CELEX: 62008CJ0325
EÜ artikkel 39
Töötajate vaba liikumine
Piirangud
Elukutselised jalgpallurid
Kohustus sõlmida esimene elukutselise mängija leping väljaõppe taganud klubiga
Selle kohustuse rikkumise eest mängijalt kahjuhüvitise väljamõistmine
Õigustatus
Noormängijate värbamise ja väljaõppe soodustamise eesmärk

Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artikli 39 tõlgendamist.
See taotlus esitati vaidluses ühelt poolt Olympique Lyonnais SASP (edaspidi „Olympique Lyonnais”) ja teiselt poolt elukutselise
jalgpalluri O. Bernard’i ja Inglise õiguse alusel asutatud klubi Newcastle UFC vahel seoses kahjuhüvitisega, mida viimased
pidid maksma, kuna nad olid ühepoolselt rikkunud oma kohustusi, mis tulenesid Fédération française de football’i (Prantsuse
jalgpalliliidu) 1997/1998. aasta hooaja Charte du football professionnel’i (elukutselise jalgpalli harta, edaspidi „harta”)
artiklist 23.

Õiguslik raamistik

Siseriiklik õigus
Jalgpallurite tööd reguleeris Prantsusmaal põhikohtuasja asjaolude ajal harta, mis oli kollektiivlepingu staatuses. Selle
III jaotise IV peatükk käsitles mängijate liiki „espoir” ehk lootustandvaid mängijaid, kelle vanus oli 16–22 aastat ja kes
töötasid tähtajalise lepingu alusel elukutselises klubis kui väljaõppel olevad mängijad.
Harta kohustas „lootustandvat” mängijat, kui talle väljaõppe taganud klubi seda nõudis, allkirjastama oma väljaõppe lõppedes
esimese elukutselise mängija lepingu selle klubiga. Sellega seoses nägi harta artikkel 23 põhikohtuasja asjaoludele kehtinud
versioonis ette järgmist:
„[…]
[„Lootustandva” mängija] [l]epingu tavalise lõppemise korral on klubil õigus nõuda teiselt lepingupoolelt elukutselise mängija
lepingu sõlmimist.
[…]”
Hartas ei nähtud ette väljaõppe taganud klubile hüvitise maksmist, kui väljaõppe saanud mängija keeldub selle klubiga elukutselise
mängija lepingut sõlmimast.
Väljaõppe taganud klubil on selles olukorras siiski võimalus esitada „lootustandva” mängija vastu Prantsuse tööseadustiku
(code du travail français) artikli L. 122-3-8 alusel ja harta artiklist 23 tulenevate lepinguliste kohustuste rikkumise põhjal
hagi, et kohustada nimetatud mängijat maksma nimetatud klubile kahjuhüvitist. Prantsuse tööseadustiku artikkel L. 122-3-8
sätestas põhikohtuasja asjaoludele kehtinud versioonis:
„Tähtajalise töölepingu võib ennetähtaegselt ilma poolte kokkuleppeta lõpetada üksnes tõsise rikkumise või vääramatu jõu korral.
[…]
Kui töötaja rikub neid sätteid, siis on tööandjal õigus saada tekkinud kahjule vastavat hüvitist.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
1997. aastal sõlmis O. Bernard alates 1. juulist 1997 kolmeks hooajaks Olympique Lyonnnais’ga „lootustandva” mängija lepingu.
Olympique Lyonnais pakkus O. Bernard’ile enne selle lepingu lõppemist üheaastast elukutselise mängija lepingut alates 1. juulist
2000.
O. Bernard keeldus seda lepingut sõlmimast ja sõlmist 2000. aasta augustis elukutselise mängija lepingu klubiga Newcastle
UFC.
Sellest teada saades kaebas Olympique Lyonnais O. Bernardi Lyoni Conseil de prud’hommes’i (töökohus), nõudes nii temalt kui
ka klubilt Newcastle UFC solidaarselt kahju hüvitamist. Olympique Lyonnais’ nõue oli 53 357,16 eurot, mis eelotsusetaotluse
kohaselt vastas aastasele töötasule, mille O. Bernard oleks saanud, kui ta oleks allkirjastanud lepingu, mille sõlmimist Olympique
Lyonnais talle pakkus.
Lyoni Conseil de prud’hommes tuvastas, et O. Bernard oli oma lepingu lõpetanud ühepoolselt, ning mõistis temalt ja klubilt
Newcastle UFC Olympique Lyonnais’ kasuks solidaarselt välja kahjuhüvitise summas 22 867,35 eurot.
Cour d’appel de Lyon (Lyoni apellatsioonikohus) tühistas selle otsuse. See kohus leidis sisuliselt, et väljaõppe lõpetanud
mängija kohustus sõlmida väljaõppe taganud klubiga elukutselise mängija leping hõlmas ka vastavat keeldu sõlmida sellist lepingut
mõne teise liikmesriigi klubiga, see rikub aga EÜ artiklit 39.
Olympique Lyonnais esitas Cour d’appel de Lyoni otsuse peale kassatsioonkaebuse.
Cour de cassation (kassatsioonikohus) leiab, et kuigi formaalselt ei keelanud harta artikkel 23 noormängijal sõlmida elukutselise
mängija lepingut teise liikmesriigi klubiga, takistati või pärsiti selle sättega siiski sellise lepingu sõlmimist, kuna selle
sätte rikkumine võis kaasa tuua kahjuhüvitise väljamõistmise.
Cour de cassation rõhutab, et põhikohtuasjas ilmneb EÜ artikli 39 tõlgendamise raskus, kuna ta soovib teada, kas sellist piirangut
võib õigustada eesmärk soodustada noorte jalgpallimängijate värbamist ja väljaõpet, mis tuleneb 15. detsembri 1995. aasta
otsusest kohtuasjas C‑415/93: Bosman (EKL 1995, lk I‑4921).
Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.       Kas [EÜ artiklis 39] sätestatud töötajate liikumisvabaduse põhimõttega on vastuolus liikmesriigi õiguse säte, mille kohaldamisel
on „lootustandev” mängija, kes sõlmib oma väljaõppeperioodi lõppedes Euroopa Liidu teise liikmesriigi klubiga elukutselise
mängija lepingu, kohustatud tasuma kahjuhüvitist?
2.       Kas jaatava vastuse korral on elukutseliste noormängijate värbamise ja väljaõppe soodustamise vajaduse puhul tegemist õiguspärase
eesmärgi või ülekaalukast üldisest huvist lähtuva põhjusega, mis õigustab sellist piirangut?”

Eelotsuse küsimused
Nende küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas kord, mille alusel
„lootustandev” mängija, kes on kohustatud tasuma kahjuhüvitist, kui ta sõlmib oma väljaõppeperioodi lõppedes elukutselise
mängija lepingu mitte klubiga, mis talle väljaõppe andis, vaid teise liikmesriigi klubiga, kujutab endast piirangut ELTL artikli 45
tähenduses ja kas olenevalt olukorrast õigustab seda piirangut vajadus soodustada noormängijate värbamist ja väljaõpet.

Euroopa Kohtule esitatud märkused
Olympique Lyonnais märgib, et harta artikkel 23 ei piira „lootustandva” mängija liikumisvabadust, kuna ta võib pelgalt oma
vanale klubile kahjuhüvitist makstes vabalt sõlmida elukutselise mängija lepingu teise liikmesriigi klubiga.
Newcastle UFC, Prantsuse, Itaalia, Madalmaade ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon väidavad seevastu,
et selline kord, nagu on põhikohtuasjas käsitlusel, piirab töötajate liikumisvabadust, mis on põhimõtteliselt keelatud.
Kui otsustatakse, et harta artikkel 23 takistab „lootustandva” mängija liikumisvabadust, siis leiab Olympique Lyonnais eespool
viidatud Bosmani kohtuotsusele tuginedes, et seda sätet õigustab vajadus soodustada noormängijate värbamist ja väljaõpet,
kuna selle ainus eesmärk on võimaldada väljaõppe taganud klubil saada tagasi tal tekkinud väljaõppekulud.
Newcastle UFC väidab omakorda, et eespool viidatud Bosmani kohtuotsus samastas selgelt igasuguse „väljaõppehüvitise” piiranguga,
mis on vastuolus töötajate liikumisvabadusega, kuna noormängijate värbamine ja väljaõpe ei kujuta endast ülekaalukast üldisest
huvist lähtuvat põhjust, mis võib seda piirangut õigustada. Newcastle UFC väidab ühtlasi, et põhikohtuasjas vaidluse all oleva
korra alusel määratakse kahjuhüvitis kindlaks meelevaldsete kriteeriumide alusel, mis ei ole eelnevalt teada.
Prantsuse, Itaalia, Madalmaade ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon väidavad, et eespool viidatud Bosmani kohtuotsuse
kohaselt on noormängijate värbamise ja väljaõppe soodustamine õiguspärane eesmärk.
Prantsuse valitsus märgib siiski, et põhikohtuasjas käsitletud korra alusel ei arvutatud kahjuhüvitist, mida väljaõppe taganud
klubi võis nõuda, mitte lähtuvalt kantud väljaõppekuludest, vaid lähtuvalt sellele klubile tekkinud kahjust. Taoline kord
ei vasta Prantsuse ning Ühendkuningriigi valitsuse sõnul proportsionaalsuse nõuetele.
Itaalia valitsus leiab, et hüvitise süsteemi võib pidada proportsionaalseks meetmeks, et saavutada noormängijate värbamise
ja väljaõppe soodustamise eesmärki, kui kahjuhüvitis määratakse kindlaks selgelt määratletud parameetrite alusel ja arvutatakse
väljaõppe taganud klubi tehtud kulutuste põhjal. Nimetatud valitsus rõhutab, et võimalus taotleda „väljaõppehüvitist” on eriti
oluline eeskätt väikestele klubidele, kellel on piiratud struktuur ja eelarve.
Prantsuse, Itaalia ja Ühendkuningriigi valitsus ning komisjon viitavad Fédération internationale de football association (FIFA)
mängijate staatust ja üleminekut käsitlevatele eeskirjadele, mis jõustusid 2001. aastal, st pärast põhikohtuasja asjaolude
toimumist. Need eeskirjad näevad ette sätted „väljaõppehüvitise” arvutamise kohta, mida kohaldatakse olukordades, kui ühe
liikmesriigi klubis väljaõppe lõpetanud mängija sõlmib elukutselise mängija lepingu teise liikmesriigi klubiga. Need sätted
on Prantsuse ja Ühendkuningriigi valitsuse ning komisjoni sõnul kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
Madalmaade valitsus märgib üldisemalt, et esineb väljaõppe eesmärkidega seotud üldine huvi, mis võib õigustada sätteid, mille
alusel töötajale väljaõpet andnud tööandjal on õigus nõuda sellelt töötajalt tema teenistusse jäämist või vastasel juhul kahjuhüvitise
maksmist. See valitsus leiab, et proportsionaalsuse nõude rahuldamiseks peab kahju hüvitamine vastama kahele tingimusele:
esiteks tuleb makstav summa arvutada lähtuvalt tööandja poolt mängija väljaõppeks tehtud kulutustest ja teiseks tuleb arvesse
võtta, millises ulatuses tööandja sellest väljaõppest kasu sai ning samuti ajavahemikku, mille kestel tööandja kasu sai.

Euroopa Kohtu hinnang
Töötajate liikumisvabaduse piirangu olemasolu
Kõigepealt tuleb meenutata, et võttes arvesse liidu eesmärke, kuulub spordiga tegelemine liidu õiguse kohaldamisalasse ainult
osas, milles see kujutab endast majandustegevust (vt eelkõige eespool viidatud Bosmani kohtuotsus, punkt 73, ja 18. juuli
2006. aasta otsus kohtuasjas C‑519/04 P: Meca-Medina ja Majcen
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-6991, punkt 22).
Kui sportlik tegevus kujutab endast tasustatud tööd või tasulise teenuse osutamist, millega on tegemist näiteks poolprofessionaalsete
või professionaalsete sportlaste puhul, kuulub see ELTL artikli 45 ja järgnevate artiklite või ELTL artikli 56 ja järgnevate
artiklite kohaldamisalasse (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Meca-Medina ja Majcen
vs.
komisjon, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selles, et O. Bernard’i töötamine kuulus ELTL artikli 45 kohaldamisalasse.
Seejärel tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt laieneb ELTL artikkel 45 mitte ainult riigiasutuste meetmetele,
vaid ka mis tahes muud laadi õigusnormidele, millega püütakse kollektiivselt reguleerida tasustatud tööd (vt eespool viidatud
Bosmani kohtuotsus, punkt 82).
Kuna töötingimusi reguleeritakse erinevates liikmesriikides mõnikord õigusnormidega ning mõnikord kokkulepete või muude aktidega,
mida sõlmivad või võtavad vastu eraõiguslikud isikud, põhjustaks ELTL artiklis 45 sätestatud keeldude puhul ametiasutuste
aktidega piirdumine ohu, et nende kohaldamine võib tekitada ebavõrdsust (vt eespool viidatud Bosmani kohtuotsus, punkt 84).
Käesolevas asjas ilmneb eelotsusetaotlusest, et harta on riiklik kollektiivleping, nii et see kuulub ELTL artikli 45 kohaldamisalasse.
Mis puudutab lõpuks küsimust, kas selline siseriiklik õigusnorm, nagu on põhikohtuasjas käsitlusel, kujutab endast piirangut
ELTL artikli 45 tähenduses, siis tuleb meelde tuletada, et isikute vaba liikumist käsitlevate ELT lepingu sätete eesmärk on
kergendada liikmesriikide kodanikel mis tahes kutsealal tegutsemist liidu territooriumil ning nende sätetega on vastuolus
meetmed, mis võivad asetada ebasoodsasse olukorda need kodanikud, kes soovivad tegelda majandustegevusega mõne teise liikmesriigi
territooriumil (vt eelkõige eespool viidatud Bosmani kohtuotsus, punkt 94; 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑109/04:
Kranemann, EKL 2005, lk I‑2421, punkt 25, ja 11. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑208/05: ITC, EKL 2007, lk I-181,
punkt 31).
Liikmesriigi õigusnormid, mis takistavad liikmesriigi kodanikel lahkuda päritoluriigist, et kasutada oma õigust liikumisvabadusele,
või pärsivad seda tahet, kujutavad järelikult endast selle vabaduse piirangut, isegi kui neid kohaldatakse sõltumatult asjaomaste
töötajate kodakondsusest (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Bosman, punkt 96; Kranemann, punkt 26, ja ITC, punkt 33).
Tuleb märkida, et selline kord, nagu on põhikohtuasjas käsitlusel ja mille puhul „lootustandval” mängijal on pärast väljaõppeperioodi
kohustus sõlmida elukutselise mängija leping talle väljaõppe taganud klubiga ja selle kohustuse rikkumisel kohustus tasuda
kahjuhüvitist, võib pärssida selle mängija tahet kasutada oma õigust liikumisvabadusele.
Isegi kui taoline kord ei takista formaalselt kõnealusel mängijal sõlmimast elukutselise mängija lepingut teise liikmesriigi
klubiga – nagu märgib ka Olympique Lyonnais –, muudab see siiski nimetatud õiguse kasutamise vähem atraktiivseks.
Järelikult piirab selline kord töötajate liikumisvabadust, mis liidusiseselt on tagatud ELTL artikliga 45.
Töötajate liikumisvabaduse piirangu õigustatus
Töötajate liikumisvabadust takistav meede võib olla lubatud üksnes juhul, kui sellel on asutamislepinguga kooskõlas olev õiguspärane
eesmärk ja seda õigustavad üldisest huvist tulenevad ülekaalukad põhjused. Lisaks peab meetme kohaldamine sellisel juhul olema
kõnealuse eesmärgi täitmiseks sobiv ega tohi ületada selle saavutamiseks vajalikku (vt eelkõige 31. märtsi 1993. aasta otsus
kohtuasjas C‑19/92: Kraus, EKL 1993, lk I‑1663, punkt 32, ning eespool viidatud kohtuotsused Bosman, punkt 104; Kranemann,
punkt 33, ja ITC, punkt 37).
Mis puudutab elukutselist sporti, siis on Euroopa Kohtul juba olnud võimalus järeldada, et võttes arvesse sporditegevuse ja
eriti jalgpalli suurt ühiskondlikku tähtust liidus, tuleb õiguspäraseks eesmärgiks pidada noorte mängijate värbamise ja väljaõppe
soodustamist (vt eespool viidatud Bosmani kohtuotsus, punkt 106).
Uurimaks, kas süsteem, mis piirab nende mängijate liikumisvabadust, suudab nimetatud eesmärgi täitmist tagada ega ületa selle
saavutamiseks vajalikku, tuleb arvesse võtta spordi ja konkreetsemalt jalgpalli eripärasid, nagu ka nende sotsiaalset ja harivat
ülesannet, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 30 ja 47. Nende asjaolude asjakohasust kinnitab ka nende esinemine
ELTL artikli 165 lõike 1 teises lõigus.
Sellega seoses tuleb nõustuda – nagu Euroopa Kohus on juba leidnud –, et võimalus saada väljaõppehüvitist võib jalgpalliklubisid
panna talente otsima ja noorte mängijate väljaõpet tagama (vt eespool viidatud Bosmani kohtuotsus, punkt 108).
Nimelt iseloomustab väljaõppe taganud klubide investeeringutelt saadavat tulu selle ebakindel laad, kuna klubide kanda on
kõigi värvatud ja olenevalt olukorrast mitu aastat väljaõpet saanud noormängijatega seotud kulud, samas kui üksnes osa nendest
mängijatest alustab oma väljaõppe järel elukutselist karjääri kas siis väljaõppe taganud klubis või muus klubis (vt selle
kohta eespool viidatud Bosmani kohtuotsus, punkt 109).
Lisaks saab noormängijate väljaõppega seotud kulusid üldreeglina üksnes osaliselt hüvitada kasumiga, mida väljaõppe taganud
klubi võib nende mängijate pealt väljaõppeperioodi käigus saada.
Selles olukorras võidakse pärssida väljaõppe taganud klubide tahet investeerida noormängijate väljaõppesse, kui nad ei pruugi
tagasi saada selleks kulutatud summasid, kui mängija oma väljaõppe lõppedes sõlmib elukutselise mängija lepingu muu klubiga.
Olukord on selline eeskätt väikeste väljaõppe taganud klubide puhul, mille kohalikul tasandil tehtud investeeringud noormängijate
värbamiseks ja väljaõppeks on arvestatava tähtsusega spordi sotsiaalse ja hariva ülesande täitmisel.
Sellest tuleneb, et süsteemi, mis näeb ette väljaõppe eest hüvitise maksmise olukorras, kui noormängija oma väljaõppeperioodi
lõppedes sõlmib elukutselise mängija lepingu mõne muu klubiga kui teda koolitanud klubi, võib põhimõtteliselt õigustada eesmärk
soodustada noormängijate värbamist ja väljaõpet. Siiski peab selline süsteem tegelikult olema sobiv, et seda eesmärki saavutada
ja olema sellega proportsionaalne, võttes nõuetekohaselt arvesse kulutusi nii tulevaste elukutseliste mängijate kui ka nende
mängijate koolitamiseks, kes selleks kunagi ei saa (vt selle kohta eespool viidatud Bosmani kohtuotsus, punkt 109).
Mis puudutab sellist korda, nagu on põhikohtuasjas käsitlusel, siis ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 4 ja 6, et selle
alusel maksti väljaõppe taganud klubile mitte väljaõppehüvitist, vaid kahjuhüvitist, mida asjaomane mängija oma lepinguliste
kohustuste rikkumise tõttu pidi tasuma ja mille summa ei sõltunud kulutustest, mida viidatud klubi väljaõppeks tegelikult
tegi.
Nimelt, nagu märkis Prantsuse valitsus, ei arvutatud Prantsuse tööseadustiku artikli L. 122-3-8 alusel seda kahjuhüvitist
mitte sõltuvalt väljaõppe taganud klubi tehtud väljaõppekulutustest, vaid sõltuvalt klubile tekkinud kogukahjust. Lisaks,
nagu märkis Newcastle UFC, määrati selle kahju summa kindlaks sellise hinnangu põhjal, mis tugines eelnevalt täpsustamata
kriteeriumidele.
Selles olukorras läheb väljavaade saada kahjuhüvitist kaugemale, kui on vaja, et soodustada noormängijate värbamist ja väljaõpet
ning rahastada seda tegevust.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELTL artikliga 45 ei ole vastuolus süsteem,
mis noormängijate värbamise ja väljaõppe soodustamise eesmärgil kindlustab väljaõppe taganud klubile hüvitise maksmise, kui
noormängija sõlmib oma väljaõppeperioodi lõppedes elukutselise mängija lepingu teise liikmesriigi klubiga, tingimusel et selline
kord suudab nimetatud eesmärgi täitmist tagada ega ületa selle saavutamiseks vajalikku.
Nimetatud eesmärgi täitmiseks ei ole vajalik selline kord nagu põhikohtuasjas käsitletav, mis kohustab „lootustandvat” mängijat,
kes oma väljaõppeperioodi lõppedes sõlmib elukutselise mängija lepingu teise liikmesriigi klubiga, maksma kahjuhüvitist, mille
summa ei ole seotud väljaõppe tegelike kuludega.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
ELTL artikliga 45 ei ole vastuolus süsteem, mis noormängijate värbamise ja väljaõppe soodustamise eesmärgil kindlustab väljaõppe
taganud klubile hüvitise maksmise, kui noormängija sõlmib oma väljaõppeperioodi lõppedes elukutselise mängija lepingu teise
liikmesriigi klubiga, tingimusel et selline kord suudab nimetatud eesmärgi täitmist tagada ega ületa selle saavutamiseks vajalikku.
Nimetatud eesmärgi täitmiseks ei ole vajalik selline kord nagu põhikohtuasjas käsitletav, mis kohustab „lootustandvat” mängijat,
kes oma väljaõppeperioodi lõppedes sõlmib elukutselise mängija lepingu teise liikmesriigi klubiga, maksma kahjuhüvitist, mille
summa ei ole seotud väljaõppe tegelike kuludega.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.