CELEX: 62008CJ0198
Fördragsbrott
Direktiv 95/59/EG
Andra skatter än omsättningsskatter som påverkar förbrukningen av tobaksvaror
Artikel 9.1
Frihet för producenter och importörer att bestämma högsta detaljhandelspris för sina produkter
Nationella bestämmelser i vilka föreskrivs ett lägsta detaljhandelspris för cigaretter och finskuren tobak
Berättigande
Skydd för folkhälsan
Världshälsoorganisationens ramkonvention om tobakskontroll

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Österrike har underlåtit att uppfylla
sina skyldigheter enligt artikel 9.1 i rådets direktiv 95/59/EG av den 27 november 1995 om andra skatter än omsättningsskatter
som påverkar förbrukningen av tobaksvaror (EGT L 291, s. 40), i dess lydelse enligt rådets direktiv 2002/10/EG av den 12 februari 2002
(EGT L 46, s. 26) (nedan kallat direktiv 95/59), genom att införa och bibehålla bestämmelser om att myndigheterna fastställer
lägsta detaljhandelspriser för cigaretter och finskuren röktobak för cigarettrullning.

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapsrättsliga bestämmelser
Skälen 2, 3 och 7 i direktiv 95/59 har följande lydelse:
”(2)      [EG‑fördragets] syfte är att upprätta en ekonomisk union inom vilken det råder sund konkurrens och vars egenskaper liknar
en hemmamarknads. Vad beträffar tobaksvaror kan detta mål uppnås endast under förutsättning att medlemsstaternas uttag av
skatter som påverkar konsumtionen av produkter inom denna sektor inte snedvrider konkurrensbetingelserna och inte hindrar
produkternas fria rörlighet inom gemenskapen.
(3)      Vad gäller punktskatter måste harmoniseringen av strukturerna särskilt leda till att konkurrensen inom de olika kategorierna
av tobaksvaror som hör till samma grupp inte snedvrids genom skatteuttaget och följaktligen till att medlemsstaternas nationella
marknader öppnas.
…
(7)      Konkurrensen kräver ett system med fri prisbildning på alla grupper av tobaksvaror.”
I artikel 2.1 i detta direktiv anges följande:
”Följande varor, så som de definieras i artiklarna 3–7, skall betraktas som tobaksvaror:
a)      Cigaretter.
b)      Cigarrer och cigariller.
c)      Röktobak, dvs.
–        finskuren röktobak för rullning av cigaretter,
–        annan röktobak.”
I artikel 8 i direktiv 95/59 föreskrivs följande:
”1.      I varje medlemsstat skall cigaretter som är tillverkade inom gemenskapen och sådana som är importerade från tredje land underkastas
en proportionell punktskatt, som beräknas på det högsta detaljhandelspriset inklusive tull, samt en särskild punktskatt, som
beräknas per produktenhet.
2.      Skattesatsen för den proportionella punktskatten liksom beloppet av den särskilda punktskatten måste vara lika för alla cigaretter.
…”
Enligt artikel 9.1 i detta direktiv gäller följande:
”En fysisk eller juridisk person som är etablerad inom gemenskapen och som bereder tobak till tobaksvaror som är ägnade för
detaljhandelsförsäljning skall anses vara tillverkare.
Tillverkare eller, i förekommande fall, deras företrädare eller bemyndigade representanter inom gemenskapen samt importörer
av tobak från tredje land skall vara fria att bestämma det högsta detaljhandelspriset för var och en av sina produkter för
varje medlemsstat där produkterna i fråga skall släppas för konsumtion.
Bestämmelsen i andra stycket får emellertid inte hindra tillämpningen av nationell lagstiftning om övervakning av prisnivåer
eller efterlevnaden av påbjudna priser, förutsatt att dessa är förenliga med gemenskapslagstiftningen”.
I artikel 16 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”1.      Beloppet av den särskilda punktskatten på cigaretter skall fastställas med utgångspunkt från cigaretter i den populäraste
priskategorin enligt de uppgifter som är tillgängliga den 1 januari varje år, med början den 1 januari 1978.
2.      Punktskattens särskilda komponent får inte understiga 5 % eller överstiga 55 % av den totala skattebelastningen på dessa cigaretter
bestående av den proportionella och den särskilda punktskatten samt omsättningsskatten.
…
5.      Medlemsstaterna får ta ut en minimipunktskatt på cigaretter, som säljs till ett lägre pris än detaljhandelspriset på cigaretter
i den mest efterfrågade priskategorin, förutsatt att denna punktskatt inte överstiger den punktskatt som tas ut på cigaretter
i den mest efterfrågade priskategorin.”
I rådets direktiv 92/79/EEG av den 19 oktober 1992 om tillnärmning av skatt på cigaretter (EGT L 316, s. 8; svensk specialutgåva,
område 9, volym 2, s. 87) och rådets direktiv 92/80/EEG av den 19 oktober 1992 om tillnärmning av skatter på andra tobaksvaror
än cigaretter (EGT L 316, s. 10; svensk specialutgåva, område 9, volym 2 s. 89), i deras lydelse enligt rådets direktiv 2003/117/EG
av den 5 december 2003 (EUT L 333, s. 49), anges de lägsta skattesatserna och/eller minimibeloppen för den sammanlagda punktskatten
för cigaretter respektive andra tobaksvaror än cigaretter. I direktiv 92/80 finns även vissa bestämmelser om punktskattens
struktur för den sistnämnda gruppen.
Genom rådets beslut 2004/513/EG av den 2 juni 2004 (EUT L 213, s. 8) godkändes på gemenskapens vägnar WHO:s ramkonvention
om tobakskontroll, undertecknad i Genève den 21 maj 2003 (nedan kallad WHO‑konventionen). Artikel 6 i denna konvention, med
rubriken ”Pris- och skatteåtgärder för att minska efterfrågan på tobak”, har följande lydelse:
”1. Parterna erkänner att pris- och skatteåtgärder är ett effektivt och viktigt medel för att minska tobaksbruket hos olika
delar av befolkningen, i synnerhet ungdomar.
2. Utan att detta skall inverka på parternas suveräna rätt att besluta om och fastställa sin skattepolitik, bör varje part
beakta sina folkhälsopolitiska mål i fråga om tobakskontroll och vidta eller, i förekommande fall, bibehålla åtgärder som
kan innefatta att
a)      genomföra skattepolitik och, i förekommande fall, prispolitik för tobaksvaror som kan bidra till hälsopolitiska mål som syftar
till att minska tobaksbruket, …
…”

De nationella bestämmelserna
I 2 § punkt 4 i den federala lagen om produktion och utsläppande på marknaden av och reklam för tobaksvaror, samt skydd för
icke-rökare (”tobakslagen”) (Bundesgesetz über Herstellen und das Inverkehrbringen von Tabakerzeugnissen sowie die Werbung
für Tabakerzeugnisse und den Nichtraucherschutz (”Tabakgesetz”) av den 30 juni 1995 (BGBl. 431/1995), i dess lydelse enligt
den federala lagen av den 30 mars 2006 (BGBl. I, 47/2006), anges följande:
”Den federala ministern för hälsa och kvinnofrågor är behörig att, efter att ha inhämtat samtycke från den federala finansministern
och i syfte att motverka tobaksmissbruk, genom dekret fastställa ett lägsta detaljhandelspris för tobaksvaror för att säkerställa
en lägsta prisnivå. Försäljning av tobaksvaror till ett pris som är lägre än det lägsta detaljhandelspriset är förbjuden.”
I artikel 1 i dekret från den federala ministern för hälsa och kvinnofrågor om införande av ett system med lägsta detaljhandelspriser
för tobaksvaror för att säkerställa en lägsta prisnivå (Verordnung der Bundesministerin für Gesundheit und Frauen über die
Festseztung des Mindestkleinverkaufspreises für Tabakerzeugnisse zur Sicherstellung eines Mindestpreisniveaus) av den 27 april 2006
(BGBl. II, 171/2006), anges följande:
”I detta dekret menas med lägsta detaljhandelspris det pris som det inte är tillåtet att underskrida vid försäljning av tobaksvaror
till konsumenter.”
Enligt artikel 2 i detta dekret gäller följande:
”(1) För cigaretter utgör lägsta detaljhandelspris per cigarett minst 92,75 % av det vägda genomsnittspriset för det totala
antalet cigaretter som har sålts under föregående kalenderår.
(2) För finskuren tobak utgör lägsta detaljhandelspris per gram finskuren tobak minst 90 % av det vägda genomsnittspriset
per gram för den totala mängd finskuren tobak som har sålts under föregående år.”
Enligt artikel 4 i nämnda dekret gäller de lägsta detaljhandelspriserna sedan den 15 maj 2006.

Det administrativa förfarandet
Republiken Österrike bereddes tillfälle att inkomma med synpunkter på påståendet att de nationella österrikiska bestämmelserna
om fastställande av lägsta detaljhandelspriser för cigaretter och finskuren tobak skulle stå i strid med artikel 9.1 i direktiv 95/59.
Kommissionen skickade ett motiverat yttrande av den 27 juni 2007 till Republiken Österrike och anmodade denna medlemsstat
att uppfylla sina skyldigheter enligt denna bestämmelse inom en frist på två månader räknat från mottagandet av detta yttrande.
Med hänsyn till kommissionens bedömning att situationen förblev otillfredsställande mot bakgrund av svaret från Republiken
Österrike, väckte kommissionen förevarande talan.

Talan

Parternas argument
Enligt kommissionen läggs genom artikel 9.1 i direktiv 95/59 principen fast att producenter och importörer har rätt att fritt
bestämma högsta detaljhandelspriser för tobaksvaror. Genom de ifrågavarande österrikiska bestämmelserna införs emellertid
ett system med lägsta priser som fastställs indirekt genom detaljhandelsförsäljningen av tobaksvaror och finskuren tobak.
Enligt dessa bestämmelser är det förbjudet för producenter och importörer av dessa varor att sälja till priser som är lägre
än nämnda lägsta priser, vilket således innebär en begränsning av producenternas och importörernas frihet att bestämma priser.
Dessa bestämmelser står därför i strid med nämnda bestämmelse i gemenskapsrätten.
De ifrågavarande nationella bestämmelserna är inte motiverade med hänsyn till skyddet för folkhälsan. Sådana hänsyn har redan
tagits av gemenskapslagstiftaren i samband med att direktiven om punktskatter på tobak antogs. Eftersom det saknas en högsta
total punktskatt möjliggör de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om beskattning av tobaksvaror för medlemsstaterna att höja
nivån på denna beskattning och därigenom bibehålla tillräckligt höga priser för att motverka tobakskonsumtion. En skattepolitik
är följaktligen tillräcklig för att nå önskad nivå på skyddet av folkhälsan.
De vägda genomsnittspriser som i Österrike gäller som lägsta detaljhandelspriser för aktuella tobaksvaror är enligt kommissionen
inte ett resultat av marknadskrafterna utan av myndigheternas strävan att neutralisera dessa. Denna slutsats hindras inte
av det faktum att dessa priser beräknas aritmetiskt med utgångspunkt i de genomsnittspriser som har observerats på marknaden.
Dessutom är det inte säkert att detta system med lägsta priser påverkar konkurrensen mindre än de system i andra stater som
har undersökts av domstolen. Det förbud mot att inrätta system med lägsta priser för tobaksvaror som följer av artikel 9.1
i direktiv 95/59 förutsätter i vart fall inte att en bedömning görs av hur ingripande vart och ett av dessa system är med
beaktande av den metod som valts.
Dessutom anser kommissionen att artikel 93 EG utgör en tillräcklig rättslig grund även för artikel 9 i direktiv 95/59. Sistnämnda
bestämmelses karaktär av skattebestämmelse innebär inte att medlemsstaterna kan bortse från den med hänsyn till andra mål,
bland annat skyddet av folkhälsan. Medlemsstaterna kan heller inte åberopa artikel 30 EG beträffande en fråga som har gjorts
till föremål för en harmoniserande reglering.
Kommissionen anser vidare att artikel 9.1 i direktiv 95/59 är förenlig med WHO‑konventionen, eftersom denna konvention inte
innebär att de kontraktsslutande staterna är skyldiga att fastställa lägsta priser för tobaksvaror. Om det hade varit på något
annat sätt, menar kommissionen att detta skulle ha medfört ändringar i nämnda direktiv, vilket inte har skett. Dessutom ger
denna konvention inte medlemsstaterna rätt, i förhållande till gemenskapen, att välja mellan skattepolitiska åtgärder eller
att tillämpa en prispolitik, eftersom denna fråga rör gemenskapens interna funktionssätt.
Slutligen anser kommissionen att de uttalanden som görs i rådets rekommendation 2003/54/EG av den 2 december 2002 om förebyggande
av rökning och om initiativ för en effektivare tobakskontroll (EGT L 22, 2003, s. 31), som Republiken Österrike har åberopat,
inte är tvingande och i vart fall inte kan anses innebära ett incitament att åsidosätta artikel 9.1 i direktiv 95/59.
Enligt Republiken Österrike är ett system med lägsta priser den enda effektiva och säkra åtgärden för att snabbt parera ett
prisfall för de aktuella tobaksvarorna till följd av ett priskrig. Syftet med skatter kan nämligen motverkas av näringsidkare
inom tobaksbranschen, eftersom skatterna inte hindrar prisdumpning för att locka nya kundgrupper till priset av tillfälliga
förluster. Artikel 9.1 i direktiv 95/59 innebär ingen obegränsad rätt att bestämma priser. Denna bestämmelse utesluter i synnerhet
inte möjligheten för medlemsstaterna att vidta ändamålsenliga och nödvändiga åtgärder för att säkerställa skyddet av folkhälsan
i den mening som avses i artikel 30 EG.
Republiken Österrike har även gjort gällande att det ifrågavarande systemet med lägsta priser inte leder till en snedvridning
av konkurrensen eftersom dessa priser i praktiken bestäms av marknaden. Det enda den behöriga ministern gör är att använda
genomsnittspriset på denna marknad som referenspris. Följaktligen är det nämnda systemet mindre ingripande än de andra medlemsstaters
bestämmelser som har undersökts av domstolen bland annat i dom av den 19 oktober 2000 i mål C‑216/98, kommissionen mot Grekland
(REG 2000, s. I‑8921), och av den 27 februari 2002 i mål C‑302/00, kommissionen mot Frankrike (REG 2000, s. I‑2055), där det
till exempel föreskrevs en prisökning på 20 % i förhållande till gällande pris. Det är vidare viktigt att ta ställning till
hur ingripande en nationell åtgärd är för att bedöma om den är proportionerlig, eftersom det ska fastställas om mindre ingripande
åtgärder kan vidtas för att nå det åsyftade målet.
Enligt denna medlemsstat ska artikel 9.1 i direktiv 95/59 tolkas restriktivt mot bakgrund av dess rättsliga grund, artikel 93 EG,
vilken inte möjliggör eftersträvandet av andra mål än skatterättsliga eller att hinder ställs upp för eftersträvandet av sådana
andra mål. Medlemsstaterna har således rätt att bestämma den skyddsnivå för folkhälsan som de anser vara lämplig samt lämpliga
och nödvändiga åtgärder för att uppnå denna nivå. Till dessa åtgärder kan räknas ålägganden om lägsta priser för tobaksvaror.
Följaktligen kan producenternas och importörernas frihet att bestämma priser inte utövas på annat sätt än inom de gränser
som har uppställts genom medlemsstaternas folkhälsopolitik.
Dessutom bör direktiv 95/59 tolkas mot bakgrund av den senaste rättsliga utvecklingen, nämligen dels artikel 6.2 a i WHO‑konkventionen,
dels punkt 7 i rekommendation 2003/54. Denna utveckling, som möjliggör en ordning med lägsta priser, har inte beaktats i domstolens
rättspraxis på området.
Slutligen har Republiken Österrike gjort gällande att den ordning som föreskrivs i direktiven i fråga om punktskatt på tobaksvaror
inte möjliggör för medlemsstaterna att använda punktskatten som ett medel för att försäkra sig om en tillräckligt hög prisnivå
för att motverka konsumtion. Dels innebär dessa direktiv en begränsning av möjligheten att höja punktskatten för endast de
cigaretter vars detaljhandelspris är lägst, utan att samtidigt påverka beskattningen av andra kategorier cigaretter. Dels
kan producenter och importörer välja att inte låta slutpriset påverkas av det ökade skattetrycket. Dessutom kan en sådan ökning
leda till ökad illegal gränshandel.

Domstolens bedömning
Inledningsvis kan nämnas att det framgår av skäl 3 i direktiv 95/59 att detta direktiv ingår i en politik om harmonisering
av strukturerna för punktskatter på tobak i syfte att förhindra att konkurrensen inom de olika kategorier av tobaksvaror som
hör till samma grupp snedvrids och, följaktligen, att möjliggöra att medlemsstaternas nationella marknader öppnas.
I detta syfte föreskrivs i artikel 8.1 i detta direktiv att cigaretter som är tillverkade inom gemenskapen och sådana som
är importerade från tredjeland underkastas en proportionell punktskatt, som beräknas på det högsta detaljhandelspriset inklusive
tull, samt en särskild punktskatt, som beräknas per produktenhet (domen i det ovannämnda målet Grekland mot kommissionen,
punkt 19).
Det framgår dessutom av skäl 7 i direktiv 95/59 att konkurrensen kräver ett system med fri prisbildning för alla grupper av
tobaksvaror.
I artikel 9.1 i detta direktiv föreskrivs att producenter eller, i förekommande fall, deras företrädare eller bemyndigade
representanter inom gemenskapen samt importörer av tobak från tredjeland ska vara fria att bestämma det högsta detaljhandelspriset
för var och en av sina produkter, för att garantera en effektiv konkurrens mellan dem (domen i det ovannämnda målet kommissionen
mot Grekland, punkt 20). Syftet med denna bestämmelse är att säkerställa att underlaget för den proportionella punktskatten
på tobaksvaror, det vill säga det högsta detaljhandelspriset för dessa varor, fastställs enligt samma regler i alla medlemsstater.
Som generaladvokaten har anfört i punkt 40 i sitt förslag till avgörande, syftar bestämmelsen även till att vidmakthålla friheten
för de ovannämnda aktörerna att dra konkret nytta av den konkurrensfördel som följer av ett eventuellt lägre självkostnadspris.
Att myndigheterna fastställer ett lägsta detaljhandelspris medför emellertid att det högsta detaljhandelspris som fastställs
av producenterna eller importörerna under alla omständigheter inte kan vara lägre än detta tvingande lägsta pris. En tvingande
reglering av ett sådant lägsta detaljhandelspris kan följaktligen påverka konkurrensförhållandena på så sätt att vissa producenter
eller importörer hindras från att erbjuda förmånligare försäljningspriser genom lägre självkostnadspriser.
Följaktligen kan ett system med lägsta detaljhandelspriser för tobaksvaror betraktas som oförenligt med artikel 9.1 i direktiv 95/59
i den utsträckning det inte är utformat så, att den konkurrensfördel för vissa producenter eller importörer av sådana varor
som kan följa av lägre självkostnadspriser under inga omständigheter undergrävs, och att konkurrensen inte snedvrids på detta
sätt (se domar av den 4 mars 2010 i mål C‑197/08, kommissionen mot Frankrike, REG 2010, s. I‑0000, punkt 38, och i mål C‑221/08,
kommissionen mot Irland, REG 2010, s. I‑0000, punkt 41).
Det är mot bakgrund av dessa principer som de ifrågavarande nationella bestämmelserna ska prövas.
Enligt dessa bestämmelser ska producenter och importörer verksamma på den österrikiska marknaden tillämpa ett lägsta detaljhandelspris
för cigaretter på 92,75 % av det vägda genomsnittspriset för det totala antalet cigaretter som har sålts under föregående
kalenderår. För finskuren tobak utgör lägsta detaljhandelspris 90 % av det vägda genomsnittspriset per gram för den totala
mängd finskuren tobak som har sålts under föregående år.
Genom detta system kan det inte, i samtliga fall, uteslutas att det lägsta pris som föreskrivs under några omständigheter
kan innebära att den konkurrensfördel för vissa producenter eller importörer av tobaksvaror, vilken kan följa av lägre självkostnadspriser,
undergrävs. Som kommissionen har anfört vid förhandlingen, utan att detta har bestritts av Republiken Österrike, kan tvärtom
ett sådant system i vilket lägsta pris fastställs med hänsyn till genomsnittspriset på marknaden leda till att prisskillnader
mellan konkurrerande varor försvinner och att priserna anpassas efter den dyraste varan. Det nämnda systemet innebär därmed
att producenternas och importörernas frihet enligt artikel 9.1 andra stycket i direktiv 95/59 att bestämma de högsta detaljhandelspriserna
för sina varor undergrävs.
I likhet med vad generaladvokaten har anfört i punkterna 50 och 51 i sitt förslag till avgörande, åläggs de avtalsslutande
staterna genom WHO‑konventionen inte några konkreta förpliktelser avseende prispolitik för tobaksvaror. I WHO‑konventionen
anges endast möjliga handlingsalternativ för att ta hänsyn till nationella hälsomål om tobakskontroll. I artikel 6.2 i denna
konvention föreskrivs nämligen endast att de kontraktsslutande staterna antar eller bibehåller åtgärder ”som kan innefatta”
att genomföra en skattepolitik och, ”i förekommande fall”, en prispolitik för tobaksvaror, genom att det påbjudna priset överskrids.
På samma sätt kan ingen konkret slutsats rörande system med lägsta priser dras av rekommendation 2003/54, vilken dessutom
inte är bindande. Det avsnitt i denna text som har åberopats av Republiken Österrike återspeglar endast tanken att ett högt
pris på tobaksvaror minskar konsumtionen av desamma.
Det följer av punkt 30 i förevarande dom att direktiv 95/59 i vart fall inte utgör hinder för en prispolitik, under förutsättning
att denna inte strider mot syftena med nämnda direktiv. Ett av dessa syften är att konkurrensen inte ska snedvridas mellan
olika kategorier av tobaksvaror som hör till samma grupp.
Republiken Österrike har även gjort gällande att det ifrågavarande systemet med lägsta priser är motiverat, med hänsyn till
skyddet för människors hälsa och liv enligt artikel 30 EG. Enligt denna medlemsstat skulle en ökning av skatterna inte förmå
garantera tillräckligt höga priser på tobaksvaror, eftersom denna ökning skulle kunna neutraliseras genom att producenterna
eller importörerna gör avkall på en del av sin försäljningsmarginal, eller till och med säljer med förlust.
Artikel 30 EG kan inte förstås så att åtgärder av annat slag än de kvantitativa import- och exportrestriktioner och de åtgärder
med motsvarande verkan som avses i artiklarna 28 EG och 29 EG, skulle vara tillåtna (se, för ett liknande resonemang, domen
i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 33). I förevarande fall har kommissionen inte gjort gällande att
dessa sistnämnda bestämmelser skulle ha åsidosatts.
Direktiv 95/59 hindrar emellertid inte Republiken Österrike från att bekämpa tobaksmissbruk inom ramen för skyddet av folkhälsan.
Det kan inte heller göras gällande att hänsyn inte har tagits till detta mål inom ramen för detta direktiv av det skäl att
det har antagits på grundval av artikel 93 EG.
Såsom anges i skäl 7 i direktiv 2002/10, som senast ändrat direktiv 95/59/EG, även om artikel 9 inte har ändrats, föreskrivs
i EG‑fördraget och särskilt i artikel 152.1 första stycket EG att en hög hälsoskyddsnivå för människor ska säkerställas vid
utformning och genomförande av all gemenskapspolitik och alla gemenskapsåtgärder.
Det preciseras även i samma skäl att skattenivån är en viktig faktor för tobaksvarornas pris, som i sin tur påverkar konsumenternas
rökvanor. Domstolen har även uttalat att skattelagstiftningen utgör ett viktigt och effektivt medel i kampen mot tobakskonsumtion
och, således, ett viktigt och effektivt medel för skyddet av folkhälsan (dom av den 5 oktober 2006 i mål C‑140/05, Valeško,
REG 2006, s. I‑10025, punkt 58). Vidare har domstolen uttalat att målet att säkerställa att priserna för de nämnda varorna
ligger på en hög nivå kan uppnås på ett likvärdigt sätt genom en ökad beskattning av dessa varor, eftersom en ökning av punktskatten
förr eller senare återspeglas i högre detaljhandelspriser, utan att detta undergräver friheten att bestämma priser (se, för
ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Grekland, punkt 31).
Om medlemsstaterna definitivt vill förhindra varje möjlighet för producenter och importörer att, även tillfälligt, neutralisera
denna skatts inverkan på detaljhandelspriset för tobaksvaror genom att dessa säljs med förlust, är det dessutom tillåtet för
medlemsstaterna att bland annat förbjuda försäljning av tobaksvaror till ett pris som är lägre än självkostnadspriset plus
samtliga skatter. Detta kan göras samtidigt som nämnda producenter och importörer har möjlighet att på ett effektivt sätt
dra nytta av den konkurrensfördel som följer av ett eventuellt lägre självkostnadspris (se domarna i de ovannämnda målen kommissionen
mot Frankrike, punkt 53, och kommissionen mot Irland, punkt 55).
Av det ovan anförda följer att kommissionens talan ska bifallas.
Republiken Österrike har följaktligen underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 9.1 i direktiv 95/59, genom
att införa och bibehålla bestämmelser om att myndigheterna fastställer lägsta detaljhandelspriser för cigaretter och finskuren
röktobak för cigarettrullning.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Republiken Österrike ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Österrike
har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
Republiken Österrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 9.1 i rådets direktiv 95/59/EG av den 27 november 1995
om andra skatter än omsättningsskatter som påverkar förbrukningen av tobaksvaror, i dess lydelse enligt rådets direktiv 2002/10/EG
av den 12 februari 2002, genom att införa och bibehålla bestämmelser om att myndigheterna fastställer lägsta detaljhandelspriser
för cigaretter och finskuren röktobak för cigarettrullning.
2)
Republiken Österrike ska ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.