CELEX: 62005CJ0034
Kopienu atbalsta sistēmas
Regula (EEK) Nr. 3887/92
Liellopu gaļas nozare
Regula (EK) Nr. 1254/1999
Pieejamā lopbarības platība
Jēdziens
Īpaša piemaksa
Piešķiršanas nosacījumi
Attiecīgajā periodā uz laiku applūdis zemes gabals

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1254/1999 par
liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju (OV L 160, 21. lpp.) 12. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Komisijas 1992. gada
23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas
piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta sistēmām (OV L 391, 36. lpp.), 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā starp lauksaimnieku sabiedrību
Maatschap J. en G.P. en A.C. Schouten
(turpmāk tekstā – “
Schouten
”) un
Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
(lauksaimniecības, vides un pārtikas kvalitātes ministrs, turpmāk tekstā – “ministrs”) par to, ka šis ministrs bija atteicies
šai sabiedrībai piešķirt iepriekš lūgto īpašo piemaksu par vīriešu dzimuma liellopu turēšanu.

Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 1254/1999 izveido visaptverošu tiešo maksājumu sistēmu liellopu gaļas ražotājiem. Viens no šiem tiešajiem maksājumiem
ir īpaša piemaksa par vīriešu dzimuma liellopu turēšanu.
Regulas 4. pants paredz:
“1.      Ražotājs, kurš savā saimniecībā tur vīriešu dzimuma liellopus, iesniedzot pieteikumu, var pretendēt uz īpašas piemaksas piešķiršanu.
To piešķir ikgadējas piemaksas veidā par kalendāro gadu un par saimniecību, ievērojot reģionālo maksimālo apjomu, par ne vairāk
kā 90 dzīvniekiem katrā vecuma grupā, kas minēta 2. punktā.
2.      [..]
3.      Lai iegūtu tiesības uz īpašo piemaksu:
a)      katru dzīvnieku, uz ko attiecas pieteikums, ražotājs tur nobarošanai noteiktu laika posmu, kas vēl jānosaka;
[..].”
Regulas Nr. 1254/1999 5. apakšiedaļā “Ganāmpulka blīvums” ietvertais 12. panta 1. un 2. punkts noteic:
“1.      Kopējo dzīvnieku skaitu, par ko var gūt labumu no īpašajām piemaksām un piemaksām par zīdītājgovīm, ierobežo, piemērojot ganāmpulka
blīvumu saimniecībā, attiecībā uz divu ganāmpulka vienību (GV) par hektāru un kalendāro gadu. Šo ganāmpulka blīvumu izsaka
GV skaitā par lopbarības platības vienību saimniecībā, kas tiek lietota tajā esošo dzīvnieku barošanai. Ražotāju tomēr var
atbrīvot no ganāmpulka blīvuma piemērošanas, ja dzīvnieku skaits, ko tur viņa saimniecībā un kas jāņem vērā, lai noteiktu
ganāmpulka blīvumu, nav vairāk kā 15 GV.
2.      Lai noteiktu ganāmpulka blīvumu saimniecībā, ņem vērā:
a)      vīriešu dzimuma liellopus, zīdītājgovis un teles, aitas un/vai kazas, par kurām ir iesniegts piemaksas pieteikums, kā arī
piena govis, kas vajadzīgas, lai saražotu kopējo piena salīdzināmo daudzumu, kas iedalīts ražotājam. Dzīvnieku skaitu pārvērš
GV, atsaucoties uz pārrēķinu tabulu III pielikumā;
b)      lopbarības platību, kas nozīmē to saimniecības platību, kas visu kalendāro gadu ir pieejama liellopu un aitu, un/vai kazu
audzēšanai. Lopbarības platība neietver:
–        ēkas, mežus, dīķus, takas,
–        platības, ko izmanto citām kultūrām, par kurām var pretendēt uz Kopienas atbalstu, vai pastāvīgajām kultūrām, vai dārzkopības
kultūrām, izņemot pastāvīgās ganības, par kurām maksājumi par platību ir piešķirti, ievērojot šīs regulas 17. pantu un Regulas
(EK) Nr. 1255/1999 19. pantu,
–        platības, par ko var pretendēt uz atbalsta sistēmu, kas noteikta dažu laukaugu ražotājiem, kuru izmanto atbalsta sistēmā par
žāvētu lopbarību, vai uz ko attiecas valsts vai Kopienas programma par zemes atstāšanu atmatā.
Lopbarības platība ietver platības, kuras izmanto kopīgi, un platības, kurās audzē jauktas kultūras.”
Regulas Nr. 1254/1999 preambulas trīspadsmitais apsvērums norāda:
“[..] ņemot vērā liellopu un teļa gaļas ražošanas intensifikācijas tendences, piemaksas par lopkopību būtu jāierobežo, pamatojoties
uz katra uzņēmuma lopbarības jaudu attiecībā uz turēto dzīvnieku skaitu un šķirnēm; [..] lai izvairītos no pārāk intensīviem
ražošanas veidiem, šādas piemaksas būtu jāpiešķir, ja uzņēmumā ir ievērots maksimālais ganāmpulka blīvums, un [..] mazo ražotāju
situācija tomēr būtu jāņem vērā.”
Saskaņā ar Padomes 1992. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3508/92, ar ko izveido integrētu administrācijas un kontroles
sistēmu konkrētām Kopienas atbalsta shēmām (OV L 355, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2000. gada 17. jūlija Regulu (EK) Nr. 1593/2000
(OV L 182, 4. lpp.), 1. pantu katrai dalībvalstij ir jāizveido integrēta administrācijas un kontroles sistēma, ko lopkopības
nozarē piemēro piemaksas režīmiem, kuri paredzēti liellopu gaļas ražotājiem un ieviesti ar Regulas Nr. 1254/1999 1. sadaļas
1. nodaļu.
Regula Nr. 3887/92 paredz šīs integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanas noteikumus. Šīs regulas 2. panta
1. punkts noteic:
“1.      Šīs regulas mērķiem:
[..]
c)      ikvienai lopbarības platībai ir jābūt pieejamai dzīvnieku audzēšanai vismaz septiņu mēnešu periodā, sākot ar dalībvalsts noteiktu
dienu laikposmā no 1. janvāra līdz 31. martam.” [Neoficiāls tulkojums]
Saskaņā ar Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punktu:
“Ja tiek konstatēts, ka ‘platības’ pabalsta pieteikumā deklarētā platība pārsniedz noteikto platību, pabalsta apmērs tiek
aprēķināts, pamatojoties uz kontroles laikā faktiski noteikto platību. [..]
[..]
Ja konstatētā starpība pārsniedz 20 % no noteiktās platības, ar platību saistītais pabalsts netiek piešķirts.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
Neņemot vērā to, ka Regula Nr. 3887/92 tika atcelta ar Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulu (EK) Nr. 2419/2001, ar ko
nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta
shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92 (OV L 327, 11. lpp.), tā tomēr ir piemērojama pabalsta pieteikumiem attiecībā uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu periodiem,
kas beigušies pirms 2002. gada 1. janvāra.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Lai saņemtu Kopienu atbalstu liellopu gaļas nozarē,
Schouten
2001. gada 9. maijā ministram iesniedza pieteikumu reģistrēt zemes gabalus ar kopējo ganību platību 70,29 hektāri kā lopbarības
platību 2001. gadam.
Daži no šiem zemes gabaliem atradās aiz dambja. Zemes gabals aiz dambja parasti ir klāts ar zāli un atrodas aiz dambja, t.i.,
starp dambi, kas aizsargā iekšzemi no applūšanas, un upes gultni. Zemes gabali aiz dambja ilgāku vai īsāku periodu ir daļēji
applūduši.
2001. gada 10. un 11. maijā tika uztaisīti reģiona uzņēmumi no satelīta un no lidmašīnas. Tie atklāja, ka daļa no
Schouten
piederošajiem zemes gabaliem bija applūduši.
2001. gada 1. augustā
Schouten
saskaņā ar Regulas Nr. 1254/1999 4. panta 1. punktu iesniedza piemaksas pieteikumu par 26 vīriešu dzimuma liellopu turēšanu
šī sprieduma 11. punktā minētajos zemes gabalos.
Ar 2001. gada 17. decembra vēstuli ministrs informēja
Schouten
, ka atsevišķu zemes gabalu platība, kā to apliecina fotouzņēmumi no attāluma, ir mazāka par pieteikumā norādīto lopbarības
platību. Tā kā starpība pārsniedz 20 %,
Schouten
reģistrētā lopbarības platība saskaņā ar Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punktu tika samazināta līdz nullei.
Ar 2002. gada 27. maija lēmumu ministrs noraidīja
Schouten
piemaksas pieteikumu par 26 vīriešu dzimuma liellopu turēšanu, jo lopbarības platība tika reducēta līdz nullei un tādējādi
netika ievērots Regulas Nr. 1254/1999 12. pantā minētais ganāmpulka blīvums.
Ar 2002. gada 3. jūlija vēstuli
Schouten
iesniedza sūdzību par šo lēmumu. Pamatojot sūdzību, šī sabiedrība 2002. gada 22. jūlija vēstulē apgalvoja, ka tā pati 2002. gada
2. jūlijā ir mērījusi zemes gabalus, kas atrodas aiz dambja, un ka to platība aptuveni atbilst pieteikumā minētajai platībai.
Ar 2003. gada 8. augusta lēmumu ministrs šo sūdzību noraidīja, jo
Schouten
kā lopbarības platība deklarētie zemes gabali nebija pieejami nepārtrauktā septiņu mēnešu periodā, proti, no 2001. gada 31. marta
līdz 31. oktobrim, liellopu, aitu vai kazu audzēšanai. Ministrs uzskatīja, ka
Schouten
bija jāuzņemas risks, ka fotografēšanas no attāluma brīdī varētu celties ūdens līmenis un ka līdz ar to noteiktā platība
būtu mazāka par deklarēto.
Ar 2003. gada 17. septembra vēstuli
Schouten
iesniedza prasību par ministra negatīvo lēmumu
College van Beroep voor het bedrijfsleven
[Administratīvajā tiesā tirdzniecības un rūpniecības jautājumos]. Pamata lietā
Schouten
apgalvo, ka fotografēšanas no attāluma dienā bija neparasti apstākļi un ka
Schouten
par to nevajadzēja uzņemties risku. Tāpat tā apgalvo, ka trīs dienās pēc 2001. gada 11. maija ūdens jau bija pazudis un desmit
dienas vēlāk tur atkal ganījās liellopi.
Savukārt ministrs uzskata, ka Regulas Nr. 1254/1999 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts apvienojumā ar Regulas Nr. 3887/92
2. panta 1. punkta c) apakšpunktu ir jāinterpretē šādi: zemes gabaliem, kas deklarēti kā lopbarības platība, jākalpo par dzīvnieku
barības uzņemšanas vietu septiņus mēnešus bez pārtraukumiem un katrā ziņā laikposmā no 31. marta līdz 31. oktobrim. Ministrs
apgalvo – ja šajā periodā ar fotografēšanas no attāluma palīdzību ir atklājies, ka zemes gabals ir pilnībā vai daļēji applūdis,
applūdusī platība vairs nav pieejama kā lopbarības platība.

College van Beroep voor het bedrijfsleven
uzskata, ka šauras formulējuma “ir pieejama liellopu, aitu vai kazu audzēšanai” interpretācijas pareizība nav tik acīmredzama,
lai tā neatstātu nekādas šaubas.
Šādos apstākļos
College van Beroep voor het bedrijfsleven
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)       Vai Regulas (EK) Nr. 1254/1999 12. panta 2. punkta b) apakšpunkts un Regulas (EEK) Nr. 3887/92 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka zemes gabals, kas ir deklarēts kā lopbarības platība, nevar tikt uzskatīts par “pieejamu”, ja
kādā attiecīgā perioda laikposmā šis zemes gabals ir bijis applūdis?
2)       Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir atstiprinoša – vai šīs tiesību normas ir saistošas, it īpaši ņemot vērā to sekas?
3)       Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša – kādi kritēriji ir jāpiemēro, lai noteiktu, vai zemes gabals, kas ir deklarēts
kā lopbarības platība, un kas uz laiku ir bijis applūdis, var tikt uzskatīts par “pieejamu” Regulas (EK) Nr. 1254/1999 12. panta
2. punkta b) apakšpunkta un Regulas (EEK) Nr. 3887/92 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo un trešo jautājumu
Ar pirmo un trešo jautājumu, kas izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai un, ja nepieciešams, saskaņā
ar kādiem nosacījumiem zemes gabals, kas ir deklarēts kā lopbarības platība un kas attiecīgajā periodā uz laiku ir bijis applūdis,
var tikt uzskatīts par “pieejamu” Regulas (EK) Nr. 1254/1999 12. panta 2. punkta b) apakšpunkta un Regulas (EEK) Nr. 3887/92
2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.
Vispirms ir jāatzīmē, ka šīs regulas nedefinē, ko nozīmē “pieejama” lopbarības platība.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Kopienu tiesību normas, ir jāņem vērā ne tikai to formulējums, bet arī konteksts
un tiesiskā regulējuma, kam tās pieder, mērķi (skat.
inter alia
2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑294/01
Granarolo
,
Recueil
, I‑13429. lpp., 34. punkts, un 2006. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑306/05
SGAE
, Krājums, I‑11519. lpp., 34. punkts).
Regulas Nr. 1254/1999 12. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir uzskaitītas platības, kas nav lopbarības platības, kas nozīmē
tās saimniecības platības, kas visu kalendāro gadu ir pieejamas liellopu, aitu un/vai kazu audzēšanai. Šajā uzskatījumā ir
ietvertas platības, kas nekalpo kā saimniecības lopbarības platības – tādas kā ēkas, meži, dīķi un takas, kā arī platības,
ko izmanto citām kultūrām, par kurām var pretendēt uz Kopienas atbalstu, izņemot pastāvīgās ganības, par kurām maksājumi par
platību ir piešķirti.
Līdz ar to platību var uzskatīt par “pieejamu” lopbarības platību šīs normas izpratnē, ja tā ir paredzēta vienīgi dzīvnieku
barošanai.
Šo interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 1254/1999 mērķi. Kā izriet no tās trīspadsmitā apsvēruma, viens no šīs regulas mērķiem
ir ierobežot liellopu gaļas ražošanas intensifikācijas tendences, kad ražotāji savā saimniecībā tur nepārtraukti pieaugošu
liellopu skaitu, nepalielinot platību, kas tādējādi nav pietiekama šo dzīvnieku barošanai.
Lai sasniegtu šo mērķi, Regulas Nr. 1254/1999 4. pants paredz, ka, lai saņemtu īpašo piemaksu, ir jāievēro šīs pašas regulas
12. pantā paredzētais ganāmpulka blīvums, kas atklāj saikni starp saimniecībā turēto dzīvnieku skaitu un šīs saimniecības
lopbarības platību, kura paredzēta to barošanai, tādējādi nodrošinot, ka šī platība ir pietiekama ar šo dzīvnieku barošanu
saistīto vajadzību apmierināšanai. Līdz ar to ražotājs, kas vēlas saņemt īpašo piemaksu, nevar izmantot attiecīgo platību
ar šo dzīvnieku barošanu nesaistītiem mērķiem.
Tādējādi pretēji Nīderlandes valdības apgalvojumiem tas, ka attiecīgajā periodā platība ir bijusi uz laiku applūdusi, principā
netraucē tai būt paredzētai vienīgi tajā turēto dzīvnieku barošanai un līdz ar to uzskatītai par “pieejamu” lopbarības platību
Regulas Nr. 1254/1999 12. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Vispār jāatzīst, ka minētās normas uzskaitījumā nav minētas
uz laiku applūdušas vai applūstošas zonas – tādas kā zemes gabali aiz dambja, kaut gan – gluži pretēji – uzskaitījumā ir ietvertas
platības, kurās pastāvīgi ir ūdens, piemēram, dīķi.
Turklāt Regulas Nr. 3887/92 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts noteic, ka “ikvienai lopbarības platībai ir jābūt pieejamai
dzīvnieku audzēšanai vismaz septiņu mēnešu periodā, sākot ar dalībvalsts noteiktu dienu laikposmā no 1. janvāra līdz 31. martam”.
No šīs normas apvienojumā ar Regulas Nr. 1254/1999 12. pantu – kas paredz ganāmpulka blīvumu, kura mērķis, kā minēts šī sprieduma
29. punktā, ir piešķirt piemaksu tikai par tajā saimniecībā turētiem dzīvniekiem, kuras platība ir pietiekama to barošanai
– izriet, ka lopbarības platība var tikt uzskatīta par “pieejamu”, ja to patiešām var izmantot attiecīgajā saimniecībā turēto
dzīvnieku barošanai vismaz septiņus mēnešus kalendārā gada laikā, skaitot no valsts tiesību aktos noteiktas dienas laikposmā
no 1. janvāra līdz 31. martam.
Pretēji Nīderlandes valdības apgalvojumiem šāda minimālā septiņu mēnešu perioda noteikšana nenozīmē, ka minētajā lopbarības
platībā nepārtraukti ir jāatrodas dzīvniekiem, lai to varētu uzskatīt par “pieejamu”.
Kā savu secinājumu 51. punktā ir atzīmējis ģenerāladvokāts – tā kā nosacījums par minimālo septiņu mēnešu periodu kalendārā
gada laikā tika izpildīts, attiecīgās platības neizmantošana uz laiku tādu iemeslu dēļ kā īslaicīga applūšana nevar ietekmēt
to, ka šī platība ir paredzēta vienīgi tajā turēto dzīvnieku barošanai. Tāpat, kā to pārliecinoši apgalvo
Schouten
, platību daļēja applūšana uz dažām dienām attiecīgajā periodā ne vienmēr ietekmē to izmantošanu par lopbarības platību.
Turklāt jāatzīmē, ka attiecīgajās normās nekādā veidā nav minēts, ka attiecīgajā periodā lopbarības platībā nepārtraukti ir
jāatrodas dzīvniekiem. Tieši tādu klimatisko parādību kā plūdi, sals vai sniegs risks platības padara uz laiku nepieejamas,
kas varēja likt Kopienu likumdevējam nepieprasīt nepārtrauktas izmantošanas periodu.
Šajā gadījumā strīdīgās platības neapšaubāmi bija applūdušas dažas dienas. Šāda īslaicīga applūšana, kuras rezultātā šīs platības
netika izmantotas, principā netraucē izpildīt nosacījumu par Regulas Nr. 3887/92 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā prasīto
laikposmu.
Šajā sakarā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, neņemot vērā šo īslaicīgo attiecīgo platību neizmantošanu, tās patiešām varēja
izmantot dzīvnieku barošanai minimālajā septiņu mēnešu periodā kalendārā gada laikā, skaitot no valsts tiesību aktos noteiktas
dienas laikposmā no 1. janvāra līdz 31. martam.
Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, uz pirmo un trešo jautājumu sniedzama šāda atbilde: Regulas Nr. 1254/1999 12. panta
2. punkta b) apakšpunkts un Regulas Nr. 3887/92 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka zemes gabals,
kas ir deklarēts kā lopbarības platība, var tikt uzskatīts par “pieejamu”, ja, no vienas puses, tas ir paredzēts vienīgi tajā
turēto dzīvnieku barošanai visa kalendārā gada laikā un, no otras puses, to patiešām varēja izmantot šo dzīvnieku barošanai
minimālajā septiņu mēnešu periodā šī paša gada laikā, skaitot no valsts tiesību aktos noteiktas dienas laikposmā no 1. janvāra
līdz 31. martam, kaut gan minētajā zemes gabalā šie dzīvnieki neatrodas nepārtraukti, piemēram, īslaicīgas applūšanas dēļ.

Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo un trešo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu atbilde nav jāsniedz.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju 12. panta 2. punkta
b) apakšpunkts un Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās
administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta sistēmām, 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka zemes gabals, kas ir deklarēts kā lopbarības platība, var tikt uzskatīts par “pieejamu”, ja,
no vienas puses, tas ir paredzēts vienīgi tajā turēto dzīvnieku barošanai visa kalendārā gada laikā un, no otras puses, to
patiešām varēja izmantot šo dzīvnieku barošanai minimālajā septiņu mēnešu periodā šī paša gada laikā, skaitot no valsts tiesību
aktos noteiktas dienas laikposmā no 1. janvāra līdz 31. martam, kaut gan minētajā zemes gabalā šie dzīvnieki neatrodas nepārtraukti,
piemēram, īslaicīgas applūšanas dēļ.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.