv månaders arbete som det enligt vad som anges
på sidan 57 i bilaga I till avtalet skall krävas av en person för att fullgöra denna arbetsprestation och det förhållande
att den framlagda rapporten är så kortfattad. Att en rapport är kortfattad innebär emellertid inte nödvändigtvis att den är
av dålig kvalitet eller inte uppfyller de krav som föreskrivs i avtalet, vilka i förevarande fall är de enda relevanta kriterierna.
För det fall kommissionen hyste tvivel med avseende på de belopp som fakturerats för en arbetsprestation, borde den ha bestritt
kostnadsredovisningen mot bakgrund av de kriterier som anges i artiklarna 18–20 i bilaga II till avtalet i stället för att
underkänna arbetsprestationen.
För att kunna motivera ett underkännande av en arbetsprestation är det nödvändigt att kommissionen särskilt anger vilka delar
av arbetsprestationen som den har för avsikt att kritisera och att den anger skälen till att arbetsprestationen enligt kommissionen
avviker från avtalsbestämmelserna. I förevarande fall är vare sig kontrollrapporterna eller kommissionens ansökan tillräckligt
klart formulerade i detta avseende.
Domstolen kan därför inte godta kommissionens grunder avseende rätt till återbetalning grundade på bestämmelserna i artikel 23.3
i bilaga II till avtalet. Även yrkandet om ränta i enlighet med artikel 5.4 i samma bilaga skall därför ogillas.
B –
Rätten till återbetalning i enlighet med 812 § BGB
Såsom generaladvokaten med fog angivit i punkt 185 i sitt förslag till avgörande, skall ett yrkande om återbetalning av felaktigt
erlagda belopp med anledning av obehörig vinst med tillämpning av 812 § i BGB ogillas av samma skäl som domstolen har ogillat
yrkandet om återbetalning grundat på avtalet. Eftersom kommissionen inte förebringat bevisning för att utbetalningarna överstigit
avtalsparternas fordringar, har den inte styrkt att obehörig vinst förelegat.
Kommissionens talan skall därför ogillas.
V –
Intracoms genkäromål
I sitt genkäromål har Intracom gjort anspråk på rätt till betalning av beloppet 6 022 euro från kommissionen. Detta belopp
utgör skillnaden mellan det förskott på 10 362 euro som InterTeam erlagt till Intracom och den del av kostnaderna för godkända
arbetsprestationer som Intracom burit och som enligt kommissionens beräkning uppgår till 16 384,09 euro.
Förutom att Intracom har gjort gällande att kommissionen skulle göra en ”obehörig vinst”, har företaget inte angett den rättsliga
grunden för detta yrkande.
Det är utrett att kommissionen, genom sina betalningar till InterTeam, har utbetalat tillräckliga medel till svarandena för
att täcka utbetalningen av 6 022 euro till Intracom. Vid avtalstidens slut utbetalades nämligen beloppet 300 934 euro till
InterTeam, som inte överförde beloppet till de övriga svarandena. Eftersom InterTeam, enligt de siffror som angivits i formuläret
på sidan 6 i bilaga I till avtalet, självt kunde ha rätt till utbetalningar till ett belopp av högst 153 500 euro i enlighet
med avtalet, innehade InterTeam för de övriga avtalsparternas räkning ett belopp som uppgick till åtminstone 147 434 euro.
Under dessa förhållanden har kommissionen inte gjort någon obehörig vinst. Intracoms genkäromål skall därför ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats.
Kommissionen har tappat målet och skall därför ersätta rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar domstolen (första avdelningen) följande dom:
1)
Talan ogillas.
2)
Genkäromålet från Intracom SA Hellenic Telecommunications & Electronic Industry ogillas.
3)
Europeiska gemenskapernas kommission skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: tyska.