CELEX: 62003CJ0371
Välis- ja julgeolekupoliitika
Ühine kaubanduspoliitika
Serbia ja Montenegro vabariikide vastu kehtestatud embargo
Määrus (EMÜ) nr 1432/92
Reisijate vedu

1       Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 1. juuni 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1432/92 tõlgendamist Euroopa Majandusühenduse ning
Serbia ja Montenegro vabariikide vahelise kaubavahetuse keelustamise kohta (EÜT L 151, lk 4).
2       Taotlus esitati S. Aulingeri ja Bundesrepublik Deutschlandi vahelises vaidluses; viimatinimetatu oli kohustanud S. Aulingeri
määruse nr 1432/92 tõlgenduse alusel, mis tema hinnangul oli väär, lõpetama oma tegevuse bussiettevõtjana inimeste Serbiasse
ja Montenegrosse vedamisel.

Õiguslik raamistik
3       Arvestades konflikte, mis kaasnesid mitmete endiste Jugoslaavia Liitvabariigi vabariikide iseseisvumisega ja eriti 1992. aastal
Bosnia Hertsegoviinas lahvatanud konflikte, võttis Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu 30. mail 1992. aastal
ÜRO põhikirja VII peatüki alusel vastu resolutsiooni 757 (1992), millega kehtestati Jugoslaavia Liitvabariigi (Serbia ja Montenegro)
vastu majanduslik embargo. Embargo puudutas eelkõige tooraine ja kaupade vahetust.
4       Resolutsiooni 757 (1992) punktid 5 ja 7 sätestasid:
„5.      […] kõik riigid hoiduvad rahaliste vahendite või muude finants- või majanduslike ressursside Jugoslaavia Liitvabariigi (Serbia
ja Montenegro) ametiasutuste või Jugoslaavia Liitvabariigis (Serbias ja Montenegros) asuvate äri-, tööstus- või kommunaalettevõtjate
käsutusse andmisest ja takistavad oma kodanikel ning kõigil nende territooriumil viibivatel isikutel mainitud rahaliste vahendite
või ressursside Jugoslaavia Liitvabariigi (Serbia ja Montenegro) ametiasutustele ja eespool mainitud ettevõtjatele edastamist
ja ükskõik millisel viisil käsutusse andmist ning kõikide muude finantsvahendite üleandmist Jugoslaavia Liitvabariigis (Serbia
ja Montenegro) asuvatele füüsilistele ja juriidilistele isikutele, välja arvatud üksnes meditsiinilise, humanitaarse või toiduainete
ostmise eesmärgiga maksed;
[…]
7. […] kõik riigid:
a)      keelduvad kõigi nende õhusõidukite õhkutõusmise, maandumise ja ülelendamise lubamisest, mille sihtpunkt on Jugoslaavia Liitvabariik
(Serbia ja Montenegro) või mis on sealt õhku tõusnud, välja arvatud juhul, kui selle õhusõiduki lennule on humanitaarsetel
või muudel Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonidega lubatud kaalutlustel andnud loa resolutsiooniga 724 (1991) loodud
Julgeolekunõukogu komitee.
[…]. [mitteametlik tõlge]”
5       Et tagada ühenduses mõnede resolutsioonis 757 (1992) sätestatud meetmete ühetaoline rakendamine, otsustasid Euroopa Majandusühendus
ja selle liikmesriigid kehtestada ühenduse õigusakti. Selle tulemusena võttis Euroopa Ühenduste Nõukogu vastu määruse nr 1432/92.
6       Selle artikkel 1 sätestas:
„Alates 31. maist 1992 on keelatud:
a)      kõigi Serbia ja Montenegro vabariikidest pärinevate või sealt tulevate toorainete või kaupade sissevedu ühenduse territooriumile;
b)      kõigi ühendusest pärinevate või sealt tulevate toorainete ja kaupade eksportimine Serbia ja Montenegro vabariikidesse;
c)      igasugune tegevus, mille eesmärk või tulemus on kas otseselt või kaudselt punktides a ja b nimetatud toimingute edendamine;
d)      osutada mitterahalisi teenuseid, mille eesmärk või tulemus on kas otseselt või kaudselt Serbia ja Montenegro vabariikide majanduse
edendamine, ja eriti neid mitterahalisi teenuseid, mis on mõeldud:
i) Serbia ja Montenegro vabariikides toimuva või sealt lähtuva mis tahes majandustegevuse jaoks
või
ii) mõnele järgmistest isikutest:
–       mis tahes füüsilistele isikutele, kes asuvad Serbia ja Montenegro vabariikides,
–       mis tahes Serbia ja Montenegro vabariikide õiguse alusel asutatud juriidilistele isikutele,
–       mis tahes organisatsioonidele, kes tegelevad majandustegevusega Serbia ja Montenegro vabariikides elavate isikute või nende
vabariikide õiguse alusel asutatud juriidiliste isikute kontrolli all (Serbia ja Montenegro vabariikides ja väljaspool neid).
Õhutranspordi teenuste osutamise keelu tingimused on sätestatud [lisas].” [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud
mitteametlikus tõlkes.]
7       Sama määruse artikkel 5 täpsustas:
„Käesolevat määrust kohaldatakse kogu ühenduse territooriumil, sealhulgas õhuruumis ja kõikidel laevadel või õhusõidukitel,
mis kuuluvad liikmesriigi jurisdiktsiooni alla, samuti kõigi mujal asuvate liikmesriigi kodanike ja liikmesriigi õiguse alusel
asutatud organisatsioonide suhtes.”

Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused
8       S. Aulinger on bussiettevõtja, kelle asukoht on Saksamaal. Serbia ja Montenegro vabariikide vastase embargo kehtivuse ajal
vedas ta embargo piirkonda või -piirkonnast võõrtöötajaid, eelkõige serblasi ja montenegrolasi, kes tulid Serbiast ja Montenegrost
või olid teel sinna. Peamiselt tegutses ta alltöövõtjana ühe samuti Saksamaal asutatud reisibüroo jaoks, mis korraldas kogu
reisi lähtepunktidest sihtpunktidesse, mis asusid Saksamaa territooriumil ja vabariikide territooriumil, mille vastu oli kehtestatud
embargo, kaasates nende territooriumil kulgeva teekonna läbimiseks antud vabariikides asutatud bussiettevõtjaid. Reisibüroo
andis reisijatele selliste mitut transpordivahendit kasutavate vedude (edaspidi „kombineeritud vedu”) jaoks ühtse pileti.
9       Pärast seda, kui S. Aulingeri vastu oli alustatud määruse nr 1432/92 rikkumise eest kriminaalmenetlust, lõpetas ta 1993. aastal
sisuliselt nendes kombineeritud vedudes osalemise.
10     S. Aulingeri vastu alustatud kriminaalmenetlus lõpetati pärast seda, kui Bundesgerichtshof otsustas 21. aprilli 1995. aasta
otsuses, et resolutsioon nr 757 (1992) ei keela eraisikute vedu embargopiirkonda ja -piirkonnas ning ei pidanud vajalikuks
hinnata küsimust, kas selline keeld võib olla kehtestatud määruses nr 1432/97, kuna ei olnud järgitud selle määruse rikkumise
eest karistamiseks vajalikke siseriiklikke menetlusi.
11     S. Aulinger nõudis seejärel talle väidetavalt tekitatud kahju hüvitamist. Tema vastu algatatud kriminaalmenetlusega tekitatud
kahju eest sai ta hüvitise. Lisaks nõudis ta põhikohtuasja hagejalt (edaspidi „Bundesrepublik Deutschland”) 500 000 Saksa
marga suurust hüvitist oma põhilise sissetulekuallika kaotamise eest, mis leidis aset tema embargopiirkonna piirini ja sealt
lähtuvate kombineeritud vedude peaaegu täieliku peatamise tõttu. Oma nõude toetuseks väitis ta, et selline tegevus ei olnud
määruse nr 1432/92 alusel keelatud. Ta juhtis selles suhtes tähelepanu asjaolule, et ka Euroopa Ühenduste Komisjon ei pidanud
sellist vedu keelatuks ning Saksamaa ametiasutused pidid enne selles paljusid bussiettevõtjaid puudutavas küsimuses seisukoha
võtmist liikmesriikidega konsulteerima. Teised liikmesriigid oleksid jaganud komisjoni hinnangut.
12     Bundesrepublik Deutschland väitis, et kombineeritud veo eesmärk oli vältida reisijate otsese embargopiirkonda vedamise keeldu
ja järelikult on ka seda liiki vedu keelatud määrusega nr 1432/92. Kuna Bundesrepublik Deutschland leidis, et tema tõlgendust
on igal juhul võimalik kaitsta, siis järeldas ta sellest, et tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) §­s 839 sätestatud
riigivastuse tekkimiseks vajalik õigusvastasuse tingimus ei olnud täidetud. Ta lisas sellele, et tal ei olnud liikmesriikide
või komisjoniga konsulteerimise kohustust, kuna ühenduse õiguse tõlgendamine ja kohaldamine on peamiselt liikmesriigi ülesanne.
Kõigest hoolimata valitses liikmesriikide vahel komiteedes (või ka väljaspool neid) komisjoniga peetud koosolekutel üksmeel.
13     Vaidlust lahendanud Landgericht andis õiguse Bundesrepublik Deutschlandile. Otsus põhines viimase argumentatsioonil, mille
kohaselt ei ole võimalik tuvastada ühtegi tema õigusvastast tegu, mis võib kaasa tuua tsiviilseadustiku §­s 839 sätestatud
vastutuse.
14     S. Aulingeri apellatsioonkaebust lahendades otsustas Oberlandesgericht Köln kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa
Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [määruse nr 1432/92] artikli 1 punkti d tuleb tõlgendada nõnda, et selle alusel oli reisijate tasuline vedu embargopiirkonda
või –piirkonnast, mis toimus „kombineeritud veona”, lubatud või keelatud?
Kombineeritud veo all tuleb mõista isikute vedu embargopiirkonda või –piirkonnast, mis on korraldatud ühenduse liikmesriigis
asutatud ettevõtja ja embargopiirkonnas asuva ettevõtja koostöös ning mille puhul esimene vastutab veo eest embargopiirkonna
piirile ja teine selle koha ja embargopiirkonna vahelise veo eest (kusjuures reisijad peavad ümber istuma).
2.      Juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et kombineeritud vedu oli õiguspärane, siis kas sellisel juhul oli liikmesriigil EÜ artiklist 10
või artiklist 297 või muudest ühenduse õigusnormidest tulenevalt kohustus enne kombineeritud veo väidetaval õigusvastasusel
põhinevate siseriiklike meetmete kehtestamist konsulteerida teiste liikmesriikidega või komisjoniga?”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Euroopa Kohtule esitatud märkused
15     S. Aulingeri arvates tuleb küsimust, kas kombineeritud vedu embargopiirkonda või –piirkonnast oli keelatud, eristada küsimusest,
kas sellisele veole tema panusega sarnane osaline kaasaaitamine oli samuti keelatud? Ta rõhutab, et tema ei korraldanud kombineeritud
vedu, vaid piirdus reisibüroole teenuse osutamisega territooriumil, mille suhtes ei olnud embargot kehtestatud.
16     S. Aulinger toob näiteid, mis tema arvates kinnitavad, et määrus nr 1432/92 ei saanud keelustada selliseid teenuseid nagu
tema osutas, ilma, et see viiks absurdse tulemuseni, mille kohaselt oleksid kõik kombineeritud veole kaasa aitavad teod keelatud.
Nõnda oleksid embargot rikkunud reisijatele ühtseid pileteid müünud piletimüüja, needsamad reisijad, kes aitasid kaasa piletihinna
tasumisega, või bensiinijaama töötaja, kes täitis bussi bensiinipaagi. Ta lisab, et embargo on olemuselt majanduslik ja selle
eesmärk ei ole takistada inimeste reisimist või vedu.
17     S. Aulingeri arvates tuleb sama järeldus teha kogu kombineeritud veo kohta. Seda, kas kombineeritud vedu oli määruse nr 1432/92
artikli 1 punkti d alusel keelatud, tuleb hinnata resolutsiooni 757 (1992) põhjal. Selle artikkel 5 piirdub rahaliste vahendite
või muude „majanduslike ressursside” Jugoslaavia Liitvabariigi (Serbia ja Montenegro) ametiasutuste või seal asutatud ettevõtjate
käsutusse andmise keelamisega. Kahtlemata hõlmab „majanduslike ressursside” mõiste teenuste osutamist loetletud organisatsioonidele,
kuid reisijate vedamist kohani, kus Serbia või Montenegro veoettevõtjad nad üle võtsid, ei saa lugeda nendele ettevõtjatele
teenuste osutamiseks ja seega ka majanduslike ressursside nende käsutusse andmiseks. Teenuste adressaadid olid antud juhul
üksnes reisijad.
18     S. Aulinger on seisukohal, et määruse nr 1432/92 eesmärk ei olnud võrreldes resolutsiooniga 757 (1992) ühegi täiendava sanktsiooni
kehtestamine. See oli suunatud üksnes ÜRO Julgeolekunõukogu kehtestatud sanktsioonide ühetaolisele rakendamisele kõikjal ühenduses.
S. Aulinger tugineb oma argumentatsioonis kõnealuse määruse kümnendale põhjendusele ja 14. jaanuari 1997. aasta otsusele kohtuasjas C‑124/95:
Centro Com (EKL 1997, lk I-81). Järelikult ei saa määrus tema hinnangul iseseisvalt keelata reisijate vedamist kombineeritud
veo käigus kohani, kus Serbia või Montenegro bussiettevõtjad nad üle võtsid.
19     Bundesrepublik Deutschland, Saksamaa valitsus ja komisjon viitavad esiti määruse nr 1432/92 artikli 1 punkti d sõnastusele.
Nende väitel on inimeste tasuline vedamine „teenus” selle sätte tähenduses. See, kas antud teenust osutati otseveona või kombineeritud
veona, ei muuda midagi. Bundesrepublik Deutschland rõhutab, et kõnealuses sättes kasutatav sõnastus annab tunnistust selles
kehtestatud keelu laiast kohaldamisalast. Täpsemalt, kombineeritud veona tehtud reiside tulemus võis vähemalt kaudselt olla
Serbia ja Montenegro vabariikide majanduse edendamine.
20     Bundesrepublik Deutschland ja komisjon lähtuvad põhimõttest, et otsene vedu embargopiirkonda või –piirkonnast on määrusega
vastuolus, kuna selle tulemusena antakse ühenduse sõidukid selle riigi majanduse kasutusse, mille vastu on kehtestatud embargo,
ja võimaldatakse veetavatel isikutel valuutat importida. Nende hinnangul tuleb kombineeritud veole läheneda samamoodi. Ainus
lubatav erand on Saksamaa valitsuse ja komisjoni arvates erasõiduautoga reisimine mittemajanduslikel eesmärkidel, mis on vastuvõetav
humanitaarsetel kaalutlustel, samuti põhjusel, et sellisel juhul ei toimu „teenuste” osutamist määruse nr 1432/92 artikli 1
punkti d tähenduses.
21     Bundesrepublik Deutschland ja Saksamaa valitsus lisavad, et ülal esitatud grammatilist tõlgendust kinnitavad ka määruse nr 1432/92
mõte ja eesmärk.
22     Saksamaa valitsus viitab lisaks ka nõukogu 26. aprilli 1993. aasta määrusele (EMÜ) nr 990/93 Euroopa Majandusühenduse ja Jugoslaavia
Liitvabariigi (Serbia ja Montenegro) vahelise kaubavahetuse kohta (EÜT L 102, lk 14), mis vahetas välja määruse nr 1432/92.
23     Ta märgib, et määruse nr 990/93 artikli 1 punkt e kehtestab keelu osutada mitterahalisi teenuseid, mille juurde kuuluvad sama
määruse artiklis 2 sätestatud erandid, mis puudutavad peamiselt Jugoslaavia Liitvabariigi territooriumil toimuvaid transiitvedusid
ja tema territoriaalmerre sisenemist. Saksamaa valitsuse arvates oleksid need erandid muutunud mõttetuteks, kui veod, mille
lähtekoht või sihtkoht asus embargopiirkonnas, ei oleks olnud keelatud. See määrus kinnitab seega tõlgendust, mille ta omistas
määrusele nr 1432/92.
24     Bundesrepublik Deutschlandi väitel ei ole vaja teada, kas kombineeritud vedu oli keelatud juba resolutsiooniga 757 (1992),
kuna ühenduse seadusandja võis antud juhul embargopiirkonna ja ühenduse geograafilist lähedust arvestades otsustada ka rangema
embargo kehtestamise. Määrust nr 1432/92 tuleb seega tõlgendada iseseisvalt, mida toetab sisuliselt samadel põhjustel ka komisjon.
25     Bundesrepublik Deutschland ja Saksamaa valitsus väidavad lisaks, et kohustus tagada määruse nr 1432/92 kasulik mõju nõuab,
et kombineeritud vedu loetakse keelatuks. Bundesrepublik Deutschlandi arvates olnuks vastupidisel juhul väga hõlbus vältida
selle määruse sätteid, toetades koostööd Serbias ja Montenegros asuvate (bussi)ettevõtjatega. Saksamaa valitsus viitab eelkõige
Euroopa Kohtu 30. juuli 1996. aasta otsusele kohtuasjas C‑84/95: Bosphorus (EKL 1996, lk I‑3953, punktid 3 ja 18).
26     Viimaseks toonitab Bundesrepublik Deutschland samale otsusele toetudes, et kombineeritud veo keeld ei olnud vastuolus asjaomaste
ettevõtjate põhiõigustega.
27     Komisjon aga arvab, et kui vedu olnuks tagatud üksnes embargopiirkonna piirini ning reisijate edasist vedu selles piirkonnas
ei oleks olnud ette nähtud, siis ei ole võimalik tõendada, et sellise tegevuse tulemusena edendati Serbia ja Montenegro majandust.
Sellisel juhul ei oleks need vabariigid saanud kasu ühenduse liiklusvahendi kasutusse andmisest ja see tegevus ei oleks viinud
asjaomaste reisijate vedamiseni Serbias ja Montenegros.
28     Komisjon tunnistab, et nende reisijate vedamine piirini annab neile võimaluse liikuda oma isiklikke sõidukeid kasutades edasi
embargopiirkonda ja et valuuta, mida nad kaasas kannavad, tugevdab selle piirkonna majandust, kuid tema hinnangul on embargo
selline tõlgendus liiga lai. Teenus, mida osutab „ühenduse” vedaja, on lihtsalt vajalik eeltegevus ja embargo alla pandud
vabariikide majanduse tugevnemine tuleneb reisijatest endist, mitte vedajatest, kes toovad nad embargopiirkonna piirile.
29     Komisjon lisab, et tõelise kombineeritud veo korral, nagu on kõne all põhikohtuasjas, peab selle, kes osutas keelatud teenust,
otsustama eelotsusetaotluse esitanud kohus. See on tema kohustus määratleda, kuivõrd on alltöövõtja nagu S. Aulinger, kes
osales kombineeritud veos olemata antud juhul otseselt vastutav selle korraldamise ja toimimise eest, rikkunud määruse nr 1432/92
artikli 1 punkti d.
Euroopa Kohtu vastus
30     Määruse nr 1432/92 kümnendast põhjendusest nähtub, et selle eesmärk on tagada mõnede resolutsioonis 757 (1992) sätestatud
meetmete ühetaoline rakendamine kogu ühenduses. Järelikult tuleb kõnealuse määruse tõlgendamisel pidada silmas selle sõnastust
ja eesmärki (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Bosphorus, punktid 13 ja 14). Määruse nr 1432/92 tõlgendus ei või
seega minna vastuollu resolutsiooni 757 (1992) sätetega.
31     Samas ei keela ükski määruse nr 1432/92 säte ega ka resolutsioon 757 (1992) inimeste liikumist ühenduse liikmesriikide ning
Serbia ja Montenegro vabariikide vahel.
32     Ometigi on Saksamaa valitsusel ja komisjonil õigus, kui nad väidavad, et määruse nr 1432/92 artikli 1 punkt d keelab liikmesriigis
asutatud vedajatel isikute tasulise vedamise katkematult kohtade vahel, millest üks asub liikmesriikide ja teine Serbia või
Montenegro territooriumil. Selline mitterahaliste teenuste osutamine kuulub selle sätte kohaldamisalasse, kuivõrd ta on osaliselt
„Serbia ja Montenegro vabariikides toimuv majandustegevus” ja osaliselt teenuste osutamine „füüsilistele isikutele, kes asuvad
Serbia ja Montenegro vabariikides”, mida määruse nr 1432/92 artikli 1 punkt d mainib sõnaselgelt näidetena keelatud mitterahaliste
teenuste osutamisest.
33     Hinnang samade lähte- ja sihtkohtade vahel toimuvatele vedudele, mis on korraldatud ühenduse liikmesriigis asutatud ettevõtja
ja embargopiirkonnas asuva ettevõtja koostöös ning mille puhul esimene vastutab veo eest embargopiirkonna piirile ja piirilt
ning teine selle koha ja embargopiirkonna vahelise veo eest (kusjuures reisijad peavad ümber istuma), saab olla üksnes samasugune.
See, kas teenust osutavad erinevad järjestikused vedajad ise või alltöövõtu korras, ei oma siinkohal tähtsust.
34     Teistsuguse tõlgenduse korral on ühenduse ja Serbia või Montenegro ettevõtjate vahel sõlmitavate koostöölepingutega võimalik
määruse nr 1432/92 kasulikku mõju väga hõlpsalt ohtu seada.
35     Järelikult rikkus bussiettevõtja, kui ta osales määruse nr 1432/92 kehtivuse ajal ka alltöövõtjana liikmesriigi ning Serbia
ja Montenegro territooriumi vahelises isikute kombineeritud vedudes, selle määruse sätteid. Samas võis ta jätkata isikute
tasulist vedu embargopiirkonna piirini, tingimusel, et selline tegevus ei toimunud osana kombineeritud vedudest.
36     Esimesele küsimusele tuleb seega vastata, et määruse nr 1432/92 artikli 1 punkti d tuleb tõlgendada selliselt, et reisijate
tasuline vedu Serbiasse ja Montenegrosse või sealt lähtuvalt, mis toimus kombineeritud veona, oli keelatud. Kombineeritud
veo all tuleb mõista isikute vedu embargopiirkonda või –piirkonnast, mis on korraldatud ühenduse liikmesriigis asutatud ettevõtja
ja embargopiirkonnas asuva ettevõtja koostöös ning mille puhul esimene vastutab veo eest embargopiirkonna piirile ja piirilt
ning teine selle koha ja embargopiirkonna vahelise veo eest (kusjuures reisijad peavad ümber istuma).

Teine küsimus
37     Võttes arvesse esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele küsimusele vastamine vajalik.

Kohtukulud
38     Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Nõukogu 1. juuni 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1432/92 Euroopa Majandusühenduse ning Serbia ja Montenegro vabariikide vahelise
kaubavahetuse keelustamise kohta artikli 1 punkti d tuleb tõlgendada selliselt, et reisijate tasuline vedu Serbiasse ja Montenegrosse
või sealt lähtuvalt, mis toimus kombineeritud veona, oli keelatud.
Kombineeritud veo all tuleb mõista isikute vedu embargopiirkonda või –piirkonnast, mis on korraldatud ühenduse liikmesriigis
asutatud ettevõtja ja embargopiirkonnas asuva ettevõtja koostöös ning mille puhul esimene vastutab veo eest embargopiirkonna
piirile ja piirilt ning teine selle koha ja embargopiirkonna vahelise veo eest (kusjuures reisijad peavad ümber istuma).
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.