CELEX: 62002CJ0321
Sestā PVN direktīva
25. pants
Kopējs vienotas likmes režīms, ko piemēro lauksaimniekiem
Lauksaimniecības uzņēmuma daļas noma

Ar 2002. gada 4. jūlija spriedumu, kas Tiesā saņemts tā paša gada 13. septembrī,
Bundesfinanzhof
[Federālā finanšu tiesa] (Vācija) atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt 25. pantu
Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – "Sestā
direktīva").
Šis jautājums radās prāvā starp D. Harbsu un
Finanzamt Rendsburg
[Rendsburgas Finanšu pārvaldi] (Vācija) (turpmāk tekstā –
Finanzamt
) par Sestās direktīvas 25. pantā paredzētā lauksaimniecības kopēja vienotas likmes režīma piemērošanu ienākumam no atsevišķu
D. Harbsa lauksaimniecības uzņēmuma daļu nomas.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības
Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktā noteikts:
"Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo [..]:
[..]
b) nekustamā īpašuma iznomāšanu vai [un] izīrēšanu [..]."
Sestās direktīvas 25. pants ar virsrakstu "Kopējas [kopējs] vienotas likmes režīms lauksaimniekiem" paredz:
"1. Gadījumos, kad parastā pievienotās vērtības nodokļa režīma vai arī 24. pantā paredzētā vienkāršotā režīma piemērošana
lauksaimniekiem radītu grūtības, dalībvalstis var piemērot lauksaimniekiem vienotas likmes režīmu, kas vērsts uz to, lai kompensētu
pievienotās vērtības nodokli, kas iekasēts par preču pirkumiem un pakalpojumiem, ko veikuši vienotas likmes lauksaimnieki,
pildot šo pantu.
2. Šajā pantā ir piemērojamas šādas definīcijas:
–      "lauksaimnieks": nodokļa maksātājs, kas darbojas kādā no turpmāk definētajiem uzņēmumiem,
–      "lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmumi": uzņēmums, ko saistībā ar A pielikumā uzskaitītajām ražošanas
darbībām par tādu uzskata katra dalībvalsts,
–      "vienotas likmes lauksaimnieks": lauksaimnieks, uz kuru attiecas vienotas likmes režīms, kas paredzēts 3. un turpmākajos punktos,
–      "lauksaimniecības ražojumi": preces, ko ražo lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmums jebkurā dalībvalstī,
veicot A pielikumā uzskaitītās ražošanas darbības,
–      "lauksaimniecisks pakalpojums": visi B pielikumā aprakstīti pakalpojumi, ko sniedz lauksaimnieks, izmantojot savu darbaspēku
un/vai ierīces, kuras parasti ir pieejamas viņa vadītā lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmumā,
–      "priekšnodokļa summa": kopējā pievienotās vērtības nodokļa summa, kas attiecas uz precēm un pakalpojumiem, ko iepirkuši visi
lauksaimniecības, mežsaimniecības un zivsaimniecības uzņēmumi katrā dalībvalstī, uz kuriem attiecas vienotas likmes režīms,
ja šo nodokli atbilstīgi 17. pantam varētu atskaitīt lauksaimnieks, uz kuru attiecas parastais pievienotās vērtības nodokļa
režīms,
–      "vienotas likmes kompensācijas procenti": procentu likmes, ko dalībvalstis nosaka saskaņā ar 3. punktu un piemēro 5. punktā
aprakstītajos gadījumos, lai ļautu vienotas likmes lauksaimniekiem ar vienotu likmi kompensēt priekšnodokļa summu,
–      "vienotas likmes kompensācija": summa, ko iegūst, piemērojot 3. punktā paredzētos vienotas likmes kompensācijas procentus
vienotas likmes lauksaimnieka apgrozījumam 5. punktā minētajos gadījumos.
3. Dalībvalstis vajadzības gadījumā nosaka vienotas likmes kompensācijas procentus un pirms to piemērošanas informē Komisiju.
Šie procenti pamatojas uz makroekonomisko statistiku tikai par vienotas likmes lauksaimniekiem iepriekšējos trijos gados.
Tos nedrīkst izmantot, lai vienotas likmes lauksaimnieki iegūtu atlīdzību, kas lielāka nekā priekšnodokļa summa. Dalībvalstīm
ir tiesības pēc izvēles samazināt šos procentus līdz nulles likmei. Procentus var noapaļot uz augšu vai uz leju līdz tuvākajai
pusvienībai.
Dalībvalstis var noteikt atšķirīgus vienotas likmes kompensācijas procentus mežsaimniecībai, dažādām lauksaimniecības apakšnozarēm
un zivsaimniecībai.
[..]
5. Šā panta 3. punktā paredzētos vienotas likmes procentus piemēro tādu lauksaimniecības ražojumu un lauksaimniecības pakalpojumu
cenām bez nodokļa, kurus vienotas likmes lauksaimnieki piegādā nodokļa maksātājiem, kas nav vienotas likmes lauksaimnieki.
Šī kompensācija izslēdz visus citus atskaitīšanas veidus.
6. Dalībvalstis var paredzēt, ka vienotas likmes kompensācija jāmaksā:
a) vai nu nodokļa maksātājam, kuram piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi. Šādā gadījumā nodokļa maksātājam, kuram piegādātas
preces vai sniegti pakalpojumi, ir atļauts, ievērojot dalībvalstu pieņemtu procedūru, no pievienotās vērtības nodokļa, kas
tam jāmaksā, atskaitīt vienotas likmes kompensācijas summu, kuru tas samaksājis vienotas likmes lauksaimniekiem;
b) vai valsts iestādēm.
[..]
8. Uzskata, ka par visām lauksaimniecības ražojumu un lauksaimniecības pakalpojumu piegādēm, kas nav minētas 5. punktā, vienotas
likmes kompensāciju maksā pircējs vai klients.
[..]
10. Katrs vienotas likmes lauksaimnieks, ievērojot katras dalībvalsts paredzētos noteikumus un nosacījumus, var izvēlēties,
lai tam piemērotu parasto pievienotās vērtības nodokļa režīmu vai attiecīgos apstākļos 24. panta 1. punktā paredzēto vienkāršoto
režīmu.
[..]"
Sestās direktīvas A pielikumā ir paredzēts:
"Lauksaimniecisku  ražošanas darbību saraksts
I. Augkopība
1. Vispārējā lauksaimniecība, ieskaitot vīnkopību;
[..]
II. Lopkopība kopā ar augsnes apstrādi
1. Vispārējā lopkopība;
[..]
III. Mežsaimniecība
IV. Zivsaimniecība
[..]
V. Ja lauksaimnieks, lietojot līdzekļus, ko parasti izmanto lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmumos,
apstrādā produktus, kas galvenokārt rodas no viņa lauksaimnieciskās ražošanas, šādu apstrādi arī uzskata par lauksaimniecisku
ražošanu."
Šīs pašas direktīvas B pielikuma redakcija ir šāda:
"Lauksaimniecisku pakalpojumu saraksts
Tādu lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanu, kuri parasti ir nozīmīgi lauksaimnieciskā ražošanā, uzskata par lauksaimniecisku
pakalpojumu sniegšanu, un tā jo īpaši ietver:
–        lauku darbus, labības un zāles pļaušanu, kulšanu, pakošanu ķīpās, vākšanu, ražas novākšanu, sēšanu un stādīšanu,
–        lauksaimniecības produktu iepakošanu un sagatavošanu pārdošanai, piemēram, lauksaimniecības produktu žāvēšanu, tīrīšanu, malšanu,
dezinficēšanu un skābēšanu,
–        lauksaimniecības produktu glabāšanu,
–        lopu kopšanu, audzēšanu un nobarošanu,
–        tādu ierīču izīrēšanu lauksaimnieciskiem nolūkiem, kuras parasti lieto lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības
uzņēmumos,
–        tehnisko palīdzību,
–        nezāļu un kaitēkļu iznīcināšanu, labības un zemes apkaisīšanu un apsmidzināšanu,
–        apūdeņošanas un nosusināšanas iekārtu darbināšanu,
–        koku apzāģēšanu, ciršanu un citus mežsaimniecības pakalpojumus."

Valsts tiesiskais regulējums
Sestās direktīvas 25. pantā paredzētais vienotas likmes kompensācijas mehānisms Vācijas tiesībās ir ieviests ar
Umsatzsteuergesetz
(Apgrozījuma nodokļa likums, turpmāk tekstā –
UStG
) 24. pantu redakcijā, kas bija spēkā brīdī, kad iestājās pamata lietas fakti.

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
D. Harbsa turējumā 1992. gadā bija lauksaimniecības uzņēmums, kas papildus zemei ar platību 92 ha un saimniecības ēkām ietvēra
ganāmpulku, kurā bija apmēram 60 vērši, kas paredzēti nobarošanai, 65 piena govis un 120 citi liellopi. Uz viņu attiecās piena
references daudzums (piena kvota) 321 367 kg.
Ar diviem 1992. gada 12. novembra līgumiem viņš savam dēlam uz termiņu no 1992. gada 15. novembra līdz 2005. gada 30. jūnijam
par atlīdzību iznomāja daļu sava uzņēmuma. Pirmkārt, ar "lauku saimniecības nomas līgumu" viņš tam nodeva lietošanā zemi,
kuras platība ir apmēram 31 ha, 65 piena govis un savu piena kvotu. Otrkārt, ar "līgumu par mājdzīvnieku mitināšanas telpu
nodošanu rīcībā" viņš tam izīrēja kūti ar 75 vietām. Atlikušo savas lauku saimniecības daļu D. Harbss turpināja apstrādāt
pats.
D. Harbss uzskatīja, ka lauku saimniecības nomas līgumā nolīgtā atlīdzība bija pakļauta
UStG
24. pantā paredzētajām vidējām likmēm un ka saskaņā ar šo normatīvo aktu lauksaimniecības uzņēmuma apgrozījuma nodokli kompensēja
samaksātie priekšnodokļi līdz maksājamā nodokļa summas sasniegšanai tā, ka iekasējama nodokļa nebija. Tāpēc savā 1995. gada
20. janvāra nodokļu deklarācijā, kas tika iesniegta pēc pieprasījuma, viņš nedeklarēja 1992. taksācijas gadā apliekamu apgrozījumu.

Finanzamt
uzskatīja, ka, ja zemes un ēku noma ir atbrīvota no nodokļiem, pamatojoties uz Vācijas tiesībām, tad savukārt apgrozījums,
ko D. Harbss īstenoja 1992. gadā, nododot lietošanā piena kvotu un piena govis, neizrietēja no lauksaimnieciskas darbības
UStG
24. panta nozīmē un tāpēc tas bija apliekams ar nodokli saskaņā ar vispārējiem
UStG
noteikumiem.
Finanzamt
uzlika apgrozījuma nodokli par nomu un īri izmaksātās atlīdzības neto summai un 1996. gada 10. jūlijā izdeva paziņojumu par
nodokļa piedziņu par summu DEM 361.
Pēc tam, kad D. Harbsa iebildumi tika noraidīti, viņš vērsās
Finanzgericht Schleswig-Holstein
[Šlēsvigas-Holšteinas Finanšu tiesā] (Vācija), kas atzina prasību par pamatotu.
Finanzamt
iesniedza "pārskatīšanas" sūdzību
Bundesfinanzhof
.
Uzskatīdama, ka pamata prāvas risinājumam ir vajadzīga Sestās direktīvas 25. panta interpretācija, šī tiesa nolēma apturēt
tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
"Vai lauksaimniecības uzņēmuma īpašnieks,
–        kas atstāj daļu sava uzņēmuma (attiecībā uz visu piena saimniecību) un iznomā saimnieciskās lietas, kas nepieciešamas šādā
nolūkā, citam lauksaimniekam un
–        kas pat pēc nomas līguma noslēgšanas ievērojamos apjomos turpina lauksaimniecisku darbību,
ienākumu no nomas līguma – tāpat kā pārējo savu apgrozījumu – var pakļaut kopējam vienotas likmes režīmam lauksaimniekiem,
kas paredzēts Direktīvas 77/388/EEK 25. pantā, vai arī tā apgrozījuma daļa, kas attiecas uz nomu, ir jāpakļauj vispārējam
apgrozījuma nodokļa režīmam?"

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Sestās direktīvas 25. pants ir jāinterpretē tā, ka lauksaimnieks, kas
iznomājis un/vai izīrējis daļu sava lauksaimniecības uzņēmuma un kas pārējo tā daļu turpina izmantot lauksaimnieciskā darbībā,
saistībā ar kuru viņam piemēro šajā pantā paredzēto kopēju vienotas likmes režīmu, ienākumu no nomas var pakļaut šim režīmam,
vai arī šis ienākums ir jāpakļauj vispārējam pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – "PVN") režīmam.

Tiesai iesniegtie apsvērumi
D. Harbss apgalvo, ka
UStG
24. panta 1. punkts neparedz to, ka apgrozījums, ko gūst no dažu saimniecisku lietu īres un nomas, ir pakļauts vispārējam
nodokļu režīmam. Tāpat šī norma neparedz, ka lauksaimniekam, kas izīrē vai iznomā īpašus tā uzņēmuma objektus, ir jāpiemēro
vienotas likmes kompensācijas procenti, ja viņš sniedz šo pakalpojumu citam vienotas likmes lauksaimniekam, jo uzskata, ka
šī kompensācija par samaksāto PVN priekšnodokli ir iekļauta kopējā pakalpojumu cenā.
D. Harbss apgalvo, ka
Bundesfinanzhof
pati savā judikaturā atzīst, ka tikai tad, kad uzņēmējs iznomā visu savu uzņēmumu, viņš vairs neuztur lauksaimniecības uzņēmumu
UStG
24. panta nozīmē.
Viņš arī apgalvo, ka nav apstrīdams, ka viņš ir lauksaimnieks Sestās direktīvas 25. panta nozīmē, jo viņš turpina veikt darbības,
kas minētas tās A pielikumā, un ka šo statusu nevar skart dažu saimniecisku lietu īre vai noma. Turklāt šajā pantā paredzētais
vienotas likmes režīms ir piemērojams "lauksaimniecisku pakalpojumu" vērtībai, un starp šiem pakalpojumiem saskaņā ar Sestās
direktīvas B pielikuma piekto ievilkumu ir tādi pakalpojumi, kas, kā tas ir pamata lietā, veicina lauksaimniecisko ražošanu,
proti, "tādu ierīču izīrēšana lauksaimnieciskiem nolūkiem, kuras parasti lieto lauksaimniecības uzņēmumos". Šīs direktīvas
25. pants un B pielikums neprasa, lai attiecīgā persona vienlaikus arī pati lauksaimniecības uzņēmumā izmantotu saimnieciskās
lietas, kas nodotas "lietošanā". Visbeidzot, saskaņā ar Sestās direktīvas 6. panta 1. punktu noma ir pakalpojumu sniegšana.
Saskaņā ar Vācijas valdības viedokli uz ienākumu no nomas, par kuru ir strīds, neattiecas kopējais vienotas likmes režīms
lauksaimniekiem, kas paredzēts Sestās direktīvas 25. pantā. Tas ir pakļauts vispārējam apgrozījuma nodokļa režīmam.
Frāze "tādu ierīču izīrēšana lauksaimnieciskiem nolūkiem, kuras parasti lieto lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības
uzņēmumos", kas minēta Sestās direktīvas B pielikuma piektajā ievilkumā, neietver lauksaimniecības uzņēmuma daļas nomu. Šāda
noma, pretēji konkrētam īres pakalpojumam, kas attiecas uz noteiktu lietu vienkāršu lietošanu, ietver kompleksu vispārēju
pakalpojumu kopumu par labu nomniekam, kuram tiek piešķirts ne vien lietojums, bet arī lietas augļi.
Turklāt, kā tas nosakāms, satuvinot šīs direktīvas B pielikumu un 13. panta B daļas b) apakšpunktu, Sestā direktīva ļoti skaidri
izšķir īres un nomas juridiskās kategorijas. Bez tam, tā kā noma nav nekas neparasts lauksaimniecības jomā, Kopienas likumdevējs
nebūtu vilcinājies noteikti to minēt šajā B pielikumā, ja tas būtu domājis to pakļaut vienotas likmes režīmam.
Apstāklis, ka minētajā B pielikumā ir ietverti tikai lauksaimniecības pakalpojumu piemēri un ka tāpēc tas nav izsmeļošs, neļauj
šajā pielikumā iekļaut nomu. Tā kā šāda noma ietvertu zemes nomu, tad, to iekļaujot, zustu Sestās direktīvas sistēmas konsekvence,
jo saskaņā ar tās 13. panta B daļas b) apakšpunktu nekustamo lietu nomai un īrei ir paredzēts atbrīvojums. Turklāt kā ikviens
režīms, kas paredz atkāpes, Sestās direktīvas 25. panta režīms būtu jāīsteno, šo pantu un šīs direktīvas B pielikumu interpretējot
sašaurināti. Visbeidzot, nomu ietverot 25. panta vienotas likmes režīmā, pastāvētu risks veikt "pārlieku kompensēšanu", kas
ir pretēji Sestās direktīvas prasībām, kuras liek dalībvalstīm noteikt vienotas likmes kompensācijas procentus tā, lai rezultātā
vienotas likmes lauksaimnieki nevarētu iegūt atlīdzību, kas ir lielāka par PVN summu.
Vācijas valdība uzskata, ka Sestās direktīvas 25. panta pieņemšanas vēsture apstiprina, ka lauksaimniecības uzņēmuma daļas
īre neietilpst šajā pantā minētajā vienotas likmes režīmā. No vienas puses, Komisijas 1973. gada 29. jūnija priekšlikumā Sestajai
direktīvai, B pielikuma piektajā ievilkumā, bija minēta tikai "lauksaimniecības mašīnu īre". Tā neiekļāva zemes īri, kā to
arī atklāj vēlākās debates un īpaši paši priekšlikumi grozījumiem, ko toreiz piedāvāja Vācijas valdība. Turklāt pienākums
šauri interpretēt Sestās direktīvas 25. pantu izriet no saistībām, ko uzņēmās dalībvalstis, kas tolaik vienojās divkāršot
pūles, lai progresīvi piemērotu parasto PVN režīmu dažām lauksaimnieku kategorijām.
Komisija uzskata, ka vienotas likmes režīms lauksaimniekiem, ņemot vērā to, ka tam ir īpašā režīma statuss, ir jāinterpretē
sašaurināti (attiecībā uz Sestās direktīvas 26. pantā paredzēto īpašo režīmu skat. 1998. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās
lietās C-308/96 un C-94/97
Madgett
un
Baldwin
,
Recueil 1998
,  I‑6229. lpp.).
Komisija šajā sakarā uzsver, ka, lai gan šis režīms balstās uz formālu kritēriju tajā ziņā, ka tas attiecas uz "lauksaimniekiem",
tas bez tam ietver arī funkcionālu elementu, kas saskaņā ar Sestās direktīvas 25. panta 5. punktu vienotas likmes kompensāciju
piesaista "lauksaimniecības ražojumiem" vai arī "lauksaimnieciskiem pakalpojumiem". Tā uzsver, ka pretēji minētās direktīvas
13. panta B daļas b) apakšpunktam, kurā ir minēta gan īre, gan noma, "lauksaimniecisku pakalpojumu" saraksts, kas ir šīs pašas
direktīvas B pielikumā un uz ko atsaucas tās 25. pants, neattiecas uz nomu.
Saskaņā ar Komisijas viedokli tad, kad šajā pašā B pielikumā starp lauksaimnieciskiem pakalpojumiem ir minēta "tādu ierīču
izīrēšana lauksaimnieciskiem nolūkiem, kuras parasti lieto lauksaimniecības uzņēmumos", ar to nav domāta paša lauksaimniecības
uzņēmuma vai autonomas uzņēmuma daļas īre. Attiecīgās "ierīces" ir tādas, kam jākalpo tikai lauksaimniecības mērķiem, ciktāl
tās tos padara iespējamus vai atvieglo, kā lauksaimniecības mašīnas, kas vienīgās, starp citu, bija pieminētas Sestās direktīvas
priekšlikumā. Šīs direktīvas A pielikuma V punktā ir norāde uz šo pašu jēdzienu. Minētā B pielikuma versijas citās valodās
arī liek domāt tāpat.
Komisija papildus apgalvo, ka saskaņā ar Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta piekto ievilkumu minētie lauksaimniecības pakalpojumi
ir pakalpojumi, ko lauksaimnieks sniedz, izmantojot vienīgi savu darbaspēku un/vai ierīces, kuras parasti ir pieejamas viņa
vadītā lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmumā. Šāds nosacījums neizpildās apstākļos, kādi tie ir pamata
lietā, kad tiek atstāts un ilgtermiņā iznomāts piena lopu ganāmpulks un kad iznomātās saimnieciskās lietas vairs netiek izmantotas
iznomātāja lauksaimnieciskajā darbībā.

Tiesas atbilde
Vispirms ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 25. panta 1. punkts paredz, ka gadījumos, kad parastā PVN režīma vai arī šīs
direktīvas 24. pantā paredzētā vienkāršotā režīma piemērošana lauksaimniekiem radītu grūtības, dalībvalstis var piemērot lauksaimniekiem
kopēju vienotas likmes režīmu. Šādi šis īpašais režīms, ko piemēro dažiem lauksaimniekiem, ir izņēmums no vispārējā minētās
direktīvas režīma. Kā to uzsver ģenerāladvokāts savu secinājumu 31. punktā, tam, ka tas uzskatāms par atkāpi no vispārējā
režīma, ir dubults apstiprinājums, proti, fakts, ka saskaņā ar Sestās direktīvas 25. panta 9. un 10. punktu dalībvalstis var
no minētā režīma izslēgt dažas lauksaimnieku kategorijas un ka katrs vienotas likmes lauksaimnieks var izvēlēties parasto
režīmu vai vienkāršoto režīmu. Tāpat kā citi īpašie režīmi, kas paredzēti šīs pašas direktīvas 24. un 26. pantā, tās 25. pantā
paredzētais režīms tāpēc ir jāpiemēro tikai tādā apmērā, kāds nepieciešams tā mērķa sasniegšanai (attiecībā uz Sestās direktīvas
26. panta režīma piemērošanu skat. iepriekš minētā sprieduma
Madgett
un
Baldwin
34. punktu). Turklāt saskaņā ar iedibinātojudikatūru ikviena atkāpe vai izņēmums no vispārējā noteikuma ir jāinterpretē sašaurināti
(2001. gada 18. janvāra spriedums lietā C-83/99 Komisija/Spānija,
Recueil

, I-445. lpp., 19. punkts).
Ir jāatgādina arī, ka, lai noteiktu Kopienu tiesību normas piemērojamību, ir jāņem vērā gan tās redakcija, gan konteksts un
mērķis (1992. gada 15. oktobra spriedums lietā C-162/91
Tenuta il Bosco
,
Recueil

, I-5279. lpp., 11. punkts, un 2003. gada 16. janvāra spriedums lietā C-315/00
Maierhofer
,
Recueil 2003,
I‑563. lpp., 27. punkts). Bez tam gan no Kopienu tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzīguma principa izriet,
ka tādas Kopienu tiesību normas teksts, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un
piemērojamību, ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas kontekstu un attiecīgā regulējuma mērķi  (skat.,
jo īpaši, 1984. gada 18. janvāra spriedumu lietā 327/82
Ekro
,
Recueil 1984
, 107. lpp., 11. punkts; 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C-287/98
Linster
,
Recueil

, I‑6917. lpp., 43. punkts; 2000. gada 9. novembra spriedumu lietā C-357/98
Yiadom
,
Recueil

, I-9265. lpp., 26. punkts; 2003. gada 27. februāra spriedumu lietā C-373/00
Adolf Truley
,
Recueil

, I-1931. lpp., 35. punkts, un 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā C-497/01
Zita Modes
, Krājumā vēl nav publicēts, 34. punkts).
Saskaņā ar Sestās direktīvas 25. pantu, kopējs vienotas likmes režīms ir vērsts uz to, lai kompensētu nodokli, kas iekasēts
par lauksaimnieku preču un pakalpojumu pirkumiem, izmaksājot vienotas likmes kompensāciju lauksaimniekiem, kas darbojas lauksaimniecībā,
mežsaimniecībā un zivsaimniecībā, kad tie piegādā lauksaimniecības ražojumus vai sniedz lauksaimnieciskus pakalpojumus. Šo
kompensāciju aprēķina, piemērojot procentus, ko nosaka dalībvalstis, lauksaimniecības ražojumu un lauksaimniecības pakalpojumu
cenām bez nodokļa, kurus vienotas likmes lauksaimnieki piegādā nodokļa maksātājiem, kas nav vienotas likmes lauksaimnieki.
Šo kompensāciju maksā vai nu valsts iestādes, vai nodokļa maksātājs, kuram piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi, un šī
kompensācija izslēdz visus citus samaksātā PVN priekšnodokļa atskaitīšanas veidus.
Lai nodrošinātu vienveidīgu šī režīma piemērošanu visā Kopienā, Kopienas likumdevējs, izņemot gadījumus, kad tas tieši norāda
uz dalībvalsts tiesībām attiecīgo uzņēmumu noteikšanas sakarā, ir parūpējies norādīt, ko aptver tādi jēdzieni kā "lauksaimnieks",
"lauksaimniecības ražojumi" un "lauksaimnieciski pakalpojumi".
Šādi Kopienas likumdevēja nodoms nebija minētā īpašā režīma piemērošanā balstīties tikai uz formālo lauksaimnieka statusa
kritēriju, bet gan paredzēt, ka tas piemērojams visiem lauksaimniekiem, kuru stāvokli nosaka Sestās direktīvas 25. panta normu
kopums. No tā izriet, ka viens pats apstāklis, ka persona ir lauksaimnieks, tai neļauj pretendēt uz ekskluzīvu šī režīma piemērošanu
neatkarīgi no tās veiktajiem darījumiem.
Šajā sakarā saskaņā ar Sestās direktīvas 25. panta 2. punktu par lauksaimnieciskiem pakalpojumiem uzskata minētās direktīvas
B pielikumā aprakstītos pakalpojumus, ko sniedz lauksaimnieks, izmantojot savu darbaspēku un/vai ierīces, kas parasti ir pieejamas
viņa vadītā lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības uzņēmumā. Saskaņā ar šo B pielikumu, par lauksaimniecisku
pakalpojumu sniegšanu uzskata tādu lauksaimniecisku pakalpojumu sniegšanu, kas parasti ir nozīmīgi lauksaimnieciskā ražošanā,
jo īpaši "tādu ierīču izīrēšanu lauksaimnieciskiem nolūkiem, kuras parasti lieto lauksaimniecības, mežsaimniecības vai zivsaimniecības
uzņēmumos".
Ne Sestās direktīvas 25. panta 2. punkts, ne B pielikums tātad noteiktā veidā neparedz nomas gadījumu. Bet ir jāuzsver, ka
turpretī tās pašas direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktā Kopienas likumdevējs papildus īrei noteikti paredz šīs normas
piemērošanu nomai.
Turklāt no Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta piektā ievilkuma un no tās B pielikuma, kuri, tā kā tie tieši norāda viens
uz otru, ir jālasa kopā, izriet, ka īre ir pieskaitāma 25. panta 2. punkta piektajā ievilkumā minētajai pakalpojumu sniegšanai
tikai tad, ja tā attiecas uz ierīcēm [līdzekļiem], ko lauksaimnieks parasti izmanto savas lauku saimniecības darbā. No tā
izriet, ka Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta piektais ievilkums neattiecas uz īri, nomu vai lietojuma tiesības nodibināšanu,
ar ko lauksaimnieks piešķir nekustamu lietu, tādu kā zeme vai ēkas, ekskluzīvas lietošanas tiesības citam lauksaimniekam,
lai tas gūtu no tām augļus, jo lauksaimnieks, kas šīs tiesības piešķir, vairs nevar parastā veidā izmantot attiecīgās lietas.
Tā paša iemesla dēļ tam tā ir jābūt arī attiecībā uz visu citu uzņēmuma daļu ilgtermiņa īri, kuras īrnieks var lietot ekskluzīvi.
Šādi, ja apstākļos, kādi tie ir pamata lietā, lauksaimnieks uz vairāk nekā divpadsmit gadiem iznomā sava uzņēmuma būtiskas
daļas, proti, zemi, ēku, govis un piena kvotu, un šādi šķiras no līdzekļiem, ko tas līdz šim parasti izmantoja piena ražošanā,
viņu nevar uzskatīt par pakalpojumu sniedzēju Sestās direktīvas 25. panta 2. punkta nozīmē.
Attiecībā uz šo nomas darbību uz viņu tātad neattiecas kopējais vienotas likmes režīms lauksaimniekiem. Apgrozījums, kas izriet
no šīs darbības, lai gan ieinteresētā persona turpina nodarboties ar lopkopību atlikušajā savas saimniecības daļā, nav pakļaujams
Sestās direktīvas 25. panta īpašajam režīmam un tātad ir pakļauts parastajam PVN režīmam vai, attiecīgā gadījumā, vienkāršotajam
režīmam. Attiecīgais lauksaimnieks, starp citu, var saskaņā ar Sestās direktīvas 25. panta 10. punktu izvēlēties, lai tam
uz visām tā darbībām kopumā piemērotu parasto režīmu vai, attiecīgā gadījumā, vienkāršoto režīmu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild šādi: Sestās direktīvas 25. pants ir jāinterpretē tā, ka
lauksaimnieks, kas ilgtermiņā iznomājis un/vai izīrējis daļu sava lauksaimniecības uzņēmuma un kas pārējo tā daļu turpina
izmantot lauksaimniecības darbībā, saistībā ar kuru viņam piemēro šajā pantā paredzēto kopēju vienotas likmes režīmu, ienākumu
no nomas un/vai īres nevar pakļaut šim režīmam. Attiecīgais apgrozījums ir jāpakļauj parastajam vai, attiecīgā gadījumā, vienkāršotam
PVN režīmam.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Komisijai, kura iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem
pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (pirmā palāta),
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2002. gada 4. jūlija rīkojumu iesniedza
Bundesfinanzhof
, nospriež:
25. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze – ir jāinterpretē tā, ka lauksaimnieks, kas
ilgtermiņā iznomājis un/vai izīrējis daļu sava lauksaimniecības uzņēmuma un kas pārējo tā daļu turpina izmantot lauksaimniecības
darbībā, saistībā ar kuru viņam piemēro šajā pantā paredzēto kopēju vienotas likmes režīmu, ienākumu no nomas un/vai īres
nevar pakļaut šim režīmam. Attiecīgais apgrozījums ir jāpakļauj parastajam vai, attiecīgā gadījumā, vienkāršotam PVN režīmam.
Janns
Ross
fon Bārs
Silva de Lapuerta

Lēnartss
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.
Sekretārs

Pirmās palātas priekšsēdētājs
R. Grass

P. Janns
*
Tiesvedības valoda – vācu.