CELEX: 62001CJ0397
Sotsiaalpoliitika
Töötajate turvalisuse ja tervise kaitse
Direktiiv 93/104/EÜ
Kohaldamisala
Saksa Punase Risti poolt osutatava päästeteenuse raames kiirabiautosid saatvad päästetöötajad
'Maanteevedude' mõiste ulatus
Maksimaalne iganädalane tööaeg
Põhimõte
Otsene mõju
Erand
Tingimused

Eelotsusetaotlused puudutavad nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiivi 89/391/EMÜ töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist
soodustavate meetmete kehtestamise kohta (EÜT L 183, lk 1) artikli 2 ning samuti nõukogu 23. novembri 1993. aasta direktiivi
93/104/EÜ, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte (EÜT L 307, lk 18), artikli 1 lõike 3, artikli 6 ja artikli 18
lõike 1 punkti b alapunkti i tõlgendamist.
Nimetatud taotlused esitati päästetöötajatena töötavate või varem nendena töötanud B. Pfeifferi, W. Roithi, A. Süßi, M. Winteri,
K. Nestvogeli, R. Zelleri ja M. Döbele ning Deutsches Rotes Kreuz, Kreisverband Waldshut eV (Saksa Punane Rist, Waldshuti
osakond, edaspidi „Saksa Punane Rist”), st asutuse, kus põhikohtuasja hagejad töötavad või töötasid, vahelises kohtuvaidluses
Saksamaa siseriiklike õigusnormidega ette nähtud 48 tundi ületava iganädalase tööaja kohta.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Direktiivid 89/391 ja 93/104 on vastu võetud EÜ asutamislepingu artikli 118 A alusel (EÜ asutamislepingu artiklid 117–120
asendati EÜ artiklitega 136–143).
Direktiiv 89/391 on raamdirektiiv, millega sätestatakse töötajate töötervishoidu ja tööohutust puudutavad üldpõhimõtted. Nimetatud
põhimõtete kohta on hiljem vastu võetud hulk konkreetseid direktiive, sh direktiiv 93/104.
Direktiivi 89/391 artiklis 2 määratletakse direktiivi reguleerimisala järgmiselt:
„1. Käesolevat direktiivi kohaldatakse nii avaliku kui ka erasektori kõikide tegevusvaldkondade suhtes (tööstus, põllumajandus,
kaubandus, haldus, teenindus, haridus, kultuur, vaba aeg jne).
2. Käesolevat direktiivi ei kohaldata juhul, kui teatava avaliku teenistuse, nagu näiteks relvajõudude või politsei, või teatava
kodanikukaitseteenistuse tegevus oma eripära tõttu sellega vältimatult vastuollu satub.
Sellisel juhul tuleb töötajate ohutus ja tervis tagada nii hästi kui võimalik, pidades silmas käesoleva direktiivi eesmärke.”
Direktiivi 93/104 artikkel 1 pealkirjaga „Eesmärk ja reguleerimisala” sätestab:
„1. Käesolev direktiiv sätestab tööaja korralduse minimaalsed ohutus- ja tervishoiunõuded.
2. Käesolevat direktiivi kohaldatakse:
a)      minimaalse igapäevase ja iganädalase puhkeaja ning iga-aastase puhkuse, vaheaegade ja maksimaalse nädalase tööaja suhtes;
ning
b)      öötöö ja vahetustega töö teatud aspektide ja töömallide suhtes.
3. Käesolevat direktiivi kohaldatakse nii avaliku kui ka erasektori tegevusalade suhtes direktiivi 89/391/EMÜ artikli 2 tähenduses,
piiramata käesoleva direktiivi artikli 17 kohaldamist, välja arvatud õhu-, raudtee-, maantee-, mere-, sisevee- ja järveveod,
merekalapüük, muud tööd merel ja koolitusel olevate arstide tegevus.
4. Direktiivi 89/391/EMÜ sätteid kohaldatakse täielikult lõikes 2 nimetatud küsimuste suhtes, ilma et see piiraks käesolevas
direktiivis sisalduvate rangemate ja/või täpsemate sätete kohaldamist.”
Direktiivi 93/104 artikkel 2 „Mõisted” sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)      tööaeg – iga ajavahemik, mille jooksul töötaja teeb tööd, on tööandja käsutuses ning tegutseb või täidab oma kohustusi kooskõlas
siseriikliku õiguse ja/või tavaga;
2)      puhkeaeg – iga ajavahemik, mis ei ole tööaeg;
[…]”.
Nimetatud direktiivi II jagu kehtestab meetmed, mida liikmesriigid peavad võtma, et tagada kõigile töötajatele minimaalne
igapäevane puhkus ja iganädalane puhkeaeg, samuti kehtestab see direktiiv maksimaalse iganädalase tööaja.
Mis puudutab maksimaalset iganädalast tööaega, siis sama direktiivi artikliga 6 nähakse ette järgmist:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, mis kooskõlas vajadusega kaitsta töötajate turvalisust ja tervist tagavad, et:
[…]
2)      keskmise tööaja pikkus igas seitsmepäevases ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, ei ületa 48 tundi.”
Direktiivi 93/104 artikkel 15 näeb ette:
„Käesolev direktiiv ei mõjuta liikmesriikide õigust kohaldada või kehtestada töötajate turvalisuse ja tervise kaitseks soodsamaid
õigus- ja haldusnorme või hõlbustada või lubada tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingute kohaldamist,
mis on töötajate turvalisuse ja tervisekaitse seisukohalt soodsamad.”
Sama direktiivi artikkel 16 sätestab:
„Liikmesriigid võivad kehtestada:
[…]
2)       artikli 6 (maksimaalne iganädalane tööaeg) kohaldamiseks võrdlusperioodi, mis ei ületa nelja kuud.
[…]”.
Sama direktiiviga nähakse ette terve rida erandeid põhireeglitest, arvestades teatavate tegevusalade eripära, tingimusel et
teatavad nõuded on täidetud. Selles suhtes näeb direktiivi artikkel 17 ette:
„1. Nõuetekohaselt töötajate turvalisuse ja tervisekaitse üldpõhimõtteid arvestades võivad liikmesriigid teha erandeid artiklitest
3, 4, 5, 6, 8 või 16, kui tööaja pikkust kõnealuse tegevuse konkreetsete omaduste tõttu ei mõõdeta ja/või ei määrata eelnevalt
kindlaks või kui selle määravad töötajad ise, eriti kui kõne all on:
a)      tegevjuhid või muud iseseisva otsustamisõigusega isikud;
b)      peresisesed abitöö tegijad;
või
c)      töötajad, kes täidavad oma ametikohustusi usutalitustel kirikutes või usukogukondades.
2. Tingimusel et kõnealustele töötajatele antakse hüvituseks võrdväärse pikkusega puhkeajad või et erandjuhtudel, kui objektiivsetel
põhjustel ei ole võimalik anda hüvituseks niisuguseid võrdväärse pikkusega puhkeaegu, võimaldatakse kõnealustele töötajatele
asjakohane kaitse, võidakse õigus- või haldusnormidega või tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingutega
heaks kiita erandid:
2.1. artiklitest 3, 4, 5, 8 ja 16:
[…]
c)      tegevuste puhul, mis nõuavad teenuse või tootmise pidevat jätkumist, eriti:
i)      haiglates või samalaadsetes asutustes, hooldekodudes ja vanglates osutatavate vastuvõtu, ravimise ja/või hooldamisega seotud
teenused;
[…]
iii)      ajakirjandus, raadio, televisioon, filmitööstus, posti- ja telekommunikatsiooniteenused, kiirabi, tuletõrje ja kodanikukaitseteenused;
[…]
3. Artiklitest 3, 4, 5, 8 ja 16 võib erandeid teha töösuhte poolte vahel riiklikul või piirkondlikul tasandil sõlmitud kollektiivlepingutega
või lepingutega või, nendes ettenähtud korras, tööturu osapoolte vahel madalamal tasandil sõlmitud kollektiivlepingutega või
lepingutega.
[…]
Esimeses ja teises lõigus ettenähtud erandid on lubatud tingimustel, et kõnealustele töötajatele võimaldatakse hüvituseks
samaväärse pikkusega puhkeajad või erandjuhtudel, kui objektiivsetel põhjustel ei ole võimalik niisuguseid puhkeaegu lubada,
võimaldatakse kõnealustele töötajatele asjakohane kaitse.
[…]
4. Käesoleva artikli lõike 2 punktides 2.1 ja 2.2 ning lõikes 3 ettenähtud võimalus teha erand artikli 16 lõikest 2 ei anna
alust kehtestada kuuest kuust pikemat võrdlusperioodi.
Liikmesriikidel on võimalus kooskõlas töötajate turvalisuse ja tervisekaitse üldiste põhimõtete järgimisega lubada objektiivsetel,
tehnilistel või töökorraldusega seotud põhjustel kehtestada tööturu osapoolte vahel sõlmitud kollektiivlepingute või lepingutega
võrdlusperioodid, mille pikkus ei ületa ühelgi juhul 12 kuud.
[…]”.
Direktiivi 93/104 artikkel 18 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      a)     Liikmesriigid võtavad vastu käesoleva direktiivi rakendamiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid 23. novembriks 1996 või tagavad
nimetatud kuupäevaks, et tööturu osapooled kehtestavad vajalikud meetmed lepinguga, kusjuures liikmesriigid on kohustatud
võtma kõik vajalikuks osutuvad meetmed, mis võimaldavad neil igal ajal tagada käesolevad direktiivis ettenähtud sätete järgimise.
b)      i)     Liikmesriigil on siiski võimalus mitte kohaldada artiklit 6, kui ta samal ajal respekteerib töötajate turvalisuse ja tervisekaitse
üldpõhimõtteid ning võtab vajalikud meetmed, mis tagavad, et:
–        ükski tööandja ei nõua töötajalt rohkem kui 48-tunnilist töötamist seitsmepäevase ajavahemiku jooksul, arvutatud keskmisena
artikli 16 lõikes 2 nimetatud võrdlusperioodi kohta, kui ta ei ole varem saanud töötaja nõusolekut niisugust tööd teha,
–        tööandja ei kahjusta ühtki töötajat seepärast, et töötaja ei soovi anda oma nõusolekut niisugust tööd teha,
–        tööandja peab ajakohastatud registrit kõigi töötajate kohta, kes niisugust tööd teevad,
–        register antakse pädeva asutuse käsutusse, kes võib töötajate turvalisuse ja/või tervisekaitsega seotud põhjustel keelata
või piirata võimalust ületada maksimaalset nädalast tööaega,
–        tööandja annab pädevale asutusele nende nõudmisel teavet juhtumite kohta, mil töötajad on andnud nõusoleku teha seitsme päeva
jooksul tööd üle 48 tunni, arvutatud keskmisena artikli 16 lõikes 2 nimetatud võrdlusperioodi kohta.
[…]”.

Siseriiklikud õigusnormid
Saksa tööõiguses eristatakse valveaega („Arbeitsbereitschaft”), väljakutsevalvet („Bereitschaftsdienst”) ja telefonivalvet
(„Rufbereitschaft”).
Need kolm mõistet ei ole kõnealuste siseriiklike õigusnormidega lahti seletatud, ent nende olemus tuleneb kohtupraktikast.
Valveaeg („Arbeitsbereitschaft”) on periood, kus töötaja peab olema töökohal tööandja käsutuses ja peab muu hulgas olema pidevalt
tähelepanelik, et olla võimeline vajaduse korral kohe sekkuma.
Väljakutsevalve ajal („Bereitschaftsdienst”) peab töötaja olema tööandja poolt määratud kohas või väljaspool tööandja ruume
ja olema valmis tööle asuma tööandja nõudmisel, ent tal on õigus puhata või oma äranägemise järgi tegutseda, kui tema tööalaseid
teenuseid ei vajata.
Telefonivalve („Rufbereitschaft”) iseloomustab asjaolu, et töötaja ei ole kohustatud ootama tööandja poolt määratud kohas,
vaid piisab, et ta on kättesaadav, et asuda tööandja nõudmise korral lühikese etteteatamise järel oma tööülesandeid täitma.
Saksa õiguses peetakse vaid valveaega („Arbeitsbereitschaft”) oma terviklikkuses reeglina tööajaks. Seevastu on väljakutsevalve
(„Bereitschaftsdienst”) ja telefonivalve („Rufbereitschaft”) puhkeaeg, välja arvatud see osa, mille ajal töötaja tegelikult
oma töökohustusi täitis.
Saksamaal sätestab tööaja kestvuse ja puhkeaja ajavahemikud 6. juuni 1994. aasta  tööajaseadus (Arbeitszeitgesetz) (BGB1.
1994 I, lk 1170, edaspidi „ArbZG”), mis võeti vastu direktiivi 93/104 ülevõtmiseks.
ArbZG § 2 lõige 1 määratleb tööaega kui ajavahemikku tööpäeva algusest tööpäeva lõpuni, millest on välja jäetud puhkepausid.
Vastavalt ArbZG §-le 3:
„Töötajate igapäevane tööaeg ei või olla pikem kui kaheksa tundi. Igapäevast tööaega võib 10 tunnini pikendada vaid juhul,
kui see ei ületa kaheksatunnist keskmist kuue kalendrikuu või 24 nädala jooksul.”
ArbZG § 7 on sõnastatud järgmiselt:
„1) Kollektiivlepingu või kollektiivlepingu alusel sõlmitud ettevõttesisese kokkuleppe alusel võib:
1.      erandina artiklis 3 sätestatust:
a)      pikendada ilma hüvitiseta päevast tööaega üle 10 tunni, kui tööaja sisse kuulub regulaarne ja arvestatav valveaeg („Arbeitsbereitschaft”),
b)      määrata hüvitatav puhkeaeg muule ajahetkele,
c)      pikendada ilma hüvitiseta päevast tööaega 10 tunnini maksimaalselt 60 päeval aastas,
[…]”.
ArbZG § 25 sätestab:
„Kui käesoleva seaduse jõustumisel olemasolevate või endiselt mõju omavate kollektiivlepingute sätted on vastuolus artikli
7 lõigetega 1 või 2 […], ületades viidatud normides kehtestatud maksimaalse piiri, jäävad need sätted endiselt kehtima. Kollektiivlepingu
alusel sõlmitud ettevõttesisesed kokkulepped samastatakse esimeses lauses toodud kollektiivlepingutega […]”.
Saksa Punase Risti töötajate, tööliste ja praktikantide töötingimusi puudutav kollektiivleping (Tarifvertrag über die Arbeitsbedingungen
für Angestellte, Arbeiter und Auszubildende des Deutschen Roten Kreuzes), edaspidi „DRK-TV” näeb ette järgmist:
„§ 14 Tavaline tööaeg
1)      Tavaline tööaeg koosneb keskmiselt 39 tunnist, välja arvatud puhkepausid (38,5 tunnist alates 1. aprillist 1990) nädalas.
Reeglina arvutatakse keskmist nädalast tööaega 26 nädala alusel.
Töötajate puhul, kes täidavad tööülesandeid kas nn rotatsiooni korras või vahetustega, võib määrata pikema ajavahemiku.
2)      Tavalist tööaega võib pikendada […]:
a)      kuni 10 tunnini päevas (keskmiselt 49 tunnini nädalas), kui tööaja sisse kuulub tavapäraselt keskmiselt vähemalt 2-tunnine
valveaeg („Arbeitsbereitschaft”) päevas,
b)      kuni 11 tunnini päevas (keskmiselt 54 tunnini nädalas), kui tööaja sisse kuulub tavapäraselt keskmiselt vähemalt 3-tunnine
valveaeg („Arbeitsbereitschaft”) päevas,
c)      kuni 12 tunnini päevas (keskmiselt 60 tunnini nädalas), kui töötaja viibib töökohas, kuid töötab vaid vajaduse korral.
[…]
5)       Töötaja on kohustatud olema väljaspool oma tööaega tööandja juhendite kohaselt tööandja poolt määratud kohas, kust teda võib
vajaduse korral tööle kutsuda (väljakutsevalve („Bereitschaftsdienst”)). Tööandja võib töötajat kohustada väljakutsevalveks
(„Bereitschaftsdienst”) vaid siis, kui on oodata teatavat tööhulka, ent kogemus näitab, et aeg, mil tööd teha ei tule, on
pikem.
[…]”.
DRK-TV § 14 lõige 2 sätestab järgmist:
„Lisa 2 kohaldamisel pääste- ja transporditöötajatele tuleb arvestada [DRK-TV] § 14 lõikes 2 toodud märkust.”
Nimetatud lisa 2 sisaldab pääste- ja transporditöötajatele kohaldatavaid kokkuleppelisi erisätteid. Nimetatud märkuses on
toodud, et DRK-TV § 14 lõike 2 punktis b ette nähtud 54-tunnist maksimaalset iganädalast tööaega vähendatakse järk-järgult.
Selle tulemusena on ette nähtud, et alates 1. jaanuarist 1993 on maksimaalne iganädalane tööaeg 54 tunni asemel 49 tundi.

Menetlus põhikohtuasjades ja eelotsuse küsimused
Käesolevad eelotsusetaotlused on esitatud seitsme kohtuvaidluse põhjal.
Euroopa Kohtu käsutuses olevatest toimikutest tuleneb, et Saksa Punane Rist osutab maapõhist kiirabiteenust ühes Waldshut
Landkreisi osas. Saksa Punane Rist täidab päästeülesandeid Waldshutis (Saksamaa), Dettinghoffenis (Saksamaa) ja Bettmaringenis
(Saksamaa), töötades 24 tundi ööpäevas, ning samuti Lauchringenis (Saksamaa), töötades 12 tundi ööpäevas. Maapõhise kiirabiteenuse
osutamisel kasutatakse kahte tüüpi kiirabiautosid, st ambulantsi- ning kiirabiautosid. Ambulantsibrigaad koosneb kahest päästetöötajast-meditsiiniõest,
samas kui kiirabiauto brigaadi kuulub üks päästetöötaja ja üks kiirabiarst. Väljakutse korral sõidavad kiirabiautod haavatu
või haige asukohta, et osutada abivajajale meditsiinilist abi. Üldreeglina transporditakse abivajaja seejärel haiglasse.
B. Pfeiffer ja K. Nestvogel töötasid varem Saksa Punases Ristis päästetöötajatena, samas kui teised põhikohtuasja hagejad
töötasid seal ajal, mil nad esitasid hagid siseriiklikku kohtusse.
Põhikohtuasja poolte vahel on vaidlus selles, kas maksimaalse iganädalase tööaja arvutamisel on võimalik arvesse võtta perioode,
mil asjaomastel töötajatel oli valveaeg („Arbeitsbereitschaft”), mis on või olid neile Saksa Punases Ristis töötamisel töö
raames kohustusliud.
B. Pfeifferi ja K. Nestvogeli poolt Arbeitsgericht Lörrach’isse esitatud hagide esemeks oli väljaspool iganädalast 48-tunnist
tööaega töötatud täiendavate töötundide tasustamise küsimus. Viimati nimetatud isikud väidavad, et neid kohustati 2000. aasta
juunist kuni 2001. aasta märtsini seadusevastaselt töötama keskmiselt rohkem kui 48 tundi nädalas. Selle tulemusena taotlevad
nad siseriiklikult kohtult, et see kohustaks Saksa Punast Risti maksma neile brutosummana vastavalt 4335,45 Saksa marka (156,85
ületundi brutotunnimääraga 29,91 Saksa marka) ja 1841,88 Saksa marka (66,35 ületundi brutotunnimääraga 27,76 Saksa marka),
millele lisandub viivis.
Teiste põhikohtuasja hagejate poolt siseriiklikku kohtusse esitatud hagide esemeks oli taotlus määrata kindlaks maksimaalne
iganädalane tööaeg, mida Saksa Punasel Ristil on õigus neilt nõuda.
Põhikohtuasja pooled on erinevates töölepingutes leppinud kokku DRK-TV kohaldamises.
Arbetsgericht Lörrach nendib, et lepingutes sisalduvate eeskirjade kohaselt oli Saksa Punase Risti päästeteenistuse iganädalane
keskmine tööaeg 49 tundi. Tavalist tööaega on pikendatud DRK-TV § 14 lõike 2 punkti b kohaldamisega, arvestades asjaomaste
isikute kohustuslikku valveaega („Arbeitsbereitschaft”) keskmiselt vähemalt 3 tundi päevas.
Põhikohtuasja hagejate hinnangu kohaselt on Saksa Punase Risti poolt 49-tunnise iganädalase tööaja kehtestamiseks vastu võetud
normid ebaseaduslikud. Hagejad toetuvad direktiivile 93/104 ja Euroopa Kohtu 3. oktoobri 2000. aasta otsusele kohtuasjas C‑303/98:
Simap (EKL 2000, lk I-7963). Nende kinnituste kohaselt rikub DRK-TV § 14 lõige 2 punkt b ühenduse õigust seeläbi, et näeb
ette 48 tundi ületava iganädalase tööaja. Veelgi enam, ArbZG § 7 lõikes 1 punktis a ettenähtud erand välistab kollektiivlepingus
kokkulepitu rakendamise. Seega väidavad põhikohtuasja hagejad, et nimetatud seadusega ei ole direktiivi 93/104 asjakohased
sätted nõuetekohaselt üle võetud. Hagejate arvates tuleb ArbZG-s sisalduvat erandit tõlgendada kooskõlas ühenduse õigusega
ning et vastasel korral pole see üldse kohaldatav.
Saksa Punane Rist seevastu palub jätta hagi rahuldamata. Ta kinnitab eelkõige, et tema tööaja pikendamise eeskirjad on kooskõlas
siseriikliku õiguse ja kollektiivlepingutega.
Arbeitsgericht Lörrach püüdis menetluse käigus jõuda kõigepealt selgusele, kas põhikohtuasja hagejate tegevus kuulub direktiivi
93/104 kohaldamisalasse.
Esiteks välistab direktiivi 93/104 artikli 1 lõige 3, milles viidatakse seoses kohaldamisalaga direktiivi 89/391 artiklile
2, selle direktiivi kohaldamisalast paljud valdkonnad, lähtudes konkreetsete tegevuste olemuslikust eripärast. Siseriiklik
kohus on seisukohal, et nimetatud sätte mõte on välistada direktiivi viidatud sätte kohaldamisalast tegevused, mille eesmärk
on avaliku korra ja julgeoleku tagamine, mis on hädavajalikud üldiseks heaoluks ning tegevuse iseloomust lähtudes ei võimalda
planeerimist. Näitena on toodud ulatuslikud õnnetusjuhtumid. Seevastu kiirabiteenuste osutamine ei tohiks olla nende kahe
direktiivi kohaldamisalast välistatud, isegi kui päästetöötajad peavad olema valmis tegutsema 24 tundi ööpäevas, kuna nende
tööülesandeid ja tööaega on siiski võimalik planeerida.
Teiseks tuleb kindlaks teha, kas maapõhise kiirabiteenuse osutamisel tehtavat tööd tuleks käsitleda kui „maanteevedu” direktiivi
93/104 artikli 1 lõike 3 tähenduses. Kuna see mõiste tähendab igasugust tegevust, mis toimub avalikel teedel liikuvas sõidukis,
tuleks selle kohaldamisalasse lugeda ka ambulantsi- ja kiirabiautode abil osutatavad päästeteenused, kuna oluline osa sellisest
tegevusest tähendabki õnnetuskohale minekut ning kannatanute haiglasse toimetamist. Sellegipoolest osutatakse kiirabiteenust
tavaliselt teatud kindlas piirkonnas, üldjuhul ühes Landkreisis, nii et vahemaad ei ole pikad ja tegutsemise aeg on lühike.
Seega tuleb maapõhise kiirabiteenuse osutamisel tehtavat tööd eristada tüüpilisest maanteevedude raames tehtavast tööst. Sellegipoolest
esineb sellise arusaama osas kahtlusi 24. septembri 1998. aasta otsuse tõttu kohtuasjas C‑76/97: Tögel (EKL 1998, lk I-5357,
punkt 40).
Siseriiklik kohus küsib, kas direktiivi 93/104 artikli 18 lõike1 punkti b alapunktis i ettenähtud 48-tunnise piirangu kohaldamata
jätmine keskmisele töönädalale eeldab asjaomase töötaja selgesõnalist ja ühemõttelist nõusolekut või piisab töötaja üldisest
nõusolekust kollektiivlepingu kui terviku kohaldamiseks, kuna kollektiivlepinguga on muu hulgas ette nähtud võimalus 48-tunnise
iganädalase tööaja ületamiseks.
Viimase punktina soovib Arbeitsgericht Lörrach teada, kas direktiivi 93/104 artikkel 6 on tingimusteta ja piisavalt täpne
säte, et üksikisik saaks sellele siseriiklikus kohtus toetuda juhul, kui liikmesriik ei ole seda direktiivi nõuetekohaselt
üle võtnud. Saksa õiguses valitseb olukord, kus juhul kui DRK-TV § 14 lõike 2 punktis b toodud norm, mida kohaldatakse põhikohtuasja
poolte töölepingutele, kuulub siseriikliku seadusandja poolt ArbZG § 7 lõike 1 punkti 1 alapunktis a toodud võimaluste alla,
võimaldab viimati nimetatud säte tööandjal pikendada igapäevast tööaega ilma hüvitise maksmise kohustuseta, mille tulemuseks
on olukord, kus rikutakse ArbZG §-st 3 ning direktiivi 93/104 artikli 6 punktist 2 tulenevat iganädalase keskmise tööaja suhtes
kohaldatavat 48-tunnist piirangut.
Arvestades, et nendel tingimustel nõuab vaidluse lahendamine ühenduse õiguse tõlgendamist, otsustas Arbeitsgericht Lörrach
menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on identsed kohtuasjades C-397/01–C-403/01:
„1.      a)     Kas direktiivi 93/104 […] artikli 1 lõikes 3 sisalduvat viidet direktiivi 89/391 […] artikli 2 lõikele 2, mis sätestab, et
[neid] direktiive ei kohaldata juhul, kui teatava kodanikukaitseteenistuse tegevus oma eripära tõttu sellega vältimatult vastuollu
satub, tuleb mõista nii, et nimetatud erand hõlmab ka hageja tegevust päästetöötajana?
b)     Kas direktiivi 93/104/EÜ artikli 1 lõikes 3 [esinevat] maanteevedude mõistet tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalast
on välja arvatud üksnes need veoteenused, mille käigus läbitakse nende eripärast lähtudes pikki vahemaid ning mille puhul
ei saa võimalike takistuste ettenägematuse tõttu tööpäeva pikkust ette kindlaks määrata, või hõlmab see mõiste ka maapõhise
kiirabiteenuse osutamist, mis seisneb vähemalt osaliselt sõiduki juhtimises ning patsiendi saatmises teeloleku ajal?
2.      Kas Euroopa Kohtu […] otsust […] Simap (punktid 73 ja 74) arvestades tuleb § 18 lõike 1 punkti b alapunkti i tõlgendada nii,
et iganädalase tööaja pikendamiseks üle 48 tunni peab olema töötaja isiklik nõusolek või võib selline nõusolek seisneda ka
selles, et töötaja ja tööandja on töölepingus kokku leppinud, et töötingimuste suhtes kohaldatakse kollektiivlepingut, mis
võimaldab keskmise nädalase tööaja pikendamist üle 48 tunni?
3.      Kas direktiivi 93/104 artikli 6 sisu on tingimusteta ja piisavalt täpne, et üksikisikud saaksid sellele siseriiklikus kohtus
toetuda juhul, kui riik ei ole seda direktiivi siseriiklikku õigusesse nõuetekohaselt üle võtnud?”
Euroopa Kohtu presidendi 7. novembri 2001. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑397/01–C‑403/01 nii kirjaliku kui suulise
menetluse jaoks kui ka kohtuotsuse tegemiseks.
Euroopa Kohus peatas 14. jaanuari 2003. aasta otsusega nimetatud kohtuasjades menetluse kuni kohtuistungini kohtuasjas C‑151/02:
Jaeger (EKL 2003, lk I‑8389), milles tehti otsus 9. septembril 2003. Kohtuistung toimus 25. veebruaril 2003.
Euroopa Kohtu 13. jaanuari 2004. aasta määrusega taasavati suuline menetlus kohtuasjades C‑397/01–C‑403/01.

Eelotsuse küsimused

Esimese küsimuse punkt a
Esimese küsimuse punktis a küsib siseriiklik kohus põhimõtteliselt, kas direktiivi 89/391 artiklit 2 ja direktiivi 93/104
artikli 1 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kiirabis töötavate päästetöötajate tegevus, nagu käesolevas põhikohtuasjas, kuulub
nimetatud direktiivide kohaldamisalasse.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt meeles pidada seda, et direktiivi 93/104 artikli 1 lõikes 3 määratletakse
nimetatud direktiivi kohaldamisala otsese viitega direktiivi 89/391 artiklile 2. Seetõttu tuleb enne, kui otsustada, kas Saksa
Punase Risti poolt kiirabiteenuse osutamise raames ambulantsi- või kiirabiautot saatvate päästetöötajate tegevus kuulub direktiivi
93/104 kohaldamisalasse, uurida, kas selline tegevus kuulub direktiivi 89/391 kohaldamisalasse (vt eespool viidatud Simapi
kohtuasi, punktid 30 ja 31).
Artikli 2 lõike 1 kohaselt kohaldatakse direktiivi 89/391 „nii avaliku kui ka erasektori kõikide tegevusvaldkondade suhtes”,
mille hulka kuulub üldjoontes ka teenindus.
Sellegipoolest, nagu tuleneb sama artikli lõike 2 esimesest lõigust, ei kohaldata seda direktiivi juhul, kui teatav tegevus,
nimelt kodanikukaitseteenistus, oma eripära tõttu sellega vältimatult vastuollu satub.
Siiski tuleb märkida, et sellise ühingu nagu Saksa Punase Risti poolt vigastatutele või haigetele kiirabiteenuse osutamise
raames ambulantsi- või kiirabiautot saatvate päästetöötajate tegevus ei ole iseloomult selline, et see saaks kuuluda eelmises
punktis osundatud erandi alla.
Tegelikult selgub nii direktiivi 89/391 eesmärgist, mis on töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamise soodustamine,
kui ka artikli 2 lõike 1 sõnastusest, et direktiivi kohaldamisala tuleb mõista laialt. Järelikult tuleb selle artikli lõike
2 esimeses lõigus sätestatud erandeid tõlgendada kitsalt (vt eespool viidatud Simapi kohtuasi, punktid 34 ja 35, ning 3. juuli
2001. aasta määrus kohtuasjas C‑241/99: CIG (EKL 2001, lk I-5139, punkt 29).
Lisaks välistab direktiivi 89/391 artikli 2 lõike 2 esimene lõik direktiivi kohaldamisalast mitte kodanikukaitseteenistuse
tegevuse kui sellise, vaid üksnes „teatava tegevuse” selle raames, mis oma eripära tõttu satub vältimatult vastuollu selles
direktiivis sätestatud eeskirjadega.
Sellist laialt määratletud erandit direktiivi 89/391 kohaldamisalast tuleb tõlgendada nii, et selle ulatus on piiratud sellega,
mis on rangelt vajalik nende huvide kaitseks, mille kaitsmist see liikmesriikidele võimaldab.
Seda silmas pidades on direktiivi 89/391 artikli 2 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud erand ette nähtud üksnes selleks, et
tagada avaliku julgeoleku, rahvatervise ja avaliku korra kaitsmiseks hädavajalike teenuste efektiivne osutamine hädaolukorras
ning ulatuslike õnnetusjuhtumite korral, mida iseloomustab asjaolu, et sel juhul ei saa pääste- jt töötajate tegevuse mahtu
planeerida.
Sellegipoolest võib selle sättega silmas peetud kitsalt määratletud kodanikukaitseteenistuse tegevust selgelt eristada põhikohtuasjas
viidatud päästeteenusest, mis on seotud vigastatute ja haigetega.
Isegi kui sellise teenuse puhul, nagu see, millele siseriiklik kohus viitab, tuleb kokku puutuda sündmustega, mis ei ole määratluse
kohaselt ettenähtavad, ei ole sellegipoolest võimalik ette kindlaks määrata tegevust, mida on vaja ettenägematute sündmuste
korral tavalistes tingimustes läbi viia ning mis langeb kokku sellise teenuse osutajate tavapäraste kohustustega, sh pole
võimalik planeerida töötajate tööaega.
Seega ei iseloomusta viidatud teenuse osutamist mitte miski, mille tõttu see satuks oma eripära tõttu vältimatult vastuollu
töötajate töötervishoiu ja tööohutuse kaitsmist reguleeriva ühenduse õiguse kohaldamisega, seega ei kuulu nimetatud päästeteenuse
osutamine direktiivi 89/391 artikli 2 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud erandi alla; direktiivi kohaldatakse sellise teenuse
osutamise suhtes.
Mis puudutab direktiivi 93/104, siis tuleneb artikli 1 lõike 3 sõnastusest, et seda direktiivi kohaldatakse kõigi nende nii
avaliku kui ka erasektori tegevusalade suhtes, mis on ette nähtud direktiivi 89/391 artiklis 2, välja arvatud teatud konkreetsed
tegevused, mille loetelu on ammendav.
Ükski viimati nimetatud tegevustest ei ole asjakohane selles osas, mis puudutab põhikohtuasjades käsitletud teenuse osutamist.
On ilmne, et kiirabiteenuse osutamise raames ambulantsi- või kiirabiautos patsiente saatvate päästetöötajate tegevust ei saa
samastada väljaõppel olevate arstide tegevusega, kelle suhtes direktiivi 93/104 vastavalt selle artikli 1 lõikele 3 ei kohaldata.
Järelikult kuulub tegevus, millele siseriiklik kohus viitab, ka direktiivi 93/104 kohaldamisalasse.
Nagu komisjon on õigustatult märkinud, toetavad sellist järeldust ka direktiivi 93/104 artikli 17 lõike 2 alalõike 2.1 punkti
c alapunktis iii selgesõnaliselt viidatud asjaolu, nimelt kiirabiteenused. Selline viide oleks täiesti kasutu, kui viidatud
tegevus oleks direktiivi 93/104 kui terviku kohaldamisalast artikli 1 lõikega 3 juba välistatud. Vastupidiselt sellele näitab
see viide, et ühenduse seadusandja on sätestanud põhimõtte, mille kohaselt tuleb nimetatud direktiivi selliste tegevuste suhtes
kohaldada, nähes ette võimaluse teha teatud tingimustel erandeid selle direktiivi teatud sätetest.
Neil tingimustel tuleb esimesele küsimusele (punkt a) vastates öelda, et direktiivi 89/391 artiklit 2 ning direktiivi 93/104
artikli 1 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kiirabis töötavate päästetöötajate tegevus, nagu põhikohtuasjas käsitletav tegevus,
kuulub nende direktiivide kohaldamisalasse.

Esimese küsimuse punkt b
Esimese küsimuse punktis b küsib siseriiklik kohus sisuliselt seda, kas direktiivi 93/104 artikli 1 lõikes 3 esinevat „maanteevedude”
mõistet tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab kiirabiteenuse osutamist, arvestades asjaolu, et viimati nimetatu seisneb vähemalt
osaliselt sõiduki juhtimises ning patsiendi saatmises teel haiglasse.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 93/104 artikli 1 lõike 3 kohaselt kohaldatakse seda „nii avaliku kui ka erasektori
tegevusalade suhtes […], välja arvatud õhu-, raudtee-, maantee-, mere-, sisevee- ja järveveod […]”.
Euroopa Kohus on oma 4. oktoobri 2001. aasta otsuses kohtuasjas C‑133/00: Bowden jt (EKL 2001, lk I-7031) öelnud, et nimetatud
sätet tuleb tõlgendada nii, et maanteevedude sektori töötajate, sh ametnike suhtes nimetatud direktiivi ei kohaldata.
Kuivõrd tegu on eranditega direktiiviga 93/104 kehtestatud ühenduse tööajakorralduse korrast, tuleb artikli 1 lõikes 3 toodud
kohaldamisala erandeid tõlgendama nii, et nende ulatus on piiratud sellega, mis on rangelt vajalik nende eranditega kaitstavate
huvide kaitseks (vt analoogia põhjal eespool viidatud Jaegeri kohtuasi, punkt 89).
Transpordisektor jäeti direktiivi 93/104 kohaldamisalast välja põhjusel, et nimetatud valdkonnas olid juba olemas kehtivad
ühenduse õigusnormid, millega nähakse ette konkreetsed eeskirjad, sh eeskirjad, mis reguleerivad tööaja korraldust, võttes
arvesse tegevusala iseärasusi. Seetõttu nimetatud õigusakti hädaolukorras või päästeteenuse osutamiseks vajaliku veoteenuse
suhtes ei kohaldata.
Veelgi enam, eespool viidatud Bowden jt kohtuasjas tuginetakse asjaolule, et tööandja kuulus ühte direktiivi 93/104 artikli
1 lõikes 3 konkreetselt loetletud transpordisektorisse (vt viidatud kohtuasi, punktid 39–41). Siiski ei saa väita, et Saksa
Punase Risti tegevus kiirabiteenuse osutamisel, nagu käesolevas põhikohtuasjas, kuulub maanteevedude sektorisse.
Asjaolu, et nimetatud tegevus seisneb osaliselt kiirabiauto kasutamises ning patsiendi saatmises teel haiglasse, ei ole otsustav,
kuna kõnealuse tegevuse peamine eesmärk on haigele või vigastatud inimesele esmase meditsiinilise abi andmine, mitte maanteeveod.
Tuleb meeles pidada, et kiirabiteenused on sõnaselgelt ära toodud direktiivi 93/104 artikli 17 lõike 2 alalõike 2.1 punkti
c alapunktis iii. Selline paigutus, mille eesmärk on võimaldada kõrvale kalduda selle direktiivi teatud konkreetsetest sätetest,
oleks üleliigne, kui need teenused oleks direktiivi kui terviku kohaldamisalast artikli 1 lõikega 3 juba välistatud.
Neis tingimustes ei hõlma direktiivi 93/104 artikli 1 lõikes 3 toodud „maanteevedude” mõiste põhikohtuasjas esinevat kiirabiteenuse
osutamist.
Sellist tõlgendust ei lükka ümber ka eespool viidatud Tögeli kohtuasi, millele on viidanud siseriiklik kohus, kuna selle esemeks
ei olnud direktiivi 93/104, vaid nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuselepingute
sõlmimise korda (EÜT L 209, lk 1), mis oma sisu ja eesmärgi poolest ei ole kuidagi seotud direktiivi 93/104 kohaldamisala
kindlaksmääramisega.
Arvestades kõiki eelnevaid põhjendusi, tuleb esimesele küsimusele (punkt b) vastates öelda, et direktiivi 93/104 artikli 1
lõikes 3 esinevat „maanteevedude” mõistet tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma kiirabiteenuse osutamist, kuigi viimati nimetatu
seisneb vähemalt osaliselt sõiduki juhtimises ning patsiendi saatmises teel haiglasse.

Teine küsimus
Teise küsimusega küsib siseriiklik kohus sisuliselt seda, kas direktiivi 93/104 artikli 18 lõike 1 punkti b alapunkti i esimest
taanet tuleb tõlgendada nii, et see eeldab iga töötaja selgesõnaliselt ja vabalt väljendatud nõusolekut, et direktiivi artiklis
6 ettenähtud iganädalase maksimaalse 48-tunnise tööaja ületamine oleks seaduslik, või piisab, kui asjaomase isiku töölepingus
sisaldub viide kollektiivlepingule, millega on tööaja ületamine lubatud.
Et vastata selliselt formuleeritud küsimusele, tuleb meeles pidada, et ühest küljest tuleneb EÜ asutamislepingu artiklist
118A, mis on direktiivi 93/104 õiguslik alus, direktiivi preambuli esimesest, neljandast, seitsmendast ja kaheksandast põhjendusest
ning samuti direktiivi artikli 1 lõike 1 sõnastusest, et direktiivi eesmärk on tagada töötajate töötervishoiu ja tööohutuse
parem kaitse, tagades neile minimaalsed puhkeajad – eelkõige igapäevased ja iganädalased puhkeajad –, samuti vajalikud puhkepausid,
ning nähes ette maksimaalse iganädalase tööaja.
Teisest küljest saab direktiiviga 93/104 kehtestatud korra raames liikmesriikide või tööturu osapoolte poolt ettenähtud erandeid
kehtestada vaid selle direktiivi teatud kindlate ammendavalt loetletud sätete osas. Veelgi enam, selliste erandite kohaldamise
suhtes kehtivad ranged tingimused, mille eesmärk on tagada töötajate töötervishoiu ja tööohutuse tõhus kaitse.
Direktiivi artikli 18 lõike 1 punkti b alapunkt i näeb ette, et liikmesriigil on õigus mitte kohaldada artiklit 6, kui ta
samal ajal respekteerib töötajate turvalisuse ja tervisekaitse üldpõhimõtteid ning kui artikli 18 lõike 1 punkti b alapunktis
i kumulatiivselt esitatud tingimused on täidetud.
Artikli 18 lõike 1 punkti b alapunkti i esimeses taandes nõutakse, et tööaeg ei ületaks 48 tundi seitsmepäevase ajavahemiku
jooksul, arvutatuna keskmisena direktiivi 93/104 artikli 16 lõikes 2 nimetatud võrdlusperioodi kohta, jättes töötajale võimaluse
anda nõusolek töötamiseks rohkem kui 48 tundi nädalas.
Selles suhtes on Euroopa Kohus juba varem, eespool viidatud Simapi kohtuasja punktis 73 märkinud, et nagu tuleneb direktiivi
93/104 artikli 18 lõike 1 punkti b alapunkti i esimese taande sõnastusest, eeldab see säte töötaja nõusolekut.
Sama otsuse punktis 74 on Euroopa Kohus öelnud, et ametiühingute esindajate poolt antud nõusolek kollektiivlepingu või muu
lepingu sõlmimisel ei ole sama, mis töötaja poolt isiklikult antud nõusolek, nagu näeb ette artikli 18 lõike 1 punkti b alapunkti
i esimene taane.
Selline tõlgendus tuleneb direktiivi 93/104 eesmärgist, mis on töötajate töötervishoiu ja tööohutuse tõhusa kaitse tagamine,
garanteerides neile iganädalase maksimaalse tööaja ülempiiri ning minimaalsed puhkeajad. Iga nendest minimaalnõuetest tehtava
erandi puhul peab olema tagatud, et juhul kui töötajat mõjutatakse loobuma talle selle direktiiviga otseselt antud sotsiaalsest
õigusest, teeb ta seda igal juhul vabatahtlikult ning kõigist asjaoludest teadlikuna. Nimetatud nõuded on seda olulisemad,
et töötajat tuleb käsitleda töölepingu nõrgema poolena ning seetõttu on vaja takistada sellise olukorra tekkimist, kus tööandja
ei arvesta teise lepingupoole soove või piirab töötaja õigusi ilma töötajapoolse selgesõnalise nõusolekuta.
Need põhjendused on asjakohased ka teises küsimuses toodud olukorra puhul.
Siit järeldub, et direktiivi 93/104 artiklis 6 ettenähtud 48-tunnisest maksimaalsest iganädalasest tööajast seaduslikuks kõrvalekaldumiseks
peab iga töötaja olema andnud selgesõnaliselt ja vabalt väljendatud nõusoleku.
Need tingimused ei ole täidetud, kui asjaomase isiku töölepingus lihtsalt viidatakse kollektiivlepingule, mis lubab ületada
iganädalast maksimaalset tööaega. Pole kindel, kas asjaomane töötaja oli töölepingu sõlmimise ajal teadlik talle direktiiviga
93/104 ettenähtud õiguste piiramisest.
Seetõttu tuleb teisele küsimusele vastates öelda, et direktiivi 93/104 artikli 18 lõike 1 punkti b alapunkti i esimest taanet
tuleb tõlgendada nii, et direktiivi artiklis 6 ettenähtud 48-tunnise iganädalase maksimaalse tööaja ületamise seaduslikkuse
tagamiseks on nõutav iga töötaja poolt selgesõnaliselt ja vabalt väljendatud nõusolek. Selleks ei piisa, kui asjaomase isiku
töölepingus sisaldub viide kollektiivlepingule, mis lubab tööaega ületada.

Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega soovib siseriiklik kohus teada sisuliselt seda, kas juhul, kui direktiiv 93/104 on üle võetud ebakorrektselt,
võib selle direktiivi artikli 6 punkti 2 tõlgendada vahetut õigusmõju omavana.
Nagu tuleneb nii küsimuse sõnastusest kui ka kontekstist, milles see on esitatud, koosneb küsimus kahest osast, millest esimene
puudutab direktiivi 93/104 artikli 6 punkti 2 tõlgendamist, et võimaldada siseriiklikul kohtul otsustada, kas asjakohased
siseriiklikud õigusnormid on ühenduse õigusega kooskõlas, samal ajal kui küsimuse teises osas tahetakse teada, kas juhul,
kui asjaomane liikmesriik on nimetatud direktiivi siseriiklikku õiguskorda ebakorrektselt üle võtnud, vastab see säte tingimustele,
mis võimaldaks üksikisikul sellele toetuda siseriiklikus kohtus sellistel tingimustel nagu käesoleva põhikohtuasja puhul.
Niisiis tuleb tähelepanu pöörata neile mõlemale aspektile.
Direktiivi 93/104 artikli 6 punkt 2
Kõigepealt tuleb meeles pidada, et direktiivi 93/104 artikli 6 punkt 2 paneb liikmesriikidele kohustuse võtta vajalikke meetmeid,
mis tulenevalt vajadusest kaitsta töötajate turvalisust ja tervist tagavad, et keskmise tööaja pikkus igas seitsmepäevases
ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, ei ületa 48 tundi.
EÜ asutamislepingu artiklist 118A, mis on direktiivi 93/104 õiguslik alus, direktiivi preambuli esimesest, neljandast, seitsmendast
ja kaheksandast põhjendusest, 9. detsembril 1989 Strasbourgi Euroopa Ülemkogul vastu võetud ühenduse töötajate sotsiaalsete
põhiõiguste harta punktist 8 ja punkti 19 esimesest lõigust, millele on viidatud direktiivi neljandas põhjenduses, ning direktiivi
artikli 1 lõike 1 sõnastusest tuleneb, et direktiivi eesmärk on kehtestada minimaalnõuded, mille eesmärk on parandada töötajate
elu- ja töötingimusi, ühtlustades eelkõige tööaega reguleerivaid siseriiklikke õigusnorme. Sellise ühenduse tasandil toimuva
tööajakorralduse ühtlustamise eesmärk on tagada töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parem kaitse, garanteerides neile minimaalsed
puhkeajad – eelkõige igapäevased ja iganädalased puhkeajad –, samuti vajalikud puhkepausid (vt eespool viidatud Jaegeri kohtuasi,
punktid 45–47).
Sel moel kehtestatakse direktiivi 93/104 artikli 6 lõikega 2 konkreetsemalt keskmisele iganädalasele tööajale 48-tunnine lagi,
st ülempiir, mille puhul on selgesõnaliselt öeldud, et see hõlmab ületunnitööd.
Selles küsimuses on Euroopa Kohus juba varem öelnud, et väljakutsevalvet („Bereitschaftsdienst”), mille käigus töötaja peab
füüsiliselt viibima tööandja määratud kohas, tuleb tervikuna käsitleda tööajana direktiivi 93/104 tähenduses, sõltumata sellest,
et sellise valve ajal ei täida asjaomane isik pidevalt oma kutsealale omaseid tööülesandeid (vt eespool viidatud Jaegeri kohtuasi,
punktid 71, 75 ja 103).
Sama peab kehtima ka päästetöötajate valveaja kohta („Arbeitsbereitschaft”) kiirabiteenuse osutamise raames, mis hõlmab varieeruva
pikkusega n-ö mitteaktiivseid perioode aktiivse tegutsemise vahel.
Järelikult tuleb niisugune valveaeg („Arbeitsbereitschaft”) igapäevase ja iganädalase maksimaalse tööaja kindlaksmääramisel
terviklikuna arvesse võtta.
Veelgi enam, on ilmne, et kuigi artikkel 15 võimaldab üldiselt kohaldada või kehtestada töötajate turvalisuse ja tervise kaitseks
soodsamaid siseriiklikke norme, saab direktiiviga 93/104 kehtestatud korra raames liikmesriikide või tööturu osapoolte poolt
ettenähtud erandeid kehtestada vaid selle direktiivi teatud kindlate ammendavalt loetletud sätete osas (vt eespool viidatud
Jaegeri kohtuasi, punkt 80).
Esiteks on direktiivi 93/104 artiklile 6 viidatud üksnes sama direktiivi artikli 17 lõikes 1, olgugi et on vaieldamatu, et
viimane säte puudutab tegevust, millel pole mingit seost päästetöötajate tegevusega, sh põhikohtuasja hagejate tegevusega.
Seevastu sama artikli lõike 2 alalõike 2.1 punkti c alapunkt iii viitab „tegevuste puhul, mis nõuavad teenuse […] pidevat
jätkumist”, mille hulka kuuluvad ka „kiirabiteenused”, kuid selle sättega nähakse erandite tegemise võimalus ette üksnes direktiivi
artiklite 3, 4, 5, 8 ja 16 osas.
Teiseks näeb direktiivi 93/104 artikli 18 lõike 1 punkt b alapunkt i ette, et liikmesriigil on võimalus mitte kohaldada artiklit
6, kui ta samal ajal respekteerib töötajate turvalisuse ja tervisekaitse üldpõhimõtteid ning artikli 18 lõike 1 punkti b alapunktis
i toodud kumulatiivsed tingimused on täidetud. Igal juhul on selge, et Saksamaa Liitvabariik ei ole seda erandi tegemise võimalust
kasutanud (vt eespool viidatud Jaegeri kohtuasi, punkt 85).
Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast, et liikmesriigid ei saa direktiivi 93/104 sätete ulatust ühepoolselt
kindlaks määrata, kohaldades töötajatele direktiivi artikli 6 punktiga 2 antud õigusele mitte töötada rohkem kui 48 tundi
nädalas tingimusi või piiranguid (vt selles osas eespool viidatud Jaegeri kohtuasi, punktid 58 ja 59). Igasugune muu tõlgendusviis
ei oleks vastavuses direktiivi eesmärgiga, mis on töötajate töötervishoiu ja tööohutuse tõhusa kaitse tagamine, garanteerides
neile minimaalsed puhkeajad (vt eespool viidatud Jaegeri kohtuasi, punktid 70 ja 92).
Neis tingimustes tuleb järeldada, et arvestades nii direktiivi 93/104 artikli 6 lõike 2 sõnastust kui direktiivi eesmärki
ja loogikat, siis kujutab 48-tunnine piirang iganädalasele keskmisele tööajale, sh ületunnitööle, endast olulise tähtsusega
ühenduse sotsiaalõiguse normi, millega antud eelised peavad olema kõigile töötajatele tagatud, kuna tegemist on tervise ja
turvalisuse kaitse tagamise minimaalnormiga (vt analoogia põhjal 26. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑173/99: BECTU, EKL
2001, lk I-4881, punktid 43 ja 47), ning seetõttu pole siseriiklikud õigusaktid, nagu põhikohtuasjas käsitletav, millega nähakse
ette 48 tundi ületav iganädalane tööaeg, mille hulka on arvatud valveaeg („Arbeitsbereitschaft”), kooskõlas direktiivi artikli
6 punktis 2 toodud nõuetega.
Seega tuleb kolmandale küsimusele vastates öelda, et nähtuna esimesest aspektist, tuleb direktiivi 93/104 artikli 6 punkti
2 tõlgendada nii, et sellistes tingimustes nagu käesoleva põhikohtuasja puhul on sellega vastuolus liikmesriigi õigusakt,
millega lubatakse sellise ühingu nagu Saksa Punane Rist poolt kiirabiteenuse osutamise raames päästetöötajate valveaja („Arbeitsbereitschaft”)
suhtes vastavalt kas kollektiivlepingu või kollektiivlepingul põhineva ettevõttesisese lepingu alusel viidatud sättega ettenähtud
48-tunnise maksimaalse iganädalase tööaja ületamist.
Direktiivi 93/104 artikli 6 punkti 2 vahetu õigusmõju ning sellest tulenevad tagajärjed põhikohtuasjadele siseriiklikus kohtus
Arvestades, et sellistes tingimustes nagu käesolevate põhikohtuasjade puhul ei ole asjakohased siseriiklikud õigusaktid kooskõlas
direktiivi 93/104 ettekirjutustega maksimaalse iganädalase tööaja suhtes, tuleb uurida, kas sama direktiivi artikli 6 punkt
2 vastab tingimustele, mis võimaldaksid selle vahetut õigusmõju.
Selles osas tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et nii kaua kui direktiivi sätted on nende sätete sisu silmas
pidades tingimusteta ja piisavalt täpsed, võivad üksikisikud neile siseriiklikus kohtus vaidluses riigi vastu toetuda nii
juhul, kui riik on jätnud direktiivi siseriiklikku õigusesse ettenähtud tähtajal üle võtmata, kui ka juhul, kui direktiiv
on üle võetud ebakorrektselt (vt muu hulgas 19. novembri 1991. aasta otsused kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt,
EKL 1991, lk I-5357, punkt 11, ning 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑62/00: Marks & Spencer, EKL 2002, lk I-6325,
punkt 25).
Direktiivi 93/104 artikli 6 punkt 2 vastab nendele kriteeriumidele, kuna paneb liikmesriikidele saavutatava eesmärgi osas
selgesõnalise ja konkreetse kohustuse, mis ei sõltu ühestki lisatingimusest ettenähtud eeskirja kohaldamisel, nähes iganädalasele
keskmisele tööajale ette 48-tunnise ülempiiri, mis hõlmab ületunnitööd.
Isegi kui direktiiv 93/104 jätaks liikmesriikidele teatava valikuvabaduse selles osas, millal nad direktiivi ülevõtmiseks
vajalikud õigusaktid vastu võtavad, eriti mis puudutab artikli 6 kohaldamiseks vajalikku võrdlusperioodi, ning isegi kui selle
direktiiviga lubataks neil lisaks teha sellest sättest erandeid, ei muudaks need asjaolud artikli 6 punkti 2 täpset ja tingimusteta
iseloomu. Ühest küljest tuleneb selle direktiivi artikli 17 lõike 4 sõnastusest, et võrdlusperiood ei või mingil juhul ületada
kahtteist kuud, ning teisest küljest, et liikmesriikide võimalus artiklit 6 mitte kohaldada sõltub direktiivi artikli 18 lõike
1 punkti b alapunktis i toodud tingimuste täitmisest. Seega on võimalik määratleda minimaalne kaitse, mis peab igal juhul
tagatud olema (vt selles küsimuses Simapi kohtuasi, punktid 68 ja 69).
Järelikult vastab direktiivi 93/104 artikli 6 punkt 2 kõigile vahetu õigusmõju omamiseks vajalikele tingimustele.
Jäänud on veel kindlaks määrata see, millised on siseriikliku kohtu poolse tõlgenduse õiguslikud tagajärjed käesolevas põhikohtuasjas
esinevatel tingimustel, st menetluses, mille pooled on eraisikuid.
Selles küsimuses on Euroopa Kohus korduvalt öelnud, et direktiivi kui sellisega ei saa panna üksikisikule kohustusi ning seda
ei saa kasutada üksikisiku vastu (vt muu hulgas 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall, EKL 1986, lk
723, punkt 48; 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑91/92: Faccini Dori, EKL 1994, lk I-3325, punkt 20, ning 7. jaanuari
2004. aasta otsus kohtuasjas C‑201/02: Wells, EKL 2004, lk I‑723, punkt 56).
Siit järeldub, et isegi direktiivi selget, täpset ja tingimusteta sätet, mille eesmärk on anda üksikisikutele õigusi või panna
neile kohustusi, ei saa kohaldada üksnes eraisikutevahelises menetluses.
Sellegipoolest tuleneb alates 10. aprilli 1984. aasta otsusest kohtuasjas 14/83: Von Colson ja Kamann (EKL 1984, lk 1891,
punkt 26) väljakujunenud kohtupraktikast, et direktiivist tulenev liikmesriikide kohustus saavutada direktiiviga ettenähtud
eesmärk, samuti EÜ artiklist 10 tulenev kohustus võtta kõik selle kohustuse täitmise tagamiseks vajalikud üld- ja erimeetmed,
on siduv liikmesriikide kõikidele ametiasutustele, sh kohtutele nende pädevusalas olevates küsimustes (vt muu hulgas 13. novembri
1990. aasta otsus kohtuasjas C‑106/89: Marleasing, EKL 1990, lk I-4135, punkt 8; eespool viidatud Faccini Dori kohtuasi, punkt
26; 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑129/96: Inter-Environnement Wallonie, EKL 1997, lk I-7411, punkt 40, ning
25. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑131/97: Carbonari jt, EKL 1999, lk I-1103, punkt 48).
Ühenduse õigusest üksikisikutele tulenevate õiguste kaitse ning ühenduse õiguse täieulatuslik rakendamine on eelkõige siseriiklike
kohtute ülesanne.
See kehtib eelkõige juhul, kui siseriiklikku kohtusse on esitatud hagi, mis puudutab selliste siseriiklike õigusnormide rakendamist
– nagu ka käesoleval juhul –, mis on spetsiaalselt vastu võetud sellise direktiivi ülevõtmiseks, mille eesmärk on üksikisikutele
õiguste andmine. Siseriiklik kohus peab EÜ artikli 249 kolmanda lõigu kohaselt eeldama, et liikmesriigil on pärast selle sättega
antud kaalutlusõiguse kasutamist olnud kavatsus täita talle asjakohasest direktiivist tulenevad kohustused täiel määral (vt
16. detsembri 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑334/92: Wagner Miret, EKL 1993, lk I-6911, punkt 20).
Seega peab siseriiklik kohus siseriikliku õiguse ning eelkõige selliste õigusaktide rakendamisel, mis on vastu võetud direktiiviga
kehtestatud nõuete täitmiseks, tõlgendama siseriiklikku õigust võimalikult suures ulatuses arvestades asjakohase direktiivi
sõnastust ja eesmärki, et saavutada direktiiviga sätestatud tulemus ning seeläbi täita EÜ artikli 249 kolmanda lõigu nõudeid
(vt selle kohta eespool viidatud Von Colson Kamanni kohtuasi, punkt 26; Marleasingi kohtuasi, punkt 8, ning Faccini Dori kohtuasi,
punkt 26; vt samuti 23. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑63/97: BMW, EKL 1999, lk I-905, punkt 22; 27. juuni 2000. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑240/98–C‑244/98: Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores, EKL 2000, lk I-4941, punkt 30, ning
23. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑408/01: Adidas-Salomon ja Adidas Benelux, EKL 2003, lk I‑12537, punkt 21).
Nõue, mille kohaselt tuleb siseriiklikku õigust tõlgendada vastavuses ühenduse õigusega, sisaldub EÜ asutamislepinguga loodud
süsteemis, kuna võimaldab siseriiklikel kohtutel oma pädevuse piires kohtuvaidluste lahendamise kaudu tagada ühenduse õiguse
efektiivne toimimine (vt selles kohta 15. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑160/01: Mau, EKL 2003, lk I-4791, punkt 34).
Kuigi põhimõte, mille kohaselt tuleb siseriiklikku õigust tõlgendada vastavuses ühenduse õigusega, puudutab peamiselt neid
siseriiklikke õigusakte, mis on vastu võetud asjakohase direktiivi ülevõtmiseks, ei tähenda see siiski pelgalt nende sätete
tõlgendamist, vaid eeldab siseriiklikult kohtult siseriikliku õiguse kui terviku kaalumist, et hinnata, mil määral võib seda
kohaldada, et vältida direktiiviga ettenähtud eesmärgist kaugenemist (vt selles küsimuses eespool viidatud Carbonari jt kohtuasi,
punktid 49 ja 50).
Seega, kui siseriikliku õiguse poolt tunnustatud tõlgendusmeetodite kohaldamine lubab teatud tingimustes siseriiklikku õigusnormi
tõlgendada viisil, mis välistab vastuolu mõne teise siseriikliku õigusnormiga, või kitsendada sel eesmärgil selle sätte kohaldamisala,
kohaldades seda vaid määral, milles see on teise normiga kooskõlas, on siseriiklik kohus kohustatud neid meetodeid kasutama,
et saavutada direktiiviga ettenähtud eesmärk.
Sellises olukorras peab siseriiklik kohus, kes arutab selliseid kohtuasju nagu käesolevates põhikohtuasjades, mis puudutavad
direktiivi 93/104 kohaldamisala ning tulenevad asjaoludest, mis on toimunud pärast direktiivi ülevõtmiseks ettenähtud tähtaja
möödumist, konkreetselt selle direktiivi ülevõtmiseks mõeldud siseriiklike õigusnormide kohaldamisel tõlgendama neid võimalikult
suurel määral sellisena, mis võimaldaks neid kohaldada kooskõlas selle direktiivi eesmärkidega (vt selles küsimuses 13. juuli
2000. aasta otsus kohtuasjas C‑456/98: Centrosteel, EKL 2000, lk I-6007, punktid 16 ja 17).
Käesoleval juhul eeldab põhimõte, mille kohaselt tuleb siseriiklikku õigust tõlgendada vastavuses ühenduse õigusega, et siseriiklik
kohus teeks kõik, mis on tema pädevuses, arvestades siseriiklikku õigust tervikuna, et tagada direktiivi 93/104 täieulatuslik
rakendamine, eesmärgiga takistada selle direktiivi artikli 6 punktis 2 sätestatud maksimaalse iganädalase tööaja ületamist
(vt selles kohta eespool viidatud Marleasingi kohtuasi, punktid 7 ja 13).
Järelikult tuleb öelda, et arutades eraisikute vahelisi kohtuasju, peab siseriiklik kohus direktiiviga ettenähtud kohustuste
ülevõtmiseks vastu võetud siseriiklike õigusnormide rakendamisel kaaluma siseriiklikku õigust tervikuna ning tõlgendama seda
võimalikult suures ulatuses, lähtudes asjaomase direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, et saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas
olev tulemus. Seega peab siseriiklik kohus tegema põhikohtuasjades kõik, mis on tema pädevuses, et takistada direktiivi 93/104
artikli 6 punktis 2 sätestatud 48-tunnise maksimaalse iganädalase tööaja ületamist.
Arvestades eespool toodud põhjendusi, tuleb kolmandale küsimusele vastata, et:
–        direktiivi 93/104 artikli 6 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et sellistes tingimustes nagu käesoleva põhikohtuasja puhul on
sellega vastuolus liikmesriigi õigusakt, millega lubatakse sellise ühingu nagu Saksa Punane Rist poolt kiirabiteenuse osutamise
raames päästetöötajate valveaja („Arbeitsbereitschaft”) suhtes vastavalt kas kollektiivlepingu või kollektiivlepingule põhineva
ettevõttesisese lepingu alusel viidatud sättega ettenähtud 48-tunnise maksimaalse iganädalase tööaja ületamist;
–        nimetatud säte vastab kõigile vahetu õigusmõju omamiseks vajalikele tingimustele;
–        arutades eraisikute vahelisi kohtuasju, peab siseriiklik kohus direktiiviga ettenähtud kohustuste ülevõtmiseks vastu võetud
siseriiklike õigusnormide rakendamisel kaaluma siseriiklikku õigust tervikuna ning tõlgendama seda võimalikult suures ulatuses,
lähtudes asjaomase direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, et saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus. Seega
peab siseriiklik kohus tegema põhikohtuasjades kõik, mis on tema pädevuses, et takistada direktiivi 93/104 artikli 6 punktis
2 sätestatud 48-tunnise maksimaalse iganädalase tööaja ületamist.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.      a)     Nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiivi 89/391/EMÜ töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete
kehtestamise kohta artiklit 2 ning nõukogu 23. novembri 1993. aasta direktiivi 93/104/EÜ, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid
aspekte, artikli 1 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kiirabis töötavate päästetöötajate tegevus, nagu põhikohtuasjas, kuulub
nimetatud direktiivide kohaldamisalasse.
b)      Direktiivi 93/104 artikli 1 lõikes 3 esinevat maanteevedude mõistet tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma kiirabiteenuse osutamist,
kuigi viimane seisneb vähemalt osaliselt sõiduki kasutamises ning patsiendi saatmises teel haiglasse.
2.               Direktiivi 93/104 artikli 18 lõike 1 punkti b alapunkti i esimest taanet tuleb mõista nii, et direktiivi artiklis 6 ettenähtud
48-tunnise iganädalase maksimaalse tööaja ületamise seaduslikkuse tagamiseks on nõutav iga töötaja poolt selgesõnaliselt ja
vabalt väljendatud nõusolek. Selleks ei piisa, kui asjaomase isiku töölepingus sisaldub viide kollektiivlepingule, mis lubab
tööaega ületada.
3.      –       Direktiivi 93/104 artikli 6 punkti 2 tuleb tõlgendada nii, et sellistes tingimustes nagu käesoleva põhikohtuasja puhul on
sellega vastuolus liikmesriigi õigusakt, millega lubatakse sellise ühingu nagu Saksa Punane Rist poolt kiirabiteenuse osutamise
raames päästetöötajate valveaja („Arbeitsbereitschaft”) suhtes vastavalt kas kollektiivlepingu või kollektiivlepingul põhineva
ettevõttesisese lepingu alusel viidatud sättega ettenähtud 48-tunnise maksimaalse iganädalase tööaja ületamist;
−       nimetatud säte vastab kõigile vahetu õigusmõju omamiseks vajalikele tingimustele;
−       arutades eraisikutevahelisi kohtuasju, peab siseriiklik kohus direktiiviga ettenähtud kohustuste ülevõtmiseks vastu võetud
siseriiklike õigusnormide rakendamisel kaaluma siseriiklikku õigust tervikuna ning tõlgendama seda võimalikult suures ulatuses,
lähtudes asjaomase direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, et saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus. Seega
peab siseriiklik kohus tegema põhikohtuasjades kõik, mis on tema pädevuses, et takistada direktiivi 93/104 artikli 6 punktis
2 sätestatud 48-tunnise maksimaalse iganädalase tööaja ületamist.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.