CELEX: 61992CJ0020
Likabehandling
Frihet att tillhandahålla tjänster
Testamentsexekutor

1 Genom beslut av den 11 december 1991, som inkom till domstolen den 24 januari 1992, har Landgericht Hamburg, i enlighet med artikel 177 i EEG-fördraget, ställt frågor angående artiklarna 7.1 och 59 i detta fördrag.
2 Frågorna har uppkommit inom ramen för en talan som Anthony Hubbard har väckt mot Peter Hamburger för att utverka ett bemyndigande att ta egendom i besittning som ingår i ett dödsbo.
3 Anthony Hubbard, en engelsk "solicitor", som agerar i egenskap av testamentsexekutor enligt engelsk rätt, har vid Landgericht Hamburg begärt bemyndigande att ta egendom i besittning som ingår i ett dödsbo och som finns i Förbundsrepubliken Tyskland. Svaranden, Peter Hamburger, yrkade då att säkerhet skulle ställas för rättegångskostnaderna enligt artikel 110.1 första meningen i Zivilprozeßordnung (lag om rättegång i tvistemål).
4 Enligt den bestämmelsen skall utländska medborgare som uppträder som kärande i en talan vid tysk domstol på begäran av svaranden ställa säkerhet för rättegångskostnader och advokatarvoden. Enligt artikel 110.2.1 gäller dock inte denna skyldighet när käranden är medborgare i en stat som inte kräver en sådan säkerhet av tyska medborgare.
5 Artikel 14 i den tysk-brittiska konventionen om rättsliga förfaranden, av den 20 mars 1928 som åter trädde i kraft den 1 januari 1953 (BGBl. 1953, II, s. 116), föreskriver att fördragsslutande parts medborgare endast är befriade från att ställa säkerhet för rättegångskostnader på den andra fördragsslutande partens område om de är bosatta där. Den europeiska konventionen om bosättning, som undertecknades i Paris den 13 december 1955 (BGBl. 1959, II, s. 998), undantar alla medborgare i de fördragsslutande staterna från kravet att ställa säkerhet för rättegångskostnader, förutsatt att de har hemvist eller är stadigvarande bosatta i en av de fördragsslutande staterna. Denna regel är dock inte tillämplig på medborgare i stater som har gjort en reservation enligt artikel 27 i den konventionen, vilket är fallet med Förenade kungariket.
6 På grund av den reservationen omfattas inte Anthony Hubbard av undantaget i Pariskonventionen. Eftersom han inte är bosatt i Tyskland, kan han inte heller åberopa den bilaterala tysk-brittiska konventionen.
7 Landgericht Hamburg, som bedömde att utgången av tvisten berodde på tolkningen av gemenskapsrätten, har ställt följande tolkningsfrågor till domstolen:
"1.  Strider det mot de rättigheter som följer av gemenskapsrätten - närmare bestämt friheten att tillhandahålla tjänster - när den tyska domstolen med stöd av artikel 110.1 första meningen i Zivilprozeßordnung (lag om rättegång i tvistemål) på begäran av svaranden ålägger en brittisk jurist, som verkar i Tyskland i egenskap av testamentsexekutor enligt engelsk rätt (executor) och som genom att väcka talan i eget namn vid en tysk domstol begär bemyndigande att ta egendom som ingår i ett dödsbo i besittning, att ställa säkerhet för rättegångskostnaderna då detta beslut medför att svaranden inte behöver inge svaromål förrän säkerheten har ställts?
2.  Är det av särskild betydelse för tillämpningen av EEG-fördraget att frågan om säkerhet för rättegångskostnader i förfaranden i tyska domstolar med brittiska kärande som varken har hemvist eller fast egendom i Förbundsrepubliken Tyskland har reglerats dels i artikel 14 i den tysk-brittiska konventionen om rättsliga förfaranden av den 20 mars 1928 (BGBl. II, s. 623), som åter trädde i kraft den 1 januari 1953 (BGBl. II, s. 116), dels i artikel 9 i den europeiska konventionen om bosättning, undertecknad i Paris den 13 december 1955 (BGBl. 1959 II, s. 998)?
3.  Innebär de omständigheter som anges i fråga 1 överträdelse av artikel 7 första stycket i EEG-fördraget?
4.  Innebär det förhållandet att kärandens talan, enligt dennes utsago, i materiellt hänseende eventuellt även skulle kunna falla under arvsrätten en begränsning, av betydelse för denna tvist, av tillämpningsområdet för EEG-fördraget eller andra bestämmelser i gemenskapsrätten?"
8 För en utförligare redogörelse för den rättsliga ramen, omständigheterna i tvisten vid den nationella domstolen, rättegångens förlopp och de till domstolen ingivna yttrandena hänvisas till referentens rapport. Handlingarna i målet i dessa delar återges i det följande endast i den mån domstolens argumentation kräver det.
Den första och den tredje frågan
9 Den första och den tredje frågan går i huvudsak ut på att få fastställt huruvida artiklarna 7 första stycket, 59 och 60 i fördraget utgör hinder för att en medlemsstat ålägger en yrkesutövare, som är etablerad i en annan medlemsstat och som väcker talan vid en av dess domstolar, att ställa säkerhet för rättegångskostnaderna enbart på grund av att yrkesutövaren är medborgare i en annan medlemsstat.
10 Det skall inledningsvis påpekas att principen om förbud mot diskriminering enligt artikel 7 i fördraget gäller "inom detta fördrags tillämpningsområde" och "utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget". Genom det sistnämnda uttrycket hänvisar artikel 7 särskilt till andra bestämmelser i fördraget som genomför den allmänna princip som den artikeln fastställer i särskilda situationer. Detta gäller bland annat bestämmelserna om frihet att tillhandahålla tjänster (se dom av den 2 februari 1989 i mål 186/87 Cowan, Rec. s. 195).
11 För att besvara dessa frågor bör det först undersökas om den verksamhet som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, då den som tillhandahåller tjänsten och mottagaren är etablerade i samma medlemsstat, men tillhandahållandet av tjänsten utförs i en annan medlemsstat, omfattas av tillämpningsområdet för artiklarna 59 och 60 i fördraget.
12 I det hänseendet skall det noteras att domstolen i de s.k. turistguide-domarna av den 26 februari 1991 i mål C-154/89 Kommissionen mot Frankrike, Rec. s. I-659, punkt 10, i mål C-180/89 Kommissionen mot Italien, Rec. s. I-709, punkt 9, och i mål C-198/89 Kommissionen mot Grekland, Rec. s. I-727, punkt 10, fastslog att bestämmelserna i artikel 59 i fördraget är tillämpliga i samtliga fall då den som tillhandahåller tjänster erbjuder sina tjänster på territoriet i en annan medlemsstat än den där han är etablerad, oavsett på vilken plats mottagarna av dessa tjänster är etablerade.
13 När en sådan tjänst tillhandahålls av en yrkesutövare och därmed normalt mot ersättning, enligt kravet i artikel 60 i fördraget, är den princip om likabehandling som fastställs i artikel 59 tillämplig.
14 Det skall således fastslås att den omständigheten att en medlemsstat ålägger en medborgare från en annan medlemsstat, som i egenskap av testamentsexekutor har väckt talan vid en av dess domstolar, att ställa säkerhet för rättegångskostnaderna, medan sådana krav inte gäller för landets egna medborgare, utgör en diskriminering på grund av nationalitet som är förbjuden enligt artiklarna 59 och 60.
15 Svaret på den första och den tredje frågan måste därför bli att artiklarna 59 och 60 skall tolkas så att de utgör hinder för att en medlemsstat ålägger en yrkesutövare, som är etablerad i en annan medlemsstat och som väcker talan vid en av dess domstolar, att ställa säkerhet för rättegångskostnaderna enbart på grund av att den yrkesutövaren är medborgare i en annan medlemsstat.
Den andra frågan
16 Den andra frågan går ut på att få fastställt om det kan ha betydelse för tillämpningen av fördraget att det finns internationella konventioner grundade på ömsesidighetsprincipen som i vissa fall föreskriver undantag från kravet på att ställa den omtvistade säkerheten.
17 På den frågan är det tillräckligt att svara att enligt fast rättspraxis kan den rätt till likabehandling som fastställs i gemenskapsrätten inte göras beroende av att medlemsstaterna har ingått avtal om ömsesidighet (se dom av den 22 juni 1972 i mål 1/72 Frilli, Rec. s. 457, och dom av den 2 februari 1989 i mål 186/87 Cowan, Rec. s. 195).
Den fjärde frågan
18 Den sista frågan går i huvudsak ut på att utröna om det förhållandet att tvisten i materiellt hänseende faller under arvsrätten gör det tillåtet att inte tillämpa fördraget.
19 Det skall i detta hänseende erinras om att domstolen, i domen av den 21 mars 1972 i mål 82/71 Sail, Rec. s. 119, punkt 5, har fastslagit att gemenskapsrätten inte får ha olika verkan på de olika nationella rättsområden som den kan inverka på. Det nationella rättsområde som påverkas i förevarande fall är inte det som tvisten faller under i materiellt hänseende, utan den nationella processrätten.
20 Svaret på denna fråga är således att den omständigheten att en tvist i materiellt hänseende faller under arvsrätten gör det inte tillåtet att i förhållande till en yrkesutövare som har ansvar för målet låta bli att tillämpa den i gemenskapsrätten fastställda rätten till frihet att tillhandahålla tjänster.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
21 De kostnader som har förorsakats Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
-angående de frågor som genom beslut av den 11 december 1991 förts vidare av Landgericht Hamburg - följande dom:
1)  Artiklarna 59 och 60 i fördraget skall tolkas så att de utgör hinder för att en medlemsstat ålägger en yrkesutövare, som är etablerad i en annan medlemsstat och som väcker talan vid en av dess domstolar, att ställa säkerhet för rättegångskostnaderna enbart på grund av att den yrkesutövaren är medborgare i en annan medlemsstat.
2)  Den rätt till likabehandling som fastställs i gemenskapsrätten kan inte göras beroende av att internationella avtal har ingåtts mellan medlemsstaterna.
3)  Den omständigheten att tvisten i materiellt hänseende faller under arvsrätten gör det inte tillåtet att i förhållande till en yrkesutövare som har ansvar för målet låta bli att tillämpa den i gemenskapsrätten fastställda rätten till frihet att tillhandahålla tjänster.