CELEX: 62001TJ0209
Ničnostna tožba
Konkurenca
Odločba Komisije, ki koncentracijo razglaša za nezdružljivo s skupnim trgom
Uredba (EGS) št. 4064/89
Brezpredmetnost delnega izpodbijanja odločbe
Trg letalskih proizvodov
Tožba, ki ne more privesti do razglasitve ničnosti odločbe

Pravni okvir
Uredba Sveta (EGS) št. 4064/89 z dne 21. decembra 1989 o nadzoru koncentracij podjetij (UL L 395, str. 1, popravki v UL 1990,
L 257, str. 13), nazadnje spremenjena z Uredbo Sveta št. 1310/97 z dne 30. junija 1997 (UL L 180, str. 1) (v nadaljevanju
s popravki in spremembami: Uredba št. 4064/89), v členu 2(2) in (3) določa:
„2. Koncentracija, ki ne ustvari ali krepi prevladujočega položaja, katerega posledica bi bila resno oviranje učinkovite konkurence
na skupnem trgu ali na njegovem znatnem delu, se razglasi za združljivo s skupnim trgom.
3. Koncentracija, ki ustvari ali krepi prevladujoči položaj, katerega posledica bi bila resno oviranje učinkovite konkurence
na skupnem trgu ali na njegovem znatnem delu, se razglasi za nezdružljivo s skupnim trgom.“

Dejansko stanje
Honeywell International, Inc. (v nadaljevanju: tožeča stranka) je družba, ki je zlasti dejavna na trgih letalskih proizvodov
in storitev, avtomobilskih proizvodov, elektronske opreme, posebnih kemikalij, visokozmogljivih polimerov, transportnih in
energijskih sistemov in nadzora stanovanjskih in industrijskih objektov.
General Electric Company (v nadaljevanju: GE) je diverzificirana delniška družba, ki je zlasti dejavna na področjih letalskih
motorjev, gospodinjskih aparatov, informacijskih storitev, energetskih sistemov, razsvetljave, industrijskih sistemov, medicinskih
sistemov, plastike, radiofuzije, finančnih storitev in transportnih sistemov.
GE in tožeča stranka sta 22. oktobra 2000 sklenili sporazum, po katerem bi GE pridobila ves delniški kapital tožeče stranke
(v nadaljevanju: koncentracija), s čimer bi ta postala hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe GE.
Komisija je 5. februarja 2001 uradno prejela priglasitev koncentracije v skladu s členom 4 Uredbe št. 4064/89.
Ker je Komisija ocenila, da bi za koncentracijo lahko veljala Uredba št. 4064/89, se je 1. marca 2001 odločila uvesti postopek
preizkusa po členu 6(1)(c) omenjene uredbe in člena 47 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) (v nadaljevanju:
odločba o uvedbi postopka).
GE in tožeča stranka sta 15. marca 2001 Komisiji skupaj predložili svoje pripombe glede odločbe o uvedbi postopka.
Komisija je 8. maja 2001 GE poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, na katero je slednja odgovorila 24. maja 2001.
GE in tožeča stranka sta bili 29. in 30. maja 2001 navzoči na zaslišanju pred Komisijo.
GE in tožeča stranka sta 14. in 28. junija 2001 skupaj predlagali dva zaporedna skupka zavez za to, da bi koncentracija postala
sprejemljiva za Komisijo.
Komisija je 3. julija 2001 sprejela Odločbo 2004/134/ES (zadeva COMP/M.2220 – General Electric proti Honeywellu) (UL 2004,
L 48, str. 1) o razglasitvi koncentracije za nezdružljivo s skupnim trgom in s sporazumom EGP (v nadaljevanju: izpodbijana
odločba).

Izpodbijana odločba
Izrek izpodbijane odločbe se glasi:
„člen 1
Koncentracija, po kateri [GE] pridobi nadzor [nad tožečo stranko], se razglasi za nezdružljivo s skupnim trgom in s sporazumom
EGP.
člen 2
Ta [izpodbijana odločba] je naslovljena na [GE].
[…]“
Razloge izpodbijane odločbe lahko povzamemo, kot sledi.
Po mnenju Komisije je imela GE sama, še pred koncentracijo, prevladujoč položaj na trgih reaktivnih motorjev za velika komercialna
in velika regionalna letala. Trden položaj na trgu v povezavi s finančno močjo in vertikalno integracijo pri dajanju letal
v zakup so dejavniki, na podlagi katerih je bil lahko ugotovljen prevladujoč položaj GE na teh trgih. Preiskava naj bi tudi
pokazala, da je tožeča stranka glavni dobavitelj letalskih in neletalskih proizvodov ter motorjev za poslovna letala in naprav
za zagon motorja, pri čemer so slednje ključni element v proizvodnji motorjev.
Združitev dejavnosti obeh družb naj bi povzročila nastanek prevladujočih položajev na trgih dobave letalskih proizvodov, neletalskih
proizvodov in reaktivnih motorjev za poslovna letala ter okrepila že obstoječi prevladujoč položaj GE glede reaktivnih motorjev
za velika komercialna in velika regionalna letala. Ta nastanek ali to krepitev prevladujočih položajev naj bi povzročila povezava
več dejavnikov, in sicer: horizontalna prekrivanja na nekaterih trgih, povečanje finančne moči GE ter njena vertikalna integracija
z dejavnostmi tožeče stranke in, končno, vezane prodaje njunih komplementarnih proizvodov.
Po mnenju Komisije naj bi taka združitev omogočila pravni osebi, nastali s koncentracijo, da okrepi tržno moč obeh družb,
kar zadeva njune proizvode. To bi povzročilo izključitev konkurentov in s tem odstranitev konkurence na teh trgih in na koncu
negativno vplivalo na kakovost proizvodov, storitev in cene za potrošnike.

Postopek
Z vlogo, vloženo v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje 12. septembra 2001, je tožeča stranka vložila to tožbo. Istega dne
je tudi GE zoper izpodbijano odločbo vložila tožbo (zadeva T-210/01).
Z akti, vloženimi v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje 11., 15. oziroma 16. januarja 2002, so Rolls-Royce Plc, Rockwell
Collins Inc. (v nadaljevanju: Rockwell) in Thales SA v tem postopku predlagali intervencijo na strani Komisije.
Tožeča stranka je zahtevala zaupno obravnavanje določenih podatkov iz njenih listin in listin Komisije, kar zadeva interveniente.
S sklepom z dne 26. junija 2002 je predsednik prvega senata Sodišča prve stopnje dovolil intervencijo Rolls-Roycea in Rockwella.
Z istim sklepom je odobril zaupno obravnavo, ki jo je zahtevala tožeča stranka, razen glede stališč intervenientov. V skladu
s členom 116(6) Poslovnika Sodišča prve stopnje je bila Thalesu na podlagi poročila za obravnavo dovoljena intervencija na
obravnavi.
Po spremembi sestave senatov Sodišča prve stopnje z odločbo Sodišča prve stopnje z dne 13. septembra 2004 (UL C 251, str.
12), je bil sodnik poročevalec premeščen v drugi senat, ki mu je bila zato dodeljena ta zadeva.
Po ugovoru Rolls-Roycea glede zaupnosti priloge tožbe, in sicer „poročila Nalebuff“, je bil pred predsednikom drugega senata
Sodišča prve stopnje v okviru ukrepov procesnega vodstva 15. oktobra 2002 neformalni sestanek, po katerem je tožeča stranka
predložila novo različico dokumenta, ki ni bila zaupna. Na vprašanje, ali vztraja pri ugovoru glede te nove različice, Rolls-Royce
ni odgovoril v za to določenem roku.
Po zavrnitvi predloga za zaupno obravnavanje vloge, ker taka obravnava ni predvidena po Poslovniku, je Rolls-Royce vložil
različico te vloge, ki ni zaupna, Rockwell pa svojo. Tožeča stranka in Komisija sta svoja stališča glede teh vlog vložili
v predpisanem roku.
Ob uporabi člena 14 Poslovnika in na predlog drugega senata je Sodišče prve stopnje po zaslišanju strank, v skladu s členom
51 Poslovnika, odločilo, da zadevo dodeli razširjenemu senatu.
V tožbi je tožeča stranka predlagala združitev te zadeve z zadevo T-210/01. Predsednik drugega razširjenega senata je, v skladu
s členom 50 Poslovnika, v odločanje senatu predložil morebitno združitev zadev.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca se je Sodišče prve stopnje odločilo otvoriti ustni postopek in strankam postaviti
vprašanja v okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika. Poleg tega je od Komisije zahtevalo, naj pred
obravnavo priloži določene dokumente. Stranki sta se na te zahteve odzvali.
Z dopisom, ki je bil v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje vložen 2. februarja 2004, je Thales umaknil svojo intervencijo.
S sklepom z dne 23. marca 2004 je predsednik drugega razširjenega senata Sodišča prve stopnje po zaslišanju strank to odpoved
vzel na znanje.
Stranke so svoje ustne navedbe in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje podale na obravnavi 25. maja 2004. Po obravnavi
je bil ustni postopek zaključen.
Z dopisom z dne 3. junija 2004 je tožeča stranka v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje vložila nov dokument skupaj s stališči
o njegovi upoštevnosti in zahtevala, naj se to vloži v spis te zadeve. S sklepom z dne 8. julija 2004 je Sodišče prve stopnje
v skladu s členom 62 Poslovnika odredilo ponovno odprtje ustnega postopka zato, da strankam omogoči, da glede te zahteve podajo
stališča.
Po zaslišanju strank je Sodišče prve stopnje v skladu s členom 64 Poslovnika sprejelo ukrep procesnega vodstva, in sicer,
da se v spis vloži dokumente in stališča, ki jih je tožeča stranka predložila 4. junija 2004. V spis so se vložila tudi stališča
Komisije in intervenientov glede upoštevnosti omenjenih pisanj.
Ustni postopek se je potem ponovno zaključil 23. novembra 2004.

Predlogi strank
Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        to zadevo združi z zadevo T-210/01, General Electric proti Komisiji;
–        odredi vse potrebne pripravljalne ukrepe;
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–        sprejme vse druge alternativne ali dodatne ukrepe, ki jih nalaga pravičnost;
–        Komisiji in intervenientoma naloži plačilo stroškov.
Komisija, ob podpori Rolls-Roycea in Rockwella, Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo
1.
Obseg tožbe in predmet spora

Trditve strank
Komisija, ki jo glede tega podpira Rolls-Royce, zatrjuje, da je sklicevanje tožeče stranke v njeni tožbi na trditve GE v zadevi
T-210/01 v nasprotju s členom 44(1)(c) Poslovnika Sodišča, po katerem mora tožba obsegati kratek povzetek tožbenih razlogov.
Tako sklicevanje naj bi bilo še toliko bolj nesprejemljivo, ker tožeča stranka pozna zgolj osnutek tožbe GE in ne njene končne
različice. Tožbo je zato treba glede vprašanj, ki v njej niso izrecno obravnavana, razglasiti za nedopustno.
Komisija glede na tožbene razloge, ki jih v svoji tožbi izrecno navaja tožeča stranka in ki se nanašajo predvsem na del izpodbijane
odločbe, ki obravnava vezane prodaje, ocenjuje, da tožeča stranka ni upoštevala pomembnega in bistvenega dela te odločbe,
ki obravnava vprašanja horizontalnih prekrivanj in vertikalne integracije. Izpodbijana odločba naj bi temeljila na dejanskih
in pravnih elementih, ki skupaj kažejo, da kombinacija finančne moči GE in vertikalne integracije glede nakupa, financiranja
in zakupa letal in ob upoštevanju močnega položaja tožeče stranke na različnih trgih letalskih proizvodov vodi do nastanka
in krepitve prevladujočih položajev.
V svojem odgovoru na tožbo je Komisija navedla, da „obrazložitev odločbe temelji na kombinaciji dejanskih in pravnih elementov,
ki so skupaj (in samo skupaj) Komisijo pripeljali do tega, da je prepovedala načrtovano koncentracijo“. Vendar je v svoji
dupliki in na obravnavi pojasnila, da naj bi vsak samostojen element razlogovanja zadoščal za utemeljitev prepovedi koncentracije,
pri čemer je kot „ponesrečeno“ opredelila svojo trditev v odgovoru na tožbo, v kolikor bi se jo lahko razumelo nasprotno.
Tako naj, tudi če bi bili vsi očitki, ki jih je navedla tožeča stranka, zlasti glede vezanih prodaj, utemeljeni, izpodbijane
odločbe ne bi bilo treba razglasiti za nično, saj jo preostali razlogi dovolj utemeljujejo, kolikor Komisija v njej ugotavlja
nezdružljivost koncentracije s skupnim trgom.
Rolls-Royce poudarja, da tožeča stranka ni navedla nobene trditve, ki bi nasprotovala večini razlogov, ki utemeljujejo prepoved
koncentracije, zlasti glede krepitve prevladujočega položaja GE na trgu motorjev za velika komercialna in velika regionalna
letala in glede nastanka prevladujočih položajev pri motorjih poslovnih letal in majhnih ladijskih plinskih turbin. Predvsem
pa naj tožeča stranka, med tremi samostojnimi dejavniki, ki pojasnjujejo krepitev prevladujočega položaja GE na trgu letalskih
motorjev za velika komercialna letala, ne bi resno ugovarjala, da bo zaradi vertikalne integracije glede zaganjalnikov tožeče
stranke prišlo do izključitve konkurence. Zato naj bi bila tožba neupoštevna in brezpredmetna.
Rockwell opaža, da se tožeča stranka v svoji tožbi ni lotila vprašanja horizontalnih prekrivanj ali vertikalne integracije,
saj se takšni elementi, ki so v tožbi podani pod naslovom „Povzetek odločbe“, lahko obravnavajo samo kot opis omenjene odločbe.
Tožeča stranka na te ugovore odgovarja v treh točkah.
Prvič, poudarja, da je v tožbi že navedla, da poleg lastnih sprejema vse dodatne trditve, ki jih GE navaja v zadevi T-210/01.
Po mnenju tožeče stranke tako sklicevanje na pisanja, vložena v povezani zadevi, sodna praksa dovoljuje, zaradi česar predstavlja
vsebina teh pisanj del njene tožbe. V svoji repliki se je glede tega sklicevala na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 5. decembra
1990 v zadevi Marcato proti Komisiji, T-82/89, Recueil, str. II-735, točke od 22 do 24. Na obravnavi se je sklicevala na „povzetek“
upoštevne sodne prakse v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca S. Alberja za sodbo Sodišča z dne 20. septembra 2001
v zadevi Belgija proti Komisiji, C-263/98, Recueil, str. I-6063 in I-6064, ki navaja eno samo sodbo, in sicer sodbo Sodišča
prve stopnje z dne 29. junija 1995 v zadevi ICI proti Komisiji, T-37/91, Recueil, str. II-1901, točka 43 in naslednje, v kateri
je Sodišče prve stopnje dovolilo sklicevanje na tožbo v zadevi T-36/91, z istimi strankami, ki jih zastopajo isti odvetniki.
Poleg tega naj Komisija in Rolls-Royce ne bi trdila, da je sklicevanje vplivalo na njuno možnost priprave obrambe, Rockwell
pa naj bi nedvomno lahko razumel in odgovoril na vse navedene trditve.
Poleg tega tožeča stranka opozarja, da je predlagala združitev zadev T-209/01 in T-210/01, in zatrjuje, da tudi če ima njena
tožba, kot trdi Komisija, vrzeli, bi bile te z združitvijo teh dveh zadev odpravljene. Na obravnavi se je v utemeljitev svoje
teze glede pravnih učinkov združitve sklicevala zlasti na sodbo Sodišča z dne 18. marca 1980 v zadevi Forges de Thy-Marcinelle
in Monceau proti Komisiji (26/79 in 86/79, Recueil, str. 1083).
Drugič, tožeča stranka trdi, da so razlogi izpodbijane odločbe, ki jih v svoji tožbi podrobno postavlja pod vprašaj, in sicer
tisti, ki zadevajo vezane prodaje, ključni elementi izpodbijane odločbe, tako da bi v primeru, če bi Sodišče prve stopnje
ugotovilo utemeljenost teh očitkov, to neizogibno povzročilo razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Glede tega poudarja,
da je v svojem odgovoru na tožbo Komisija sama navedla, da izpodbijana odločba temelji na skupku elementov, ki skupaj utemeljujejo
njeno ugotovitev o nezdružljivosti priglašene koncentracije s skupnim trgom. Zato naj bi bilo treba izpodbijano odločbo razglasiti
za nično, če se pokaže, da so pri bistvenem vidiku njene obrazložitve glede konglomeratnih učinkov podane napake.
Na obravnavi je tožeča stranka dodala, da je vedenje Komisije v upravnem postopku stranke, ki so priglasile koncentracijo,
navajalo na misel, da bo njihova koncentracija odobrena, če se bo našla rešitev, ki bo odvrnila pridržke Komisije glede vezanih
prodaj. Zaradi tega naj bi se tožeča stranka pred Sodiščem prve stopnje v glavnem osredotočila na ta vidik zadeve.
Tretjič, tožeča stranka poudarja, da sta bili vprašanji horizontalnih prekrivanj in vertikalne integracije, opredeljeni v
tožbi pod naslovom „Povzetek odločbe“, v vsakem primeru obravnavani v okviru njenega opisa izpodbijane odločbe. Pod omenjenim
naslovom naj bi tožeča stranka opisala in komentirala izpodbijano odločbo in pojasnila, da ta odločba glede zadevnih trgov
temelji na več ali vseh elementih, in sicer: prvič, na horizontalnih prekrivanjih in vertikalnih protikonkurenčnih učinkih;
drugič, na finančni moči GE in vertikalni integraciji tožeče stranke s hčerinskimi družbami GE, GE Capital Corporate Aviation
Group (v nadaljevanju: GECCAG) in GE Capital Aviation Services (v nadaljevanju: GECAS) v okviru nove pravne osebe in, tretjič,
na njihovi uporabljeni vezani prodaji. Tožeča stranka navaja, da je analiza trgov, za katere se upošteva horizontalna prekrivanja
v izpodbijani odločbi glede vsakega proizvoda, bodisi malo verjetna bodisi premalo obrazložena. Izpodbijana odločba naj bi
torej temeljila predvsem na dveh drugih elementih. Po mnenju tožeče stranke je drugi element tako malo verjeten, da ga ni
treba nadalje obravnavati. Tako naj bi imel odločilno vlogo tretji element, in sicer vprašanje vezanih prodaj. Poleg tega
zadeva ta vidik izpodbijane odločbe glavnino odprodaj, ki so po mnenju Komisije potrebne.
Tožeča stranka vztraja pri tem, da so napake v izpodbijani odločbi, ki jih navaja, dovolj resne, da bi jo bilo treba v celoti
razglasiti za nično. Kot naj bi priznala Komisija, naj bi samo prepoved koncentracije utemeljevala kombinacija pravnih in
dejanskih elementov, upoštevanih skupaj. V odgovoru Rolls-Royceu je tožeča stranka pojasnila, da pridržek glede zaganjalnikov,
ki ga poleg tega odpravljajo zaveze, ne more zadostovati za utemeljitev izpodbijane odločbe.
Zaradi vseh teh razlogov naj bi bili ugovori Komisije in intervenientov, ki se nanašajo na domnevno nedopustnost sklicevanja
na tožbo GE in na brezpredmetnost tožbenih razlogov, podanih v tej tožbi, v nasprotju z načelom dobrega vodenja sodnih postopkov
in naj ne bi imeli nobene ustrezne podlage.

Presoja Sodišča prve stopnje
Uvod
Najprej je treba poudariti, da, kolikor so določeni razlogi, ki so navedeni v odločbi, sami po sebi taki, da jo lahko v pravno
zadostni meri utemeljijo, napake, ki bi bile lahko podane pri drugih razlogih tega akta, v nobenem primeru na vplivajo na
njegov izrek (glej, v tem smislu, sodbo Sodišča z dne 12. julija 2001 v zadevi Komisija in Francija proti TF1, C-302/99 P
in C-308/99 P, Recueil, str. I‑5603, točke od 26 do 29).
Poleg tega bi bilo treba, v primeru, da izrek odločbe Komisije temelji na več stebrih razlogovanja, od katerih bi vsak sam
zadostoval za utemeljitev tega izreka, ta akt razglasiti za ničnega načeloma samo, če je vsak od teh stebrov nezakonit. V
tem primeru napaka ali druga nezakonitost, ki bi zadevala samo enega izmed stebrov razlogovanja, ne bi zadostovala za utemeljitev
razglasitve ničnosti sporne odločbe, saj ne bi mogla odločilno vplivati na izrek, ki ga je institucija sprejela (glej, po
analogiji, sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 2002 v zadevi Graphischer Maschinenbau proti Komisiji, T-126/99, Recueil,
str. II-2427, točke od 49 do 51, in navedena sodna praksa). To pravilo se uporablja zlasti v okviru odločb na področju nadzora
koncentracij (glej, v tem smislu, sodbo Sodišča prve stopnje z dne 22. oktobra 2002 v zadevi Schneider Electric proti Komisiji,
T‑310/01, Recueil, str. II-4071, točke od 404 do 420, ter točki 80 in 81 v nadaljevanju).
V tem pogledu je treba tudi opozoriti, da je treba steber razlogovanja, ki zadošča za utemeljitev izreka akta, v primeru,
da ga tožeča stranka v svoji ničnostni tožbi ne izpodbija, šteti za zakonitega in zanjo podanega, kar velja tudi za akt, ki
na njem temelji (glej, v tem smislu in po analogiji, sodbo Sodišča z dne 14. septembra 1999 v zadevi Komisija proti AssiDomän
Kraft Products in drugi, C‑310/97 P, Recueil, str. I-5363, točke od 57 do 63).
Ob upoštevanju prej omenjenega je treba preučiti, ali v tej zadevi tožbeni razlogi tožeče stranke – ob domnevi, da so utemeljeni
– zadostujejo za izpodbitje izreka izpodbijane odločbe in bi zato lahko bili podlaga tožbe, ki lahko morebiti privede do razglasitve
ničnosti te odločbe. V primeru, ko pravilno navedeni tožbeni razlogi tudi skupaj ne bi mogli utemeljiti razglasitve ničnosti
izpodbijane odločbe, bi bili brezpredmetni in bi bila tožba posledično v celoti neutemeljena (glej, v tem smislu, sodbo Sodišča
prve stopnje z dne 17. decembra 1997 v zadevi EFMA proti Svetu, T-121/95, Recueil, str. II-2391, točke od 115 do 122).
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, kakšen je dejanski obseg te tožbe, in to s preučitvijo morebitne nedopustnosti določenih
razlogov, za katere tožeča stranka trdi, da jih je navedla.
Sklicevanje na razloge, navedene v zadevi T-210/01
Komisija brez formalnega uveljavljanja ugovora nedopustnosti ugovarja nedopustnost določenih posebnih vidikov tožbe. V vsakem
primeru je treba spomniti, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso pogoji za dopustnost tožbe procesne predpostavke javnega
reda, na katere sodišče Skupnosti lahko in mora paziti po uradni dolžnosti (sklepa Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra
1998 v zadevi Michailidis in drugi proti Komisiji, T-100/94, Recueil, str. II-3115, točka 49, in z dne 25. oktobra 2001 v
zadevi Métropole Télévision – M 6 proti Komisiji, T-354/00, Recueil, str. II-3177, točka 27; v tem smislu glej tudi sklep
Sodišča z dne 5. julija 2001 v zadevi Conseil national des professions de l’automobile in drugi proti Komisiji, C-341/00 P,
Recueil, str. I-5263, točka 32).
Po členu 21 Statuta Sodišča in členu 44(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje mora tožba zlasti obsegati „predmet postopka“ in
„kratek povzetek tožbenih razlogov“. Poleg tega po členu 48(2) omenjenega poslovnika „navajanje novih razlogov med postopkom
ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih vprašanj, ki so se pojavila med postopkom“. Iz teh določb izhaja,
da je treba vse razloge, ki v vlogi, s katero se postopek začne, niso dovolj razdelani, šteti za nedopustne. Sodna praksa
glede procesnih predpostavk javnega reda izrecno potrjuje, da lahko Sodišče prve stopnje na to nedopustnost pazi po uradni
dolžnosti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 21. marca 2002 v zadevi Joynson proti Komisiji, T-231/99, Recueil, str. II-2085,
točka 154).
Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da mora biti kratek povzetek tožbenih razlogov tožeče stranke dovolj jasen in natančen,
da toženi stranki omogoči pripravo svoje obrambe, Sodišču prve stopnje pa, da o tožbi odloči, ne da bi potrebovalo nadaljnje
podatke (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 24. februarja 2000 v zadevi ADT Projekt proti Komisiji, T-145/98, Recueil, str.
II-387, točka 66, in z dne 16. marca 2004 v zadevi Danske Busvognmænd proti Komisiji, T-157/01, Recueil, II-917, točka 45).
Podobno se zahteva, če se v utemeljitev tožbenega razloga navaja očitek (sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v
zadevi Mo Och Domsjö proti Komisiji, T-352/94, Recueil, str. II-1989, točka 333).
Poleg tega je v skladu z ustaljeno sodno prakso za to, da bi bila tožba dopustna, zaradi zagotovitve pravne varnosti in dobrega
vodenja sodnih postopkov potrebno, da bistveni pravni in dejanski elementi, na katerih ta temelji, vsaj na kratko, a dosledno
in razumljivo izhajajo iz besedila same tožbe (glej sodbo Sodišča z dne 9. januarja 2003 v zadevi Italija proti Komisiji,
C-178/00, Recueil, str. I-303, točka 6; sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. maja 1997 v zadevi Guérin automobiles proti Komisiji,
T-195/95, Recueil, str. II-679, točki 20 in 21, in v točki 55 zgoraj navedeno sodbo ADT Projekt proti Komisiji, točka 66,
sklep Sodišča prve stopnje z dne 25. julija 2000 v zadevi RJB Mining proti Komisiji, T‑110/98, Recueil, str. II-2971, točka
23, in navedena sodna praksa, sodbo Sodišča prve stopnje z dne 10. aprila 2003 v zadevi Travelex Global and Financial Services
in Interpayment Services proti Komisiji, T-195/00, Recueil. str. II-1677, točka 26, ter v točki 55 zgoraj navedeno sodbo Danske
Busvognmænd proti Komisiji, točka 45; glej prav tako, v tem smislu, sodbe Sodišča z dne 15. decembra 1961 v zadevi Fives Lille
Cail in drugi proti Visoki oblasti, 19/60, 21/60, 2/61 in 3/61, Recueil, str. 561, 588, in z dne 5. marca 1991 v zadevi Grifoni
proti ESAE, C-330/88, Recueil, str. I-1045, točki 17 in 18).
Glede tega velja, da čeprav je telo besedila tožbe glede posameznih vprašanj lahko podprto in dopolnjeno s sklicevanjem na
povzetke dokumentov, ki so ji priloženi, pa splošno sklicevanje na druga pisanja, tudi, če so priložena tožbi, ne more nadomestiti
pomanjkanja bistvenih elementov pravnega utemeljevanja, ki morajo biti, v skladu z zgoraj navedenimi določbami, v tožbi (sklep
Sodišča prve stopnje z dne 21. maja 1999 v zadevi Asia Motor France in drugi proti Komisiji, T‑154/98, Recueil, str. II-1703,
točka 49). Poleg tega ni dolžnost Sodišča prve stopnje, da v prilogah išče in prepoznava dokaze in trditve, ki bi jih lahko
štelo za utemeljitev tožbe, saj imajo priloge zgolj dokazno in dokumentarno funkcijo (v točki 54 zgoraj navedena sodba Joynson
proti Komisiji, točka 154, sodbe Sodišča prve stopnje z dne 7. novembra 1997 v zadevi Cipeke proti Komisiji, T-84/96, Recueil,
str. II-2081, točka 34, in z dne 20. aprila 1999 v zadevi Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, od T-305/94
do T-307/94, od T-313/94 do T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94, Recueil, str. II‑931, točka 39,
ki je Sodišče v pritožbi glede tega ni razveljavilo v sodbi z dne 15. oktobra 2002 v zadevi Limburgse Vinyl Maatschappij in
drugi proti Komisiji, C-238/99P, C-244/99P, C-245/99P, C-247/99P, od C-250/99P do C‑252/99P in C-254/99P, Recueil, str. I-8375).
Vendar tožeča stranka navaja več sodb, v katerih sta sodišči Skupnosti dovolili sklicevanje na pisanja, vložena pred istim
sodiščem v drugih zadevah (glej točko 40 zgoraj). Po mnenju tožeče stranke se sklicevanje na druga pisanja, vložena pred istim
sodiščem v drugi zadevi, ne bi smelo šteti za nedopustno.
Sodna praksa, ki jo tožeča stranka v točki 40 zgoraj navaja v utemeljitev takega sklicevanja, Sodišča prve stopnje vendarle
ne more privesti do tega, da ne bi upoštevalo zgoraj omenjenega pravila, po katerem morajo biti razlogi na kratko navedeni
v sami tožbi. Sodišče prve stopnje je v svoji sodbi ICI proti Komisiji, navedena v točki 40 zgoraj, (točka 45) poudarilo,
da glede tega sodna praksa Sodišča upošteva posebnosti vsakega posameznega primera posebej in v potrditev te trditve navedlo
sodbe z dne 29. novembra 1956 v zadevi Charbonnages de Beeringen in drugi proti Visoki oblasti (9/55, Recueil, str. 325, 352),
z dne 8. julija 1965 v zadevi Prakash proti Komisiji (19/63 in 65/63, Recueil, str. 677, 693), z dne 13. julija 1965 v zadevi
Lemmerz-Werke proti Visoki oblasti (111/63, Recueil, str. 835, 858), z dne 28. aprila 1971 v zadevi Lütticke proti Komisiji
(4/69, Recueil, str. 325, točka 2) in sodbo Forges de Thy‑Marcinelle in Monceau proti Komisiji, navedeno v točki 42 zgoraj
(točka 4).
V zvezi s tem je treba ugotoviti, najprej, da bi bil pristop, s katerim bi se dovolilo tako sklicevanje na vlogo, vloženo
v drugih zadevah, načeloma nezdružljiv s sodno prakso, navedeno v točkah od 55 do 57 zgoraj, po kateri mora sama tožba vsebovati
kratek povzetek tožbenih razlogov, ki zlasti omogočajo, da Sodišče prve stopnje o tožbi odloči, ne da bi potrebovalo nadaljnje
podatke.
Čeprav sta sodišči Skupnosti včasih dopustili možnost, da se tožbeni razlogi navajajo s sklicevanjem na drugo zadevo (v točki
42 zgoraj navedena sodba Forges de Thy-Marcinelle in Monceau proti Komisiji in v točki 40 zgoraj navedena sodba Marcato proti
Komisiji), pa sta v drugih primerih to možnost zavrnili (glej v točki 59 zgoraj navedeno sodbo Charbonnages de Beeringen in
drugi proti Visoki oblasti in v točki 59 zgoraj navedeno sodbo Prakash proti Komisiji), ne da bi pri tem navedli, oziroma
tega vsaj nista storili izrecno, odločilen kriterij za to izbiro.
Treba je poudariti, da sta sodišči Skupnosti v vseh zadevah, v katerih so bile izdane sodbe, ki jih navaja tožeča stranka
ali so navedene v točki 45 sodbe ICI proti Komisiji, navedena v točki 40 zgoraj, dopustili, da se lahko razlogi, ki niso izrecno
navedeni v tožbi, štejejo za veljavno navedene s sklicevanjem, čeprav se je tožeča stranka sklicevala na svoja pisanja v drugi
zadevi.
V tej zadevi se je sklicevanje tožeče stranke v njeni tožbi, kot je bilo omenjeno zgoraj, nanašalo na tožbo, ki jo je istega
dne vložila druga tožeča stranka, in sicer GE.
Kolikor bi se dopustili tožbeni razlogi, ki niso izrecno navedeni v tožbi, zato ker jih je navedla tretja stranka v drugi
zadevi, na katero bi se napotilo v tožbi, bi se dovolil obid obveznih zahtev iz člena 44(1) Poslovnika, navedenih v točki
54 zgoraj.
Poleg tega je treba poudariti, da v zadevi T-210/01 GE zastopajo drugi zastopniki, kot so ti, ki tožečo stranko zastopajo
v tej zadevi. Poleg tega tožba GE ni priložena tožbi, ki jo je tožeča stranka vložila v tej zadevi. Te okoliščine lahko samo
utrdijo ugotovitev iz prejšnje točke, v delu, ko potrjujejo drugačnost in neodvisnost te tožbe v primerjavi s tožbo, vpisano
pod opravilno številko T‑210/01.
Treba je tudi spomniti, da je vsaka stranka izključno odgovorna za vsebino procesnih aktov, ki jih vloži, kar je načelo, ki
je določeno predvsem v členu 43(1) Poslovnika (glej, v tem smislu, zgoraj v točki 40 navedeno sodbo ICI proti Komisiji, točka
46). Vendar pa tožeča stranka, čeprav zatrjuje, da pozna osnutek tožbe GE, ne trdi, da je v času vložitve svoje tožbe poznala
natančno vsebino tožbe GE, na katero se sklicuje. V nasprotju z zahtevo po dobrem vodenju sodnih postopkov pa sklicevanje
na tožbo GE Sodišču prve stopnje torej ne bi omogočilo, da bi dovolj natančno ugotovilo tožbene razloge, ki so mu bili predloženi
ob vložitvi tožbe v tej zadevi.
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega in ker v tej zadevi ni treba obravnavati vprašanja, v kakšnih pogojih bi tožeča stranka
morebiti lahko pravilno navedla razloge s sklicevanjem na svoja pisanja v drugi zadevi, je treba šteti, da je identičnost
strank, še zlasti tožeče stranke v obeh zadevah, bistven pogoj za dopustnost tožbenih razlogov, domnevno navedenih s sklicevanjem
na pisanja v drugi zadevi.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da sklicevanje tožeče stranke na tožbo GE v zadevi T-210/01 ne povzroči, da se v tožbo, ki jo
je v tej zadevi vložila tožeča stranka, vključijo tožbeni razlogi, ki jih GE navaja v omenjeni zadevi.
Predlog za združitev
V utemeljitev predloga za združitev te zadeve z zadevo T-210/01 tožeča stranka navaja, da bi ta združitev, tudi če sklicevanje
na tožbo GE ne omogoča, da se za dopustne štejejo tožbeni razlogi, ki bi jih želela navajati v zvezi z drugimi vidiki zadeve,
kot je vezana prodaja, zapolnila morebitne vrzeli, zaradi katerih je njena tožba nedopustna. Na obravnavi se je tožeča stranka
sklicevala na v točki 42 zgoraj navedeno sodbo Forges de Thy-Marcinelle et Monceau proti Komisiji, točka 4, kot tudi na sodno
prakso, za katero trdi, da izhaja iz samega začetka sodne prakse Skupnosti.
Glede morebitne združitve zadev T-209/01 in T-210/01 je treba najprej spomniti, da člen 50 Poslovnika določa:
„Predsednik lahko kadar koli po zaslišanju strank in po nastopu generalnega pravobranilca odredi, da se dve ali več zadev
z istim predmetom zaradi medsebojne povezanosti za namen pisnega ali ustnega postopka ali zaradi izdaje skupne končne odločbe
združi. Zadeve se kasneje lahko razdruži. Predsednik lahko ta vprašanja predloži v odločanje Sodišču prve stopnje.“
Kot je Sodišče poudarilo v svoji sodbi z dne 21. junija 2001 v zadevi Moccia Irme in drugi proti Komisiji (od C-280/99 P do
C-282/99 P, Recueil, str. I-4717, točka 66), iz te določbe izhaja, da sklep o združitvi ne vpliva na neodvisnost in samostojnost
zadev, na katere se nanaša, ker je vedno možna odločba o razdružitvi. Tako je Sodišče v tej sodbi odločilo, da se dve tožeči
stranki pred Sodiščem ne moreta sklicevati na razloge, ki jih nista navajali na prvi stopnji, kljub združitvi njunih zadev,
pred Sodiščem prve stopnje, z drugimi zadevami, v katerih so te tožbene razloge dejansko navedle druge tožeče stranke (točke
od 61 do 68 sodbe).
Treba je tudi ugotoviti, da je združitev ukrep, ki ga predsednik ali Sodišče prve stopnje v skladu s členom 50 Poslovnika
lahko odredi, vendar pa tega ni dolžan, čeprav mu stranke to predlagajo, saj gre za prosto odločitev glede najustreznejšega
načina vodenja postopka. Iz omenjenega izhaja, da je posledica trditve tožeče stranke, če jo sprejmemo, da bi postopkovna
odločitev predsednika, ki je v njegovi prosti presoji, lahko razširila obseg tožbe in s tem odločilno vplivala na izid sodnega
postopka in tako vanj vnesla arbitraren element.
Kar zadeva v točki 59 zgoraj navedeno sodbo Charbonnages de Beeringen in drugi proti Visoki oblasti, je treba poudariti, da
Sodišče, s tem da je odločilo, da splošno sklicevanje na to, kar je navedeno v drugi zadevi, ne zadostuje za dopustnost tožbe
in to še toliko manj, ker je šlo za sklicevanje ne da bi bila istočasno predlagana združitev zadev, ni odločilo, da bi bila
tožba ob pravočasno vloženemu predlogu za združitev dopustna. Nasprotno, omejilo se je na ugotovitev, da je, v omenjeni zadevi,
odsotnost takega predloga, ki Sodišču predlaga, naj dve zadevi obravnava skupaj, okrepila nezadostnost splošnega sklicevanja
v tožbi na tožbo, ki jo je vložila tretja oseba.
Poleg tega je treba glede tega, da je Sodišče v sodbi Forges de Thy‑Marcinelle in Monceau proti Komisiji, navedena v točki
42 zgoraj, ocenilo, da „dopustnost prve tožbe pokriva nedopustnost druge“, poudariti, da je v tisti zadevi zadevne tožbe vložila
ista oseba, medtem ko se v tej zadevi tožeča stranka želi opreti na tožbene razloge, ki jih je navedla tretja stranka.
Zato, ne da bi bilo treba v tej zadevi odločiti o morebitnih učinkih združitve dveh tožb, ki ju je vložila ista tožeča stranka,
zadošča ugotovitev, da združitev dveh zadev, v katerih sta tožeči stranki različni, ne more spremeniti obsega tožbe, ki jo
je vsaka od tožečih strank vložila ločeno, saj v nasprotnem primeru pride do kršitve neodvisnosti in samostojnosti njunih
ločenih tožb (glej, po analogiji, v točki 71 zgoraj navedeno sodbo Moccia Irme in drugi proti Komisiji, točka 66).
Zato se lahko v tej zadevi upošteva samo tiste tožbene razloge, ki niso domnevno navajani s sklicevanjem na tožbo GE.
V konkretnih okoliščinah te zadeve ni treba združiti z zadevo T-210/01. Ta predlog, ki ga je v svoji tožbi navedla tožeča
stranka, se torej zavrne.
Predmetnost tožbenih razlogov, navedenih v tej zadevi
Druga trditev tožeče stranke glede tega je, da so razlogi, ki zadevajo vezane prodaje, ključni element izpodbijane odločbe,
brez katerega ta akt ne bi bil sprejet.
Treba je spomniti, da iz člena 2(3) Uredbe št. 4064/89 izhaja, da mora Komisija na področju koncentracij, v primeru koncentracije,
ki ustvari ali krepi prevladujoč položaj, katerega posledica bi bila resno oviranje učinkovite konkurence na skupnem trgu,
slednjo načeloma prepovedati, čeprav zaradi koncentracije za konkurenco ne nastanejo nobene nove ovire. Če Komisija postopno
pregleda več trgov in pride do ugotovitve, da se bo na nekaterih izmed teh trgov ustvaril ali krepil prevladujoč položaj,
zaradi česar bo učinkovita konkurenca bistveno ovirana, je treba ugotoviti, da ta, če v odločbi ni izrecno drugače navedeno,
šteje, da bi položaj po koncentraciji na vsakem od teh trgov sam utemeljeval prepoved priglašene koncentracije.
Glede tega je treba spomniti, da je Sodišče prve stopnje v svoji sodbi Schneider Electric proti Komisiji, navedena v točki
49 zgoraj (točke od 404 do 420), poudarilo, da v tej zadevi ugotovljene napake, ki se nanašajo na analizo različnih nacionalnih
trgov, same ne morejo zadostovati, da bi pod vprašaj postavile očitke, ki jih je Komisija podala v zvezi z različnimi sektorskimi
francoskimi trgi različnih panog. Tako se analiza, ki je podlaga za odločbo Komisije, katere rezultat je prepoved zadevne
koncentracije, ne more šteti za pomanjkljivo glede teh trgov zgolj zaradi napak, ugotovljenih glede drugih trgov.
Podobno je treba, kadar Komisija ugotovi, da se bo na enem trgu zaradi več različnih in neodvisnih razlogov ustvaril ali krepil
prevladujoč položaj, načeloma šteti, da bi Komisijo, razen če ni drugače navedeno v upoštevnih razlogih odločbe, ki jo ta
sprejme, do te ugotovitve sam po sebi pripeljal vsak izmed navedenih razlogov. To še toliko bolj drži, če iz samostojnega
opisa takega elementa razlogovanja izhaja, da ta sam po sebi zadostuje za ugotovitev, da bi se kakovostno ali bistveno spremenili
pogoji konkurence na zadevnem trgu.
V tej zadevi je Komisija v uvodni izjavi 567 izpodbijane odločbe pojasnila, da je bilo treba ugotoviti, da bi „načrtovana
koncentracija pripeljala do nastanka ali krepitve prevladujočega položaja na trgih motorjev za [velika komercialna letala],
reaktivnih motorjev za [velika] regionalna letala, reaktivnih motorjev za poslovna letala, letalskih in ne-letalskih proizvodov,
kot tudi majhnih ladijskih plinskih turbin, zaradi česar bi bila posledično učinkovita konkurenca na skupnem trgu bistveno
ovirana.“
Kot Komisija trdi v odgovoru na tožbo, v izpodbijani odločbi ni določila hierarhije pomislekov glede konkurence na vsakem
od trgov, ki jih je v okviru ugotovitve, navedene v prejšnji točki, preučila in nato naštela. Zato je treba iz izpodbijane
odločbe izvajati, da vsak ločen del njenega razlogovanja in predvsem njena analiza vsakega izmed trgov, naštetih v omenjeni
točki, dejansko predstavlja samostojen steber izpodbijane odločbe.
To ugotovitev potrjuje natančna preučitev teh ločenih delov razlogovanja Komisije.
Glede tega je treba ugotoviti, da se preudarki glede horizontalnih prekrivanj, do katerih pride zaradi priglašene koncentracije,
na trgu reaktivnih motorjev za velika regionalna letala, trgu reaktivnih motorjev za poslovna letala in trgu majhnih ladijskih
plinskih turbin, ne morejo medsebojno podkrepiti, saj je treba upoštevati, da med temi trgi ni ekonomskih povezav. Še zlasti
pa nastanek prevladujočega položaja na trgu majhnih ladijskih plinskih turbin ne vpliva na – oziroma nanj ne vpliva ­– nastanek
ali krepitev prevladujočega položaja na različnih trgih reaktivnih motorjev in drugih letalskih delov, saj gre v teh dveh
primerih za proizvode iz različnega poslovnega področja.
Poleg tega je treba v zvezi s tem poudariti, da je Komisija v uvodnih izjavah od 428 do 431, pod naslovom a) „Horizontalno
prekrivanje pri obstoječih platformah“, opisala takojšnje učinke koncentracije na trgu reaktivnih motorjev za velika regionalna
letala, ki so posledica omenjenega prekrivanja. Ta opis se sklicuje na vpliv GE Capitala in GECAS, ki je dejavnik, ki krepi
že obstoječi prevladujoč položaj GE na zadevnem trgu, ki ga je Komisija uporabila zato, da je zavrnila trditev udeležencev
koncentracije, da naj bi bil monopol, nastal z njuno združitvijo, popolnoma statičen pojav. Vendar pa se Komisija v tem kontekstu
ni sklicevala na svojo tezo glede vezanih prodaj. Ta teza je bila glede trga reaktivnih motorjev za velika regionalna letala
navedena zgolj pod naslovom b) „Učinki koncentracije na bodoče razpise za platforme“, ki obsega ločeno analizo srednje- in
dolgoročnih vplivov združitve na omenjenem trgu. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je Komisija v izpodbijani odločbi ugotovila,
da bi horizontalno prekrivanje na trgu reaktivnih motorjev za velika regionalna letala, ki je posledica koncentracije, nemudoma
okrepilo že obstoječi prevladujoč položaj GE in to neodvisno od vseh drugih dejavnikov, ki bi ga lahko krepili v prihodnosti.
Komisija je horizontalno prekrivanje na trgu majhnih plinskih turbin opisala pod ločenim naslovom v uvodnih izjavah 476 in
477 izpodbijane odločbe, preden je v drugih delih preučila „izključitev konkurentov“ s trga z vertikalno integracijo tožeče
stranke z GE in „izključitev konkurentov“ s trga z vertikalno integracijo majhnih ladijskih plinskih turbin na eni strani
in elektronskih proizvodov in krmilnih naprav tožeče stranke na drugi strani. Komisija je v uvodni izjavi 476 odločbe izpostavila,
da naj bi s koncentracijo nastala pravna oseba s tržnim deležem med 65 in 80 %, kar je štiri- do petkrat več, kot ga ima neposreden
konkurent. V uvodni izjavi 477 je zaključila, da bi bila ta pravna oseba daleč najpomembnejši igralec na trgu majhnih ladijskih
plinskih turbin in podala razloge, zaradi katerih konkurenca s strani drugih sedanjih in potencialnih igralcev na trgu ne
bi bila učinkovita. Iz strukture in besedila tega dela izpodbijane odločbe izhaja, da učinki koncentracije, ki so opisani
v prvem delu, ki obravnava horizontalno prekrivanje pri turbinah, po mnenju Komisije zadostujejo za nastanek prevladujočega
položaja na tem trgu in to neodvisno od drugih dejavnikov, ki ovirajo dostop do trga, in zato še bolj okrepijo tak položaj.
V vsakem primeru je treba poudariti, da tožeča stranka v tej zadevi ni prerekala teze Komisije, ki se nanaša na izključitev
konkurentov s trga majhnih ladijskih plinskih turbin, in to zaradi vertikalne integracije proizvodnje GE teh proizvodov in
proizvodnje krmilnih naprav in drugih delov, ki se uporabljajo pri omenjenih turbinah s strani tožeče stranke, ne njene teze
glede izključitve konkurentov s trga majhnih ladijskih plinskih turbin kot posledice vertikalne integracije tožeče stranke
z GE zaradi finančne moči slednje (glej uvodne izjave od 478 do 484 izpodbijane odločbe ter točki 113 in 114 v nadaljevanju).
Kar zadeva izključitev konkurentov s trga z vertikalno integracijo proizvodnje reaktivnih motorjev za velika komercialna letala
in zaganjalnikov s strani tožeče stranke, je Komisija, ob upoštevanju uvodne izjave 419 izpodbijane odločbe, izrecno navedla,
da bi načrtovana koncentracija, neodvisno od skupnih ponudb proizvodov, okrepila prevladujoč položaj GE na trgu reaktivnih
motorjev za velika komercialna letala zaradi vertikalne izključitve konkurenčnih proizvajalcev motorjev.
Vendar pa je tožeča stranka v svoji repliki poudarila, da je Komisija v točki 51 svojega odgovora na tožbo navedla, da „obrazložitev
odločbe poleg tega in predvsem zaradi tega, temelji na kombinaciji dejanskih in pravnih elementov, ki so skupaj (in samo skupaj)
pripeljali do tega, da je Komisija prepovedala načrtovano koncentracijo“. Po mnenju tožeče stranke iz te navedbe izhaja, da
se lahko izpodbijana odločba razglasi za nično le, če so vsi glavni elementi, na katere se opira, utemeljeni, kar zlasti velja
za analizo vezanih prodaj, ki jo v svoji tožbi podrobno postavlja pod vprašaj.
Vendar je Komisija v točki 18 svoje duplike navedla, kar je tudi ponovila na obravnavi, in sicer, da bi vsak od stebrov, na
katere se je sklicevala v izpodbijani odločbi, zadostoval za utemeljitev prepovedi priglašene koncentracije. Na obravnavi
je to svojo navedbo označila za „ponesrečeno“ in poudarila, da se ta navedba nanaša na analizo, narejeno v odgovor na trditve
tožeče stranke, da odločba „v velikem delu“ temelji na dveh teorijah, in sicer, prvič, na domnevni finančni moči GE in njeni
vertikalni integraciji pri finančnih storitvah, nakupu zrakoplovov, njihovem dajanju v zakup in tovrstnih poprodajnih dejavnostih,
in drugič, na bodoči uporabi vezanih prodaj.
Pojasnilo Komisije je treba sprejeti.
Iz razlage točk od 48 do 51 odgovora na tožbo izhaja, da je Komisija poskušala izpodbiti tezo tožeče stranke, da ti dve „teoriji“
sami po sebi predstavljata pravi temelj izpodbijane odločbe in s tem izključita druge antikonkurenčne vidike priglašene koncentracije,
ki so bili analizirani v tej odločbi.
Poleg tega je Sodišče prve stopnje, kot je na obravnavi upravičeno trdila Komisija, tisto, ki nadzira zakonitost same odločbe,
pri čemer upošteva razloge, ki so navedeni v tem aktu, in to ne glede na to, kar je bilo v zvezi s tem aktom navedeno v odgovoru
na tožbo. Gotovo se je Komisija v svojem odgovoru na tožbo dvoumno izrazila, pri čemer si je to mogoče razlagati, kot da se
odreka trditvi, da lahko vsak element njene analize zadošča za utemeljitev izpodbijane odločbe. Vendar glede na to, da je
v svoji dupliki in na obravnavi pojasnila, da to ni njeno stališče, izpodbijane odločbe ni treba razlagati tako, in sicer
v nasprotju s tem, kar izhaja iz njenega besedila, strukture in splošne zasnove (glej točke od 79 do 85 zgoraj).
Na obravnavi je tožeča stranka tudi zatrjevala, da se mora Sodišče prve stopnje omejiti na presojo, ali se položaj konkurence,
kot ga je ugotovila Komisija, razlikuje od tistega, ki bi dejansko nastal po koncentraciji. Izpodbijano odločbo je treba namreč
razglasiti za nično v primeru, kadar so v tem pogledu podane pomembne razlike. S to trditvijo tožeča stranka v bistvu zatrjuje,
da je Komisija tista, ki odloči, ali je treba koncentracijo prepovedati po tem, ko sodba Sodišča prve stopnje zavrne njeno
analizo v zvezi z določenimi trgi. V skladu s to utemeljitvijo naj torej Sodišče prve stopnje ne bi bilo tisto, ki odločbo
o prepovedi ohrani v veljavi tako, da s svojim splošnim naziranjem nadomesti naziranje Komisije.
Vendar mora Komisija, kot je bilo poudarjeno v točki 79 zgoraj, koncentracijo, ki izpolnjuje merila iz člena 2(3) Uredbe št.
4064/89, prepovedati. Tako odločbe o prepovedi ni treba razglasiti za nično, ker je tožeča stranka dokazala, da je pri analizi
v zvezi z enim ali več trgi podana ena ali več napak, saj kljub temu iz odločbe o prepovedi izhaja, da je priglašena koncentracija
izpolnjevala omenjena merila kar zadeva enega ali več drugih trgov (glej točke od 48 do 50 in od 79 do 81 zgoraj). Zlasti
je treba v primeru, da razlogi, ki zadevajo druge trge niso vključeni v to tožbo, za namen te tožbe šteti, da so utemeljeni.
Ob takem izvajanju posledic iz vsebinskega obsega tožbe Sodišče prve stopnje s svojo presojo ne nadomesti presoje Komisije,
ker je neizpodbijani del presoje Komisije tisti, ki še vedno predstavlja podlago za ta akt.
V okviru svojega utemeljevanja, opisanega v točki 78 zgoraj, je tožeča stranka na obravnavi tudi poudarila, da je vedenje
Komisije, še zlasti med upravnim postopkom, dajalo vtis, da je tveganje, da po koncentraciji pride do vezanih prodaj, odločilen
del zadeve. Ta vtis je izkrivil celoten upravni postopek in udeležencema koncentracije odvzel možnost, da predlagata zaveze,
ki bi lahko odpravile druge težave. Zato naj bi tožeča stranka tudi osredotočila svojo tožbo na konglomeratne učinke, do katerih
naj bi domnevno prišlo s koncentracijo.
Tako utemeljevanje, ki ga je tožeča stranka prvič navajala na obravnavi, predstavlja nov tožbeni razlog. Glede na to, da ta
tožbeni razlog zadeva domnevni pristop Komisije v upravnem postopku, je jasno, da bi ga tožeča stranka lahko navedla že v
vlogi, s katero se postopek začne. Zato je v skladu s členom 48(2) Poslovnika nedopusten.
V vsakem primeru je Komisija v svojem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 8. maja 2001 jasno navedla očitke, ki
zadevajo vse protikonkurenčne posledice združitve, zlasti tiste, ki zadevajo horizontalne in vertikalne učinke, do katerih
pride zaradi te združitve, in jih je potem v izpodbijani odločbi tudi povzela (glej zlasti točke od 118 do 122, od 124 do
126, od 459 do 471, 473, 474, od 578 do 586 in od 612 do 633 tega obvestila). Treba je upoštevati, da pri nadzoru koncentracij
Komisiji poleg obveznosti navedbe očitkov, ki jih poda v obvestilu, in njihove dopolnitve, če bi se zanje pozneje odločila,
ni mogoče naložiti obveznosti, da med vročitvijo tega obvestila in sprejetjem končne odločbe izrazi svoje mnenje o morebitnih
rešitvah težav, ki jih je predhodno ugotovila (glej, v tem smislu, sodbe Sodišča z dne 14. julija 1972 v zadevi Sandoz proti
Komisiji, 53/69, Recueil, str. 845, točka 14, in z dne 7. januarja 2004 v zadevi Aalborg Portland in drugi proti Komisiji,
C-204/00P, C‑205/00P, C-211/00P, C-213/00P, C-217/00P in C-219/00P, Recueil, str. I-123, točki 192 in 193, ter sodbo Sodišča
prve stopnje z dne 4. marca 1999 v zadevi Assicurazioni Generali in Unicredito proti Komisiji, T-87/96, Recueil, str. II-203).
Poleg tega se zato, ker tožeča stranka niti ni trdila, da je od pooblaščenega in zanesljivega vira znotraj Komisije prejela
omenjena natančna nepogojna in dosledna zagotovila, da se Komisija odreka določenim očitkom, načelo zaupanja v pravo v tem
primeru ne more uporabiti (glej, v tem smislu, sodbe Sodišča prve stopnje z dne 6. julija 1999 v zadevi Forvass proti Komisiji,
T-203/97, RecFP, str. I-A-129 in II-705, točka 70, in navedena sodna praksa, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 18. januarja
2000 v zadevi Mehibas Dordtselaan proti Komisiji, T‑290/97, Recueil, str. II-15, točka 59).
Končno je glede trga reaktivnih motorjev za velika regionalna letala smiselno poudariti, da je Komisija v uvodni izjavi 20
izpodbijane odločbe ugotovila posebno pomembnost teh letal v Skupnosti, saj so leta 1992 predstavljala 14 % celotne evropske
letalske flote, leta 1998 pa 33 % le-te. V uvodni izjavi 431 izpodbijane odločbe je poudarila, da bi zaradi pomembnosti trga,
na katerem bi imela združena pravna oseba po združitvi monopol, letalske družbe postale od nje vse bolj odvisne.
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba zavrniti trditev tožeče stranke, zlasti da očitki, ki jih navaja glede konglomeratnih
učinkov vezanih prodaj, zadostujejo za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.
Treba je namreč ugotoviti, da horizontalni in vertikalni protikonkurenčni učinki koncentracij, ki so navedeni v izpodbijani
odločbi, v okviru splošne zasnove te odločbe niso pomožni razlogi in zadostujejo za utemeljitev prepovedi priglašene koncentracije.
Zato lahko tožba privede do razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe samo, če tožbeni razlogi, ki so izrecno navedeni v sami
tožbi, izpodbijejo ugotovitve Komisije glede vseh neodvisnih vidikov, ki so preučeni v izpodbijani odločbi, in zlasti horizontalne
in vertikalne protikonkurenčne učinke, ki so v njej ugotovljeni.
Obseg tožbe
Končno je treba glede tega obravnavati trditve tožeče stranke, da je v svoji tožbi pod naslovom „Povzetek odločbe“ navajala
očitke, ki se nanašajo na horizontalne in vertikalne protikonkurenčne učinke koncentracije, ki so ugotovljeni v izpodbijani
odločbi. Treba je preučiti, ali se lahko ta stališča tožeče stranke opredeli kot tožbene razloge.
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da elementi, navedeni v ničnosti tožbi pod naslovom „Povzetek odločbe“, na prvi
pogled niso mišljeni, da bi predstavljali samostojne tožbene razloge, ki bi lahko privedli do razglasitve ničnosti izpodbijane
odločbe, ampak predpostavljajo bolj opis izpodbijanega akta. Vendar ni mogoče vnaprej izključiti možnosti, da bi ta del tožbe
lahko vseboval navedbo enega ali več ničnostnih razlogov. Kljub temu pa je mogoče, samo kadar iz odlomka pod tem naslovom
jasno in nedvoumno izhaja, da poleg svoje opisne naloge izpodbija veljavnost ugotovitev iz izpodbijane odločbe, šteti, da
ta odlomek predstavlja tožbeni razlog, in to kljub strukturi tožbe in njegovemu položaju v okviru njene splošne zasnove.
V nadaljevanju bo Sodišče prve stopnje po vrsti obravnavalo trditve, ki so v tožbi navedene pod naslovom „Povzetek odločbe“
in se nanašajo na vsakega izmed stebrov, na katerih izpodbijana odločba temelji.
–       Horizontalno prekrivanje na trgu reaktivnih motorjev za velika regionalna letala
Glede tega se tožeča stranka omeji na navajanje tistega, kar sledi v točki 30 njene tožbe:
„[…] Komisija priznava, da je povečanje tržnega deleža, kot posledica združitve ‚bolj majhna‘ in naj bi se umeščala v kontekst
prej obstoječega domnevnega prevladovanja GE. Posledično imajo trditve, da bi združitev GE-ja in Honeywella preprečila, da
bi imeli kupci ‚korist od konkurence pri cenah‘ (kar se zdi v protislovju z ugotovitvijo, da GE že prevladuje na trgu) in
da jima ta daje ‚posebno prednost prvega za […] bodoče platforme‘ malo ali nobene teže.“
Iz teh trditev izhaja, da tožeča stranka meni, da razlogi izpodbijane odločbe, ki se nanašajo na ta trg, opisujejo spremembo
konkurenčnega okolja, ki ni pomembna. Vendar bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih v zvezi s tem temelji tožba,
iz odlomka, navedenega v prejšnji točki, niti na kratko niso podani dosledno in razumljivo. V bistvu se tožeča stranka omeji
na poudarjanje majhnega pomena protikonkurenčnosti horizontalnih učinkov, ki jih je ugotovila Komisija glede horizontalnih
učinkov na trgu reaktivnih motorjev za velika regionalna letala, ne da bi pojasnila, kakšne so po njenem mnenju pravne posledice
takega utemeljevanja.
Še zlasti iz zadevnega odlomka ni mogoče razbrati, ali tožeča stranka zatrjuje, da „domnevni“ prej obstoječi prevladujoč položaj
GE na trgu s koncentracijo ne bi bil v ničemer okrepljen, ali da bo okrepljen v zanemarljivi meri, kar je zajeto s pojmom
„de minimus“, ali, končno, da okrepitev tega prevladujočega položaja ne bo imela za posledico, da bi bila učinkovita konkurenca
resno ovirana na skupnem trgu ali njegovem znatnem delu. V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje ni tisto, ki dopolni ta del
tožbe s tem, da samo izbere pravno kvalifikacijo, ki ustreza preveč nejasni graji s strani tožeče stranke.
Zato odlomek v točki 30 tožbe pod naslovom „Povzetek odločbe“ ni dovolj jasen in natančen, da bi predstavljal navedbo tožbenega
razloga v smislu člena 44(1) Poslovnika in sodne prakse, ki ga razlaga (glej zlasti točko 55 zgoraj).
Zato je treba ne glede na položaj na drugih trgih, ki so obravnavani v izpodbijani odločbi, ugotoviti, da analiza Komisije
glede horizontalnega prekrivanja na trgu reaktivnih motorjev za velika regionalna letala v tožbi ni bila izpodbijana in jo
je zato, za potrebe tega postopka, treba šteti za utemeljeno.
–       Horizontalno prekrivanje na trgu majhnih ladijskih plinskih turbin
Glede tega se tožeča stranka omeji na navajanje tistega, kar sledi v točki 39 njene tožbe:
„Kar zadeva majhne ladijske plinske turbine, je Komisija ocenila, da bi združitev do nastanka prevladujočega položaja, ker
bi (i) imela pravna oseba, nastala z združitvijo, med 65 in 80 % trga; (ii) se vodilni položaj Honeywella na trgu v povezavi
z GE-jevo finančno močjo in vertikalno integracijo okrepil; in (iii) GE lahko znatno vplival na svoje konkurente z izrabo
Honeywellove dejavnosti dobave ključnih sestavnih delov konkurentom.“
Treba je ugotoviti, da je ta odlomek izključno in zgolj opis ugotovitev iz izpodbijane odločbe, ki zadevajo trg, in ne vsebuje
nobenega elementa, ki bi se lahko razlagal kot ničnostni razlog v skladu s členom 44(1) Poslovnika. Zato je treba ne glede
na položaj na drugih trgih, ki so obravnavani v izpodbijani odločbi, ugotoviti, da analiza Komisije glede horizontalnega prekrivanja
na trgu majhnih ladijskih plinskih turbin v tožbi ni bila izpodbijana in jo je zato, za potrebe tega postopka, treba šteti
za utemeljeno.
–       Vertikalna integracija proizvodnje zaganjalnikov
Kar zadeva vertikalno integracijo proizvodnje zaganjalnikov s strani tožeče stranke s proizvodnjo GE reaktivnih motorjev za
velika komercialna letala, se tožeča stranka v točki 29 svoje tožbe omejuje na opis tozadevnih upoštevnih razlogov izpodbijane
odločbe:
„Glede trga reaktivnih motorjev za velika komercialna letala je Komisija ocenila, da ima GE že prevladujoč položaj na tem
trgu, na katerem Honeywell ni prisoten. Komisija je sklenila, da bi združitev okrepila prevladujoč položaj GE, ker bi: […]
(iii) imela pravna oseba, nastala z združitvijo, razloge in možnost, da drugim proizvajalcem letalskih motorjev prepreči,
da bi ji konkurirali, saj je Honeywell glavni dobavitelj zaganjalnikov.“
Treba je ponovno ugotoviti, da ta opis ne vsebuje niti najmanjšega elementa, ki bi se ga lahko razlagalo kot ničnostni razlog
v skladu z zahtevami iz člena 44(1) Poslovnika. Zato se ugotovitev Komisije glede krepitve prevladujočega položaja GE na trgu
velikih komercialnih letal zaradi položaja tožeče stranke pri proizvodnji zaganjalnikov v tem postopku šteje za utemeljeno.
Zato je treba ne glede na položaj na drugih trgih, ki so obravnavani v izpodbijani odločbi, ugotoviti, da analiza Komisije
glede vertikalne integracije proizvodnje zaganjalnikov v tožbi ni bila izpodbijana in jo je zato, za potrebe tega postopka,
treba šteti za utemeljeno.
–       Konglomeratni učinki kot posledica vertikalne integracije
Končno, kar zadeva konglomeratne učinke, ki izhajajo iz vertikalne integracije tožeče stranke s hčerinskimi družbami GE, in
sicer GECAS, GECCAG in GE Capital, tožeča stranka po temelju obravnava samo vidik, ki zadeva možnost navzkrižnega subvencioniranja
zaradi finančne moči GE. Glede možnosti vplivanja na izbiro kupca, z namenom njihovega favoriziranja motorjev GE in letalskih
in neletalskih proizvodov tožeče stranke je ta, potem ko je na kratko opisala tezo Komisije, v točki 43 tožbe zatrdila: „Ta
teorija je tako malo verjetna, da je v tej tožbi ne bomo več obravnavali.“ Ker tožeča stranka ne navaja nobene utemeljitve,
da bi izpodbila razloge izpodbijane odločbe, kar zadeva vpliv, ki bi ga GECAS in GECCAG lahko izkoriščala kot naročnika letal,
je treba te razloge za potrebe tega postopka šteti za utemeljene.
–       Horizontalno prekrivanje na trgu reaktivnih motorjev za poslovna letala
Tožeča stranka je v točkah od 31 do 37 tožbe to natančno komentirala, pri čemer je izpodbijala zlasti opredelitev upoštevnega
trga, kot tudi dejstvo, da se je Komisija oprla na številčne podatke v zvezi s tržnimi deleži. Ne glede na dejstvo, da je
ta utemeljitev navedena pod naslovom „Povzetek odločbe“, je treba ugotoviti, da tozadevni dejanski in pravni elementi, ki
so navedeni v tožbi, zadostujejo za tožbeni razlog, ki bi lahko, v primeru, da bi bil utemeljen, izpodbijal Komisijino analizo
v izpodbijani odločbi glede nastanka prevladujočega položaja na trgu, še zlasti zaradi horizontalnih protikonkurenčnih učinkov,
ki so posledica koncentracije.
Sklepna ugotovitev
Tožeča stranka ni izpodbijala več samostojnih stebrov, ki so podlaga za prepoved koncentracije. Predvsem ni izpodbijala ugotovitve
glede krepitve prej obstoječega prevladujočega položaja GE na trgu reaktivnih motorjev za velika regionalna letala, niti nastanka
prevladujočega položaja na trgu majhnih ladijskih plinskih turbin zaradi horizontalnega prekrivanja dejavnosti obeh podjetij.
Prav tako ni izpodbijala ugotovitve v zvezi s krepitvijo prej obstoječega prevladujočega položaja GE na trgu reaktivnih motorjev
za velika komercialna letala zaradi vertikalne integracije proizvodnje zaganjalnikov s strani tožeče stranke in proizvodnje
omenjenih reaktivnih motorjev.
Zato je treba neizpodbijane razloge izpodbijane odločbe za potrebe tega postopka šteti za utemeljene. Ob upoštevanju povezanega,
a samostojnega značaja obravnavanih elementov razlogovanja, zaradi česar lahko načeloma vsak od njih sam utemelji prepoved
koncentracije, bi morala Komisija koncentracijo obvezno prepovedati v primeru, da bi v izpodbijani odločbi sprejela samo tiste
izmed ugotovitev protikonkurenčnih učinkov, ki se jih v tej zadevi ne izpodbija. Še zlasti niti iz obvestila o ugotovitvah
o možnih kršitvah niti iz izpodbijane odločbe ne izhaja, da je teza Komisije glede nezdružljivosti priglašene koncentracije
s skupnim trgom temeljila izključno ali predvsem na njeni analizi vezanih prodaj.
Zato so tožbeni razlogi tožeče stranke, ki so ugotovljeni za dopustne in ki ob predpostavki njihove utemeljenosti izpodbijajo
razloge izpodbijane odločbe glede vezanih prodaj, navzkrižnega subvencioniranja in horizontalnih učinkov na trgu poslovnih
letal, brezpredmetni, ker v okviru tega postopka ne morejo privesti do razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe.
Iz omenjenega sledi, da tudi v primeru, da bi bili vsi tožbeni razlogi in trditve, ki jih je tožeča stranka navajala v tej
zadevi, utemeljeni, ti ne morejo zadoščati za to, da bi bila izpodbijana odločba v okviru tega postopka razglašena za nično.
2.
Procesne kršitve

Trditve strank
Tožeča stranka navaja tožbeni razlog, ki izhaja iz domnevne kršitve pravice do obrambe. V bistvu navaja, da je Komisija, s
tem da je v izpodbijani odločbi prvič navedla navzkrižne subvencije med različnimi dejavnostmi nove pravne osebe in plenilske
cene, kršila pravico do obrambe.
Komisija v bistvu odgovarja, da sta bila ta vidika zadeve na kratko omenjena v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah z
dne 8. maja 2001 in da ju v nobenem primeru ni mogoče opredeliti za samostojna.

Presoja Sodišča prve stopnje
Treba je poudariti, da se v tej zadevi zatrjevana domnevna kršitev pravic do obrambe nanaša samo na elemente izpodbijane odločbe,
ki jih je tožeča stranka poleg tega izpodbijala v okviru ostalih tožbenih razlogov, in sicer vezane prodaje in navzkrižne
subvencije. Tako bi ta tožbeni razlog, tudi če bi bil utemeljen, lahko omajal samo stebre razlogovanja Komisije, zoper katere
so naperjeni tudi drugi tožbeni razlogi. Zato ta tožbeni razlog ne more nikakor vplivati na druge stebre, ki tvorijo temelj
izpodbijane odločbe.
Tako je ta tožbeni razlog brezpredmeten iz enakega naslova in enakega razloga kot ostali tožbeni razlogi, ki jih navaja tožeča
stranka.
V vsakem primeru je treba v tej zadevi ugotoviti, da sta bila oba zadevna izraza na kratko omenjena v obvestilu o ugotovitvah
o možnih kršitvah in da sta tesno povezana z ostalimi elementi, ki so v njem natančno podani, tako da ju ni treba šteti za
samostojna očitka. V teh okoliščinah se je tožeča stranka proti takim naziranjem lahko učinkovito branila.

Sklepna ugotovitev
V teh okoliščinah tožba tožeče stranke, zato ker ta ni izpodbijala vseh stebrov, ki vsak zase predstavljajo zadostno pravno
in dejansko podlago za izpodbijano odločbo, tudi če bi bili vsi tožbeni razlogi, ki so veljavno navedeni, utemeljeni, ne more
privesti do razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe v okviru tega postopka.
Zato se tožba zavrne.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka
s svojimi predlogi ni uspela in ker so to predlagale tožene stranke, kot tudi intervenienta, Rolls-Royce in Rockwell, tožeča
stranka nosi svoje stroške in stroške tožene stranke in intervenientov.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi razširjeni senat),
razsodilo:
1)
Tožba se zavrne.
2)
Tožeča stranka nosi lastne stroške in stroške, ki so jih priglasili Komisija in intervenienti.
Pirrung
Tiili
Meij
Vilaras

Forwood
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. decembra 2005.
Sodni tajnik

Predsednik
E. Coulon

J. Pirrung
Stvarno kazalo
Pravni okvir
Dejansko stanje
Izpodbijana odločba
Postopek
Predlogi strank
Pravo
1.  Obseg tožbe in predmet spora
Trditve strank
Presoja Sodišča prve stopnje
Uvod
Sklicevanje na razloge, navedene v zadevi T-210/01
Predlog za združitev
Predmetnost tožbenih razlogov, navedenih v tej zadevi
Obseg tožbe
–  Horizontalno prekrivanje na trgu reaktivnih motorjev za velika regionalna letala
–  Horizontalno prekrivanje na trgu majhnih ladijskih plinskih turbin
–  Vertikalna integracija proizvodnje zaganjalnikov
–  Konglomeratni učinki kot posledica vertikalne integracije
–  Horizontalno prekrivanje na trgu reaktivnih motorjev za poslovna letala
Sklepna ugotovitev
2.  Procesne kršitve
Trditve strank
Presoja Sodišča prve stopnje
Sklepna ugotovitev
Stroški
*
Jezik postopka: angleščina.