CELEX: 62005TJ0450
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Automašīnu izplatīšana
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Paralēla eksporta no Nīderlandes ierobežojums
Koncesionāru atlīdzības sistēma un spiediens uz tiem
Vienošanās ar pret konkurenci vērstu mērķi
Naudas sodi
Pārkāpuma smagums un ilgums

Prāvas priekšvēsture
Automobiles Peugeot SA
(turpmāk tekstā — “
AP
”) ir automobiļu ražotājs, kas ir holdinga sabiedrībai
Peugeot SA
pilnībā piederoša meitas sabiedrība.
AP
izstrādā, ražo un izplata
Peugeot
markas automašīnas.
Peugeot Nederland NV
(turpmāk tekstā — “
PNE
”), kas ir
AP
pilnībā piederoša meitas sabiedrība, organizē un uztur
Peugeot
produktu un pakalpojumu izplatīšanas tīklu Nīderlandē.
PNE
darbība aptver jaunu
Peugeot
markas automašīnu, rezerves detaļu, piederumu un ar tām saistīto iekārtu importu, eksportu un izplatīšanu un pēcpārdošanas pakalpojumu sniegšanu.
Peugeot
produktu un pakalpojumu izplatīšanas tīklu Nīderlandē veido koncesionāri, kas ir neatkarīgas sabiedrības, kurām ir koncesijas līgumi ar
PNE
, kā arī tālākpārdevēji aģenti, kuri ir līgumiski saistīti ar koncesionāriem.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland
(turpmāk tekstā — “
VPDN
”) ir
Peugeot
markas koncesionāru un aģentu asociācija Nīderlandē.
1997. un 1998. gadā Eiropas Kopienu Komisija saistībā ar trīs sūdzībām ieguva informāciju, ka
AP
sadarbībā ar
PNE
(turpmāk tekstā un apskatītas kopā — “prasītājas”) esot piemērojušas pasākumus, kas bija vērsti, lai ierobežotu paralēlo eksportu no Nīderlandes uz citām dalībvalstīm, pārkāpjot EKL 81. panta 1. punktu.
1999. gada 10. septembrī un Komisija pieņēma lēmumus veikt pārbaudes saskaņā ar Padomes Regulu Nr. 17, Pirmo Regulu par [EKL 81]. un [82]. panta īstenošanu (
OV 1962, 13, 204. lpp.
). Šīs pārbaudes tika veiktas attiecīgi un un un .
Ar 2004. gada 29. aprīļa vēstuli Komisija nosūtīja prasītājām paziņojumu par iebildumiem.
Ar 2004. gada 30. jūlija vēstuli
AP
atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem.
Ar 2004. gada 17. novembra vēstulēm Komisija nosūtīja
Peugeot
koncesionāriem Nīderlandē informācijas pieprasījumus saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā, 18. pantu (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), un šie pieprasījumi bija vērsti uz to, lai noskaidrotu noteiktu apgalvojumu, kas izklāstīti atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, pamatotību.
Ar 2005. gada 26. maija vēstuli Komisija izklāstīja
AP
faktiskos apstākļus, kas izriet no šiem informācijas pieprasījumiem.
Ar 2005. gada 27. jūnija vēstuli
AP
atbildēja uz vēstuli.
2005. gada 5. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2005) 3683, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (lietas F-2/36.623/36.820/37.275 —
SEP
u.c./
Automobiles Peugeot SA
), kas tika paziņots
AP
ar vēstuli. Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV L 173, 20. lpp.
).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka prasītājas, vienojoties ar koncesionāriem, kas ir
Peugeot
tīkla dalībnieki Nīderlandē, pārkāpa EKL 81. panta 1. punktu, īstenojot pasākumus, kas vērsti, lai ierobežotu automašīnu paralēlo importu no Nīderlandes, kuras paredzētas gala patērētājiem citās dalībvalstīs (apstrīdētā lēmuma 136. apsvērums un 1. pants).
Vispirms Komisija konstatēja, ka pastāv atlīdzības sistēma, kas izveidota ar apkārtrakstu palīdzību laikposmā no 1997. līdz 2003. gadam un saskaņā ar kuru ir paredzēts koncesionāriem, kuri pietuvojas savam pārdošanas mērķim vai pat pārsniedz to, maksāt bonusu par katru Nīderlandē reģistrētas automašīnas pārdošanu, izņemot, pēc Komisijas domām, par eksportam veiktajām pārdošanām (apstrīdētā lēmuma 23.–51. apsvērums).
Komisija, atbildot uz
AP
iebildumu, saskaņā ar kuru šajos apkārtrakstos pēc 1997. gada vairs nebija norādes uz reģistrāciju Nīderlandē, bet vienīgi uz “dzeltenās numura zīmes” vai “pelēkās numura zīmes” reģistrācijām, kas bija paredzētas, lai neatkarīgi no reģistrācijas vietas nošķirtu privātpersonu transportlīdzekļu reģistrāciju no kravas transportlīdzekļu reģistrācijas, uzskatīja, ka atlīdzības sistēmā pēc 1997. gada tika turpināts nemaksāt bonusu saistībā ar eksportu (apstrīdētā lēmuma 52.–59. apsvērums).
Pēc tam Komisija izklāstīja, ka prasītājas ne tikai bija izveidojušas aprakstīto atlīdzības sistēmu, bet arī bija izdarījušas spiedienu uz Nīderlandes koncesionāriem, lai ierobežotu pārdošanu eksportam (apstrīdētā lēmuma 73. punkts).
Saistībā ar šo spiedienu Komisija, pirmkārt, identificēja iniciatīvas, kuru mērķis bija vērst koncesionāru uzmanību uz nepieciešamību ierobežot eksportu (apstrīdētā lēmuma 74.–76. un 125. apsvērums), otrkārt, tiešu spiedienu uz konkrētiem koncesionāriem (apstrīdētā lēmuma 77. un 78., 126. un 127. apsvērums), treškārt, draudus ierobežot visvairāk eksportētos modeļus (apstrīdētā lēmuma 79.–81. un 128. apsvērums) un, ceturtkārt, piegādes ierobežojumus (apstrīdētā lēmuma 82.–85. un 128. apsvērums).
Komisija, balstoties uz Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūru, kas izstrādāta paralēlā eksporta ierobežojumu automobiļu izplatīšanas nozares jomā (apstrīdētā lēmuma 102.–104. apsvērums), uzskatīja, ka prasītāju īstenotie pasākumi, kuros tika ietverta atlīdzības un spiediena sistēma, bija saskaņā ar to mērķi konkurenci deformējoši pasākumi (skat. attiecīgi apstrīdētā lēmuma 105.–123. un 124.–129. apsvērumu).
Saistībā ar vienoto gribu, kas ir nepieciešama, lai konstatētu vienošanos EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, Komisija uzskatīja, ka šie pasākumi nebija vienpusēja rīcība no prasītāju puses, bet ka tie bija iekļauti līgumiskajās attiecībās ar koncesionāriem (apstrīdētā lēmuma 89. apsvērums).
Tādējādi vispirms saistībā ar atlīdzības sistēmu Komisija uzskatīja, ka koncesionāru piekrišana izrietēja no fakta, ka tie šīs sistēmas ietvaros turpināja pirkt transportlīdzekļus no
PNE
(apstrīdētā lēmuma 95. punkts). Komisija arī izvirzīja kā piemēru to, ka pastāvēja kontroles un
a posteriori
sankcionēšanas sistēma (apstrīdētā lēmuma 96. apsvērums), un faktu, ka atlīdzības sistēma tika izveidota pēc ilgām sarunām ar
VPDN
, kuru mērķis bija panākt Nīderlandes tīkla dalībnieku pakļaušanos prasītāju komerciālajiem nosacījumiem un kuras vismaz padarīja
PNE
nostāju pārskatāmāku (apstrīdētā lēmuma 97. un 98. apsvērums). Komisija uzskata, ka apstāklis, ka no 2000. gada prasītājas pieprasīja, lai koncesionāri tieši izteiktu visus iespējamos iebildumus pret atlīdzības sistēmu, ir vienīgi tieša izpausme piedāvājumam noslēgt vienošanos, kas jau bija radījis faktisku vienoto gribu no 1997. gada (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).
Saistībā ar spiedienu Komisija uzskatīja, ka ar prasītāju aicinājumu koncesionāriem, kura mērķis bija nodrošināt, ka koncesionāru eksporta darbībām ir izņēmuma raksturs, tika principā panākta pakļaušanās no visu tīkla dalībnieku puses, paredzot noteiktu iejaukšanos, ar kuru ražotājs varēja uzturēt tādējādi noteikto disciplīnu (apstrīdētā lēmuma 100. apsvērums
in fine
). Tā uzskatīja, ka spiediens uz koncesionāriem, lai ierobežotu paralēlo importu, tādējādi bija neatņemama sastāvdaļa izplatīšanas līgumiem, kas noslēgti starp prasītājām un Nīderlandes tīkla dalībniekiem (apstrīdētā lēmuma 101. apsvērums).
Komisija, būtībā norādījusi, ka nav jāņem vērā līguma konkrētā iedarbība, jo tā mērķis ir ierobežot konkurenci (apstrīdētā lēmuma 130. apsvērums), tomēr izvērtēja šo iedarbību, nošķirot atlīdzības sistēmu (apstrīdētā lēmuma 131.–134. apsvērums) un spiedienu (apstrīdētā lēmuma 135. apsvērums). Tā secināja, ka stratēģijai, kuru pieņēma prasītājas un kuru tās īstenoja ar koncesionāru vienošanos, kā arī katram pasākumam, no kura tā sastāvēja, bija ne tikai mērķis ierobežot konkurenci, bet arī konkurenci ierobežojoša iedarbība EKL 81. panta 1. punkta nozīmē (apstrīdētā lēmuma 136. apsvērums).
Komisija arī izvērtēja Kopienas iekšējās tirdzniecības ietekmēšanu (apstrīdētā lēmuma 137. un 138. apsvērums) un uzskatīja, ka EKL 81. panta 3. punktā paredzētā atruna, ņemot vērā šīs tiesību normas 1. punktā izklāstīto aizliegumu, nebija piemērojama šajā lietā, it īpaši ņemot vērā to, ka atlīdzības sistēma ir pretrunā Komisijas 1995. gada 28. jūnija Regulas (EK) Nr. 1475/95 par [EKL 81]. panta 3. punkta piemērošanu dažām mehānisko transportlīdzekļu izplatīšanas un apkalpošanas līgumu kategorijām (
OV L 145, 25. lpp.
) (apstrīdētā lēmuma 139.–148. apsvērums) 6. panta 1. punkta 8) apakšpunktam, kurā ir noteikts, ka “atbrīvojums nav piemērojams [..], ja piegādātājs bez objektīva pamatojuma piešķir izplatītājiem atlīdzību, kas tiek aprēķināta atkarībā no tālāk pārdoto mehānisko transportlīdzekļu galamērķa vai no pircēja dzīvesvietas” [neoficiāls tulkojums]. Komisija arī izvērtēja jautājumus par pārkāpumu ilgumu (apstrīdētā lēmuma 149.–153. apsvērums), par apstrīdētā lēmuma adresātiem (apstrīdētā lēmuma 155. un 156. apsvērums) un par naudas soda uzlikšanu (apstrīdētā lēmuma 157.–181. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija secināja, ka pastāv ļoti smags pārkāpums, kurš pamato sākuma naudas soda summas noteikšanu EUR 30 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 163.–173. apsvērums), un sešu gadu un deviņu mēnešu ilgums pamato papildu naudas soda summas noteikšanu 10% apmērā par katru pārkāpuma gadu un 5% apmērā par katru pagājušo semestri (apstrīdētā lēmuma 174.–178. apsvērums).
Apstrīdētajā lēmumā ir šādas tiesību normas:
“1. pants
[
AP
] un tā meitas sabiedrība [
PNE
] pārkāpa [EKL] 81. panta 1. punktu, personiski vai ar pilnvarotu personu starpniecību noslēdzot ar
Peugeot
izplatīšanas tīkla izplatītājiem Nīderlandē līgumus, kuru uzdevums un mērķis bija kavēt pārdošanu gala pircējiem citās dalībvalstīs. Pārkāpums sākās 1997. gada janvāra sākumā un turpinājās līdz 2003. gada septembra beigām.
2. pants
Ja tas vēl nav novērsts, 1. pantā minētajām sabiedrībām jānovērš minētajā pantā konstatētais pārkāpums. Turpmāk šīm sabiedrībām jāatturas no tādu pasākumu īstenošanas, kas pieļauj pārkāpumu vai kuru mērķis un sekas ir pielīdzināmas konkrētajam pārkāpumam.
3. pants
[
AP
] un tā meitas sabiedrībai [
PNE
], kuri ir solidāri atbildīgi, piemērota soda nauda 49,5 miljonu euro apmērā par 1. pantā minēto pārkāpumu.
[..]”
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 21. decembrī, prasītājas cēla šo prasību.
Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
pakārtoti, grozīt apstrīdētā lēmuma 3. pantu, samazinot naudas soda apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Lai pamatotu šo prasību, prasītājas izvirza piecus pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka nepastāv vienošanās EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka koncesionāru atlīdzības un spiediena sistēmai nav konkurenci deformējoša mērķa. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka tika kļūdaini izvērtēta apgalvotās konkurenci deformējošās vienošanās iedarbība. Piektais pamats, ar kuru tiek apgalvots Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta un Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTKL 65. panta 5. punktu, pārkāpums (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
; turpmāk tekstā — “pamatnostādnes”), ir vērsts uz to, lai tiktu samazināta naudas soda summa.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē otrais atcelšanas pamats, ar kuru tiek apgalvots, ka atlīdzības un spiediena sistēmai nav konkurenci deformējoša mērķa.
1.
Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka atlīdzības un spiediena sistēmai nav konkurenci deformējoša mērķa
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka, ņemot vērā to apsvērumus par 1997. gadu, koncesionāru atlīdzības sistēmai nebija konkurenci deformējoša mērķa, bet gan vienīgi mērķis attīstīt
PNE
tirgus daļas Nīderlandē.
Apkārtraksti, kas adresēti koncesionāriem, saistībā ar šo sistēmu nekādā veidā neļauj pieņemt, ka šai sistēmai bija kaut vai sekundārs mērķis ierobežot eksportu, bet tie atspoguļo vienīgi vēlmi attīstīt
Peugeot
marku Nīderlandē. Šajos apkārtrakstos nav ietverts formulējums, kas var ierobežot eksportu. Kaut arī ir taisnība, ka apkārtrakstos saistībā ar 1997. gadu tika ietverts formulējums, kas attiecas uz jaunu transportlīdzekļu reģistrāciju Nīderlandes tirgū, šis formulējums netika iekļauts vēlākajos apkārtrakstos, kuri bija neitrāli saistībā ar eksporta jautājumu. Nebija nekāda iemesla atsauci, kas izmantota apkārtrakstos saistībā ar “reģistrācijām” vai pat “dzeltenajām numura zīmēm” vai “pelēkajām numura zīmēm”, attiecināt vienīgi uz pārdošanu Nīderlandes teritorijā.
PNE
veica bonusa maksājumus par eksportētajiem transporta līdzekļiem, ja to bija lūdzis koncesionārs, un vairāki koncesionāri apstiprināja, ka tie zināja par bonusa maksājumu iespēju saistībā ar eksportu, ja tie iesniedz apliecinājumus par reģistrāciju gala klienta vārdā. Citi koncesionāri bija izrādījuši intereses trūkumu saistībā ar bonusa maksājumiem par eksportu, un citi bija negodprātīgi savās atbildēs uz Komisijas jautājumiem. Katrā ziņā koncesionāru atbilžu uz Komisijas jautājumiem daudzveidība ir pietiekama, lai, ņemot vērā daudz sarežģītāku faktisko situāciju, apstrīdētu Komisijas sasteigti veiktos secinājumus.
Informātikas sistēma
DIALOG
, kuru izmantoja koncesionāri un prasītājas transportlīdzekļu pasūtījumu veikšanai un pārvaldībai, un informātikas sistēma
RDC
, ar kuru prasītājām tika sniegta detalizēta informācija par visiem
Peugeot
markas transportlīdzekļiem, kas pārdoti Nīderlandē (skat. apstrīdētā lēmuma 60.–72. apsvērumu), ir neitrāli līdzekļi, kuriem ir pārvaldības un finanšu mērķi, un nevis līdzekļi, kas paredzēti eksporta plūsmas kontrolēšanai un ierobežošanai.
Tas, ka Nīderlandes koncesionāriem tika nepienācīgā apjomā piegādāti transportlīdzekļi, neizrietēja no
PNE
gribas ierobežot eksportu, bet bija fenomens, kas skāra visu Eiropu, un Nīderlandes apgāde ar transportlīdzekļiem vienmēr, ar vienu izņēmumu, bija ievērojami lielāka par paredzētajiem budžetiem. Apgādes trūkuma fenomens pēc savas būtības nebija saistīts ar atlīdzības sistēmu un neļāva Komisijai uzskatīt, ka šādas sistēmas mērķis bija eksporta ierobežošana.
Komisija nepamatoti uzskatīja, ka spiediens, kas bija vienkāršas pārdomas vai paziņojumi, iesākumā bieži vien nenāca no pašas
PNE
.
PNE
netika mēģinājusi ierobežot eksportu, bet vienīgi tika atgādinājusi koncesionāriem noteikumus par pārdošanu pilnvarotajām personām.
Komisija norāda, ka šajā lietā nav runa par pārdošanas mērķu noteikšanu attiecīgajā teritorijā, bet gan par pārdošanas eksportam izslēgšanu no bonusa piešķiršanas. Tas, kas varētu tikt atzīts no konkurences tiesību viedokļa, būtu koncesionāru stimulēšana palielināt reklāmas adresātu apjomu to attiecīgajās līgumiskajās teritorijās, bet nevis reklāmas adresātu apjomu valsts teritorijā.
Šķiet, prasītājas atzīst, ka 1997. gada cirkulārā bija paredzēts piemērot bonusu tikai saistībā ar reģistrācijām Nīderlandē. Apgalvojums, saskaņā ar kuru bonusa vienīgais mērķis bija attīstīt tirgus daļas, nevar tikt pamatots. Ierobežojošais mērķis, kas izriet no eksporta izslēgšanas no bonusa piešķiršanas, sagrauj jebkuru visu citu iespējami leģitīmo šīs sistēmas mērķu nozīmi.
Saistībā ar apkārtrakstiem, kas attiecas uz 1998.–2003. gadu, Komisija nevar iedomāties, kā formulējumi “dzeltenas numura zīmes” un “pelēkas numura zīmes” varētu tikt saprasti citādāk kā apzīmējoši reģistrāciju Nīderlandē. Šie apkārtraksti nevar tikt uztverti kā tādi, kas ir neitrāli formulēti. Apstrīdētajā lēmumā netiek noklusēts fakts, ka bonuss varēja tikt pārskaitīts koncesionāriem eksportētājiem, kas bija iesnieguši speciālu lūgumu, bet tas nenozīmē, ka šiem apkārtrakstiem nebija ierobežojošs mērķis, jo lielākā daļa koncesionāru nekad nebija iesnieguši šādus lūgumus. Komisija uzskata, ka
PNE
, kurai bija jāapzinās bonusu izslēgšanas saistībā ar eksportu prettiesiskums, pilnībā varēja uzskatīt par saprātīgu apmierināt retos lūgumus par bonusu saistībā ar eksportu. Komisijas nostāju apstiprina atbildes, kas tika saņemtas no koncesionāriem, kuri bija ieguldījuši eksporta attīstībā attiecīgajā periodā, un prasītājām neizdodas šo nostāju atspēkot.
Komisija uzskata, ka saistībā ar informātikas instrumentiem
DIALOG
un
RDC
apgalvotais fakts, ka tie tika izmantoti ar finanšu mērķi, neizslēdz, kā tas ir šajā lietā, ka tie tika izmatoti eksporta identificēšanai un kontrolēšanai (apstrīdētā lēmuma 122. apsvērums).
Saistībā ar nepienācīgā apjoma piegādēm ir jānorāda, ka prasītājas nepareizi saprot apstrīdēto lēmumu. Šajā lēmumā Komisija tām nepārmet, ka tās izraisīja nepienācīga apjoma piegādes, lai ierobežotu eksportu, bet vienīgi konstatēja, ka šīs nepienācīgā apjoma piegādes pastiprināja atlīdzības sistēmas ietekmi. Papildus nepienācīga apjoma piegādēm ir jāuzsver, ka tika izteikti noteikti draudi par ierobežošanu saistībā ar pārdošanu eksportam.
Saistībā ar spiedienu ir skaidrs, ka tā mērķis ir demotivēt eksportēšanu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Atlīdzības sistēmas konkurenci deformējošais mērķis
Jāatgādina, ka, lai uz vienošanos attiektos EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, “tās mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū”. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šī nosacījuma alternatīvais raksturs, uz ko norāda saikļa “vai” lietojums, liek vispirms ņemt vērā vienošanās mērķi, ievērojot ekonomisko kontekstu, kurā tas ir piemērojams. Tomēr gadījumos, kad šīs vienošanās noteikumu analīze neatklāj pietiekamu kaitējuma konkurencei pakāpi, ir jāpārbauda tās sekas un, lai uz to attiektos aizliegums, jābūt izpildītam nosacījumu kopumam, no kuriem izriet, ka konkurence ievērojamā veidā ir tikusi nepieļauta, ierobežota vai izkropļota (Tiesas 1966. gada 30. jūnija spriedums lietā 56/65
LTM
,
Recueil
, 337., 359. lpp., un spriedums lietā
C-209/07
Beef Industry Development Society
un
Barry Brothers
, Krājums, I-8637. lpp.
, 15. punkts).
Lai novērtētu, vai vienošanās ir aizliegta ar EKL 81. panta 1. punktu, tās konkrēto seku vērā ņemšana tātad ir lieka, ja ir redzams, ka tās mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū (1966. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās 56/64 un 58/64
Consten
un
Grundig
/Komisija,
Recueil
, 429., 496. lpp., kā arī spriedums lietā
C-105/04 P
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, Krājums, I-8725. lpp.
, 125. punkts). Šis novērtējums jāveic, ņemot vērā vienošanās saturu, kā arī tās ekonomisko kontekstu ( spriedums apvienotajās lietās
29/83 un 30/83
CRAM
un
Rheinzink
/Komisija,
Recueil
, 1679. lpp.
, 26. punkts, kā arī spriedums lietā
C-551/03 P
General Motors
/Komisija, Krājums, I-3173. lpp.
, 66. punkts, un iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā
Beef Industry Development Society
un
Barry Brothers
, 16. punkts).
Atšķirība starp “pārkāpumiem pēc būtības” un “pārkāpumiem seku rezultātā” ir saistīta ar apstākli, ka noteiktu veidu vienošanās starp uzņēmumiem jau pēc to rakstura var tikt uzskatītas par normālai konkurences funkcionēšanai kaitējošām (iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā
Beef Industry Development Society
un
Barry Brothers
, 17. punkts).
No judikatūras izriet, ka vienošanās izplatīšanas jomā ietver ierobežojošu mērķi EKL 81. panta izpratnē tad, ja tā skaidri parāda vēlēšanos regulēt eksporta pārdošanu mazāk labvēlīgā veidā nekā pārdošanu valsts ietvaros un tādējādi izraisa attiecīgā tirgus sadalīšanu (skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā
General Motors
/Komisija, 67. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā
C-338/00 P
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, I-9189. lpp.
, 44. un 49. punkts).
Šādu mērķi var sasniegt, ne tikai balstoties uz tiešiem eksporta ierobežojumiem, bet arī ar netiešiem pasākumiem, tādiem kā pārdošanas eksportam izslēgšana no prēmiju sistēmas, ciktāl tie ietekmē šo darījumu ekonomiskos nosacījumus (iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā
General Motors
/Komisija, 68. punkts).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija, kas tika tieši norādījusi uz iepriekš minēto judikatūru (apstrīdētā lēmuma 102.–104. apsvērums) un atgādinājusi, ka “[šajā] judikatūrā [..], kā arī tās praksē [..] pasākumi, kuri ir vērsti, lai ierobežotu automašīnu paralēlo importu, tiek skaidri kvalificēti par ierobežojumiem pēc būtības” (apstrīdētā lēmuma 102. apsvērums), uzskatīja, ka bonusu sistēmas, kas tika īstenota laikposmā no 1997. gada līdz 2003. gadam, mērķis bija stimulēt koncesionārus atteikties no pārdošanas, kas būtu bijusi iespējama, ja tie būtu saņēmuši papildu maržu, ko sniedz bonuss (apstrīdētā lēmuma 110. apsvērums), un šīs sistēmas kā tādas mērķis bija ierobežot konkurenci EKL 81. panta 1. punkta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 123. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka, neskatoties uz prasītāju iebildumiem, šis Komisijas secinājums ir pareizs.
Laikposmā no 1997. gada līdz 2003. gadam ir jānošķir apstrīdētā lēmuma mērķis saistībā ar, no vienas puses, 1997. gadu un saistībā ar, no otras puses, 1998.–2003. gadu.
Saistībā ar 1997. gadu, sakarā ar kuru prasītāju apkārtrakstos par atlīdzības sistēmu tika tieši norādīts uz reģistrāciju Nīderlandes teritorijā, prasītājas, kaut arī tās lūdz pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu, īpaši neapstrīd faktu, ka šajā gadā spēkā esošajā bonusu sistēmā bija paredzēts atalgot koncesionārus saskaņā ar reģistrācijām Nīderlandē, ka šī sistēma tādējādi izslēdza pārdošanu eksportam no prēmiju sistēmas un ka tādēļ tā varēja būt pretrunā konkurences noteikumiem.
Šādas nopietnas apstrīdēšanas neesamība gan saistībā ar atlīdzības sistēmas konkrētajiem noteikumiem 1997. gadā, gan saistībā ar tās objektīvi konkurenci deformējošo raksturu vairākkārt atklājas prasītāju Pirmās instances tiesai iesniegtajos procesuālajos dokumentos, kurās tās faktiski izklāsta argumentus par laikposmu no 1998. līdz 2003. gadam.
Tādējādi prasītājas norāda, ka “no 1998. gada apkārtrakstos vairs nebija apstrīdētā formulējuma”, ka, “lai gan varēja šķist, ka 1997. gada apkārtrakstos bija apstrīdētais formulējums, tas netika iekļauts saistībā ar 1998. gadu” vai ka “apkārtrakstos, kuros ir noteikts bonuss, nav nekāda formulējuma, kas izslēgtu bonusa maksāšanu par eksportu, izņemot apstrīdēto formulējumu 1997. gada apkārtrakstā, kas tika izlabots 1998. gadā”. Tās “izvirza, ka atlīdzības sistēmai nav konkurenci deformējoša mērķa (izņemot apsvērumus saistībā ar 1997. gadu”. Tās atzīst, ka “ir taisnība, ka 1997. gada atlīdzības sistēmā bija iekļauts formulējums, kas attiecās uz jaunu transportlīdzekļu [reģistrāciju] Nīderlandes tirgū”. Tās “apstrīd, ka
PNE
atlīdzības sistēmai Nīderlandē laikposmā no 1998. līdz 2003. gadam bija konkurenci deformējošs raksturs”. Apstrīdot pārkāpuma ilgumu, prasītājas saistībā ar atlīdzības sistēmu norāda, ka “Komisijas izvirzītie pierādījumi [..] nepierāda [to] piedalīšanos [..] EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumā laikposmā no 1998. gada līdz 2003. gada septembrim”. Prasītājas, uzskatot, ka “ir pierādījušas [..], ka norāde uz Nīderlandi atlīdzības sistēmā saistībā ar 1997. gadu tika atcelta no 1998. gada”, apgalvo, ka “līdz ar to Komisija pieļauj kļūdu [..] saistībā ar pārkāpumu ilgumu tiktāl, ciktāl pastāv vienošanās EKL 81. panta 1. punkta nozīmē”.
Papildus tam prasītājas savai aizstāvībai apgalvo, ka atlīdzības sistēma neizriet no to nodoma deformēt konkurenci, bet vienīgi no vēlēšanās stimulēt Nīderlandes koncesionārus labāk izmantot to attiecīgās līgumiskās teritorijas, lai palielinātu
Peugeot
tirgus daļas Nīderlandē.
Tomēr papildus faktam — kā to būtībā norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 142. apsvērumā —, ka šis arguments slikti sasaucas ar faktu, ka tiesības uz bonusu netika piešķirtas, pamatojoties vienīgi uz pārdošanu šī koncesionāra līgumiskajā teritorijā, bet, daudz plašāk, pamatojoties uz šī koncesionāra veikto pārdošanu valsts līmenī, šis arguments neņem vērā pēc būtības konkurenci deformējošas vienošanās jēdzienu, kurš ir piemērojams neatkarīgi no iespējamā apstākļa, ka vienošanās dalībniekiem nebija nodoma deformēt konkurenci vai pat ka tie neapzinājās konkurences deformēšanu. Nodoma ierobežot konkurenci pierādījumi nav nepieciešami, lai noteiktu, vai vienošanās mērķis ir paredzēt šādu ierobežojumu (Tiesas 1978. gada 1. februāra spriedums lietā
19/77
Miller International Schallplatten
/Komisija,
Recueil
, 131. lpp.
, 18. punkts; iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā
CRAM
un
Rheinzink
/Komisija, 26. punkts, un iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā
General Motors
/Komisija, 77. punkts; skat. arī ģenerāladvokāta Ticano [
Tizzano
] secinājumus iepriekš 44. punktā minētajā lietā
General Motors
/Komisija, Krājums, I-3177. lpp., 77. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru vienošanos var uzskatīt par ierobežojošu pat tad, ja konkurences ierobežošana nav tās vienīgais mērķis, bet tā ir vērsta arī uz citiem leģitīmiem mērķiem (skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā
General Motors
/Komisija, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka prasītāju arguments, ar kuru tiek apgalvots, ka tās vienīgi tiecās sasniegt mērķi padarīt dinamiskāku pārdošanu Nīderlandē, nav tāds, kas varētu apgāzt faktu — kurš netiek nopietni apstrīdēts —, ka 1997. gadā spēkā esošā atlīdzības sistēma saskaņā ar tās formulējumu pauda gribu attiekties pret jaunu
Peugeot
markas transportlīdzekļu pārdošanu eksportam mazāk labvēlīgi kā pret pārdošanu valstī un tādēļ šai sistēmai bija konkurenci deformējošs mērķis iepriekš 46. un 47. punktā izklāstītās judikatūras izpratnē.
Katrā ziņā un kā tas tiks izklāstīts turpmāk, Komisija apstrīdētajā lēmumā pareizi konstatēja, ka prasītājas pilnībā apzinājās atlīdzības sistēmas, kuru tās bija izveidojušas, konkurenci deformējošo raksturu.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka saistībā ar 1997. gadu prasītājas Pirmās instances tiesā papildus apgalvojumiem par labo ticību, kam nav nozīmes, neiesniedz nevienu nopietnu iebildumu par faktu, ka šī gada atlīdzības sistēmā eksports tika izslēgts no bonusa saņemšanas un līdz ar to bija konkurences ierobežojums pēc būtības.
Saistībā ar laikposmu no 1998. līdz 2003. gadam atlīdzības sistēma vairs nevar tikt uzskatīta par konkurenci deformējošu, jo problemātiskais formulējums, kas bija ietverts 1997. gada apkārtrakstos un kas attiecās uz reģistrācijām Nīderlandē, vairs nebija ietverts apkārtrakstos, kas no 1998. gada adresēti koncesionāriem. Šajos pēdējos minētajos apkārtrakstos bija ietverti formulējumi, kas varēja attiekties gan uz reģistrācijām Nīderlandē, gan uz reģistrācijām ārvalstīs. Tādējādi tās bija apkārtrakstos ietvertās norādes uz “pelēkajām numura zīmēm” un “dzeltenajām numura zīmēm”, un ar šīm norādēm bija paredzēts vispārīgā veidā norādīt uz kravas transportlīdzekļiem un privātpersonu transportlīdzekļiem neatkarīgi no to reģistrācijas vietas. Prasītājas arī uzsver, ka noteikti koncesionāri tika lūguši un saņēmuši bonusa maksājumu par pārdošanu eksportam.
Pirmās instances tiesa norāda, ka ir taisnība, ka formulējumi, kas ietverti apkārtrakstos saistībā ar 1997. gadu un ar kuriem tiek tieši norādīts uz reģistrācijām Nīderlandes teritorijā, vairs neparādās ne 1997. gada 24. decembra apkārtrakstā par 1998. gada bonusu sistēmu, ne apkārtrakstos, kas attiecas uz nākamajiem gadiem. Turpmāk izmantotais formulējums apraksta bonusu sistēmas mērķi šādi: “vislabāk atalgot
Peugeot
koncesionāru, kas nodrošina labu darbību un ir aktīvs komerciālā ziņā”.
Turklāt prasītājas ne apkārtrakstā saistībā ar 1998. gadu, ne arī kādā citā apkārtrakstā saistībā ar nākamajiem gadiem nekādā veidā nenorāda, ka bonusu sistēma turpmāk attieksies arī uz pārdošanu eksportam, un nesniedz arī nekādas norādes par eventuālajiem procesuālajiem noteikumiem, kuri jāievēro, lai saņemtu bonusu par šīm pārdošanām. Tieši pretēji, 1997. gada 24. decembra apkārtrakstā tās informē koncesionārus, ka “1998. gadā sistēmā būtībā netiks veikti nekādi grozījumi”, un tās atkārto tāda paša veida formulējumus apkārtrakstos saistībā ar katru nākamo gadu.
Saistībā ar formulējumiem “pelēkās numura zīmes” un “dzeltenās numura zīmes” ir taisnība, ka tie tika izmantoti apkārtrakstos saistībā ar 1998.–2003. gadu, lai apzīmētu, no vienas puses, vieglos kravas transportlīdzekļus un, no otras puses, privātpersonu transportlīdzekļus, kas bija pakļauti atšķirīgiem bonusiem un kuri bija obligāti jānošķir, bet šie formulējumi nesniedza koncesionāriem informāciju, saskaņā ar kuru turpmāk saistībā ar eksportam pārdotajiem transportlīdzekļiem tiks arī piešķirts bonuss.
Tieši pretēji, Pirmās instances tiesa uzskata, kā to Komisija pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 54. apsvēruma otrajā teikumā, ka ar to, ka prasītājas izmantoja terminus “dzeltenās numura zīmes” un “pelēkās numura zīmes”, kas atbilst Nīderlandes sistēmai nodalīt dažādu veidu transportlīdzekļus ar dažāda izskata numura zīmēm — šāda sistēma netiek praktizēta citās dalībvalstīs —, kā arī krāsu kodu, kas tiek izmantots Nīderlandē, koncesionāriem tika norādīts uz reģistrācijām valsts teritorijā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānorāda, ka prasītājas nepamatoti apstrīd Komisijas secinājumus, apgalvojot, ka apkārtraksti saistībā ar periodu pēc 1997. gada bija neitrāli formulēti attiecībā pret eksportu un līdz ar to tiem nevar piedēvēt konkurenci deformējošu mērķi. Tieši pretēji, šie apkārtraksti, kas bija formulēti, lai turpmāk izvairītos no jebkāda pārāk tieši pret konkurenci vērsta formulējuma, faktiski bija vērsti uz to, lai saistībā ar koncesionāriem, kuriem tie ir adresēti, turpinātu īstenot sistēmu, kas tika izveidota 1997. gadā un saskaņā ar kuru bonusi tika piešķirti vienīgi saistībā ar pārdošanu valsts teritorijā.
Šīs bonusu sistēmas uztveri no koncesionāru puses nevarēja grozīt
PNE
sniegtā prezentācija par šo sistēmu, kuru Komisija apraksta apstrīdētā lēmuma 55. apsvērumā un kuru nekādā veidā netika paredzēts grozīt saistībā ar bonusu piešķiršanu eksportam.
Saistībā ar apstākli, ka
PNE
punktuāli apmierināja lūgumus samaksāt bonusu par eksportu (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 57. apsvēruma pēdējo ievilkumu un 109. apsvēruma ceturto un sesto teikumu), tas nevar pats par sevi apgāzt Komisijas secinājumu, ka saskaņā ar atlīdzības sistēmu laikposmā no 1998. līdz 2003. gadam eksports tika izslēgts no bonusa sistēmas.
Ir jānorāda, ka, no vienas puses, tā kā katrā ziņā prasītājas nevarēja formāli atteikties no bonusa maksāšanas par pārdošanu eksportam, jo pretējā gadījumā tās atklāti parādītu atlīdzības sistēmas konkurenci deformējošo raksturu, fakts, ka tās punktuāli apmierināja bonusa lūgumus, pats par sevi nešķiet pierādošs.
No otras puses un galvenokārt, gadījumi par lūgumiem samaksāt bonusu par eksportu un attiecīgajā gadījumā lūgumi par minētā bonusa samaksāšanu no
PNE
puses, bija pilnībā izolēti kontekstā ar kopējo izpratni koncesionāru starpā, ka īstenotā bonusu sistēma neattiecās uz eksportu.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu, kas datēts ar 2004. gada 17. novembri, sešpadsmit koncesionāriem, kas identificēti kā eksportētāji un kas, pēc Komisijas domām, pārstāvēja aptuveni 40% no eksporta izmeklēšanas perioda laikā. Komisija apstrīdētā lēmuma 56. apsvēruma ceturtajā teikumā konstatēja, ka “no [trīspadsmit] uzņēmumiem, kas atbildēja uz [šo] informācijas pieprasījumu [..], deviņi [..] tieši atbildēja, ka no
PNE
norādēm skaidri izrietēja, ka saistībā ar eksportētajiem transportlīdzekļiem nevarēs saņemt bonusu par veikumu, un tie tādēļ nelūdza bonusu par eksportētajiem transportlīdzekļiem”. Šo deviņu koncesionāru grupā ietilpst [konfidenciāli] (
).
Šī konstatācija, ko Komisija veica, ņemot vērā koncesionāru atbildes uz tās informācijas pieprasījumiem, ļāva tai nodrošināt, ka tās izpratne par bonusa mehānismu pēc 1997. gada neizrietēja no šī mehānisma kļūdainas un izolētas analīzes, bet tai piekrita arī, ja arī ne visi, tad lielākā daļa no minētajiem koncesionāriem.
Prasītājas mēģina apstrīdēt šīs konstatācijas pamatotību ar diviem argumentiem. Pirmkārt, koncesionāru atbilžu daudzveidība pierāda, ka nebija skaidras izpratnes par
PNE
politiku bonusu jomā. Otrkārt, koncesionāru sniegtās atbildes neapstiprina analīzi, ko Komisija veikusi saistībā ar atlīdzības sistēmu.
Vispirms saistībā ar prasītāju pirmo argumentu, ar kuru tiek apgalvota koncesionāru atbilžu daudzveidība, ir jānorāda, ka tas neapgāž apstrīdētajā lēmumā veikto konstatāciju, ka lielākā daļa koncesionāru, kas atbildēja uz informācijas pieprasījumu, norādīja, ka bonusu sistēma neattiecās uz eksportu.
Saistībā ar otru argumentu, saskaņā ar kuru koncesionāru atbildes neapstiprina Komisijas veikto atlīdzības sistēmas analīzi, prasītājas apgalvo, pirmkārt, ka “vairāki koncesionāri apstiprināja, ka tie zināja par iespēju saņemt bonusu par eksportu, ja tie varēja iesniegt apliecinājumu par reģistrāciju gala klienta vārdā”, otrkārt, ka “citi [koncesionāri] tika skaidri apstiprinājuši intereses trūkumu par to, ka par eksportētajiem transportlīdzekļiem tiktu maksāts bonus”, un treškārt, ka “no
Peugeot
tīkla izslēgtie koncesionāri” nebija “godprātīgi”.
Vispirms saistībā ar pirmo no šiem apgalvojumiem, kas balstīti uz atsauci uz
AP
2005. gada 27. jūnija vēstules 3. punktu, ir jānorāda, ka koncesionāri, uz kuriem tieši attiecas šis apgalvojums, ir [konfidenciāls] ( vēstules 3.1. punkts), [konfidenciāls] (šīs vēstules 3.2. punkts), [konfidenciāls] (šīs vēstules 3.3. punkts) un [konfidenciāls] (šīs vēstules 3.4. punkts).
Saistībā ar [konfidenciāli], [konfidenciāli] un [konfidenciāli] ir jānorāda, ka šie koncesionāri katrā ziņā neietilpst deviņu koncesionāru grupā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 56. apsvēruma ceturtajā teikumā un šī sprieduma 70. punktā.
Tādēļ prasītāju pirmais apgalvojums, kaut arī tas ir pareizs saistībā ar šiem koncesionāriem, nekādā veidā neapgāž Komisijas konstatāciju, kas veikta apstrīdētā lēmuma 56. apsvērumā.
Visbeidzot un pilnības labad, saistībā ar [konfidenciāls] ir jānorāda, ka
AP
2005. gada 27. jūnija vēstulē diskutējamā veidā interpretēja koncesionāru atbildes uz Komisijas anketu, jo
AP
apgalvo, ka šīs atbildes nozīmē, ka šie koncesionāri uztvēra atlīdzības sistēmu kā tādu, kas attiecas uz eksportu.
Apstāklis, ka koncesionārs, lai saņemtu kvalitatīvo bonusu paziņojuma perioda par koncesijas līguma laušanu laikā, atteicās, vienojoties ar
PNE
, no kvantitatīvā bonusa, nekādā ziņā nenozīmē, ka šis koncesionārs uzskata, ka minētais kvantitatīvais bonuss attiecās uz eksportu.
Turklāt, kaut arī ir taisnība, ka [konfidenciāls] sāka eksportēt vienīgi 2002. gadā un ka tādēļ tā atbilde uz anketu, saskaņā ar kuru tas nelūdza bonusu pirms 2000. gada, “jo tas nebija par to iedomājies”, var pārsteigt, tomēr šī atbilde drīzāk nozīmē, ka [konfidenciāls] uzskatīja, ka bonuss neattiecās uz eksportu.
Ir arī jānorāda, ka Komisija pamatoti savai aizstāvībai norāda saistībā ar [konfidenciāls], ka nav pierādīts
AP
apgalvojums, kas izklāstīts 2005. gada 27. jūnija vēstules 3.2.31. un 3.2.32. punktā un saskaņā ar kuru šis koncesionārs bija iesniedzis lūgumu izmaksāt bonusu, nepievienojot attiecīgo apliecinājumu. vēstules 3.2.31. un 3.2.32. punkts būtībā nav pamatots.
Saistībā ar [konfidenciāls] ir jānorāda, ka šis koncesionārs ietilpst deviņu koncesionāru grupā, par kuriem Komisija uzskata, ka tie savās atbildēs uz 2004. gada 17. novembra informācijas pieprasījumu tieši atbildēja, ka no
PNE
norādēm pietiekami skaidri izrietēja, ka saistībā ar eksportētajiem transportlīdzekļiem nevarēja saņemt bonusu.
Ar prasītāju veikto apstrīdēšanu būtībā tiek norādīts, ka, lai gan ir taisnība, ka [konfidenciāls] lūdza bonusu vienīgi no 2003. gada, tomēr no šī koncesionāra vēstules, kas datēta ar 2001. gada 2. maiju, izriet, ka tas pirms tam bija “informēts par šādu iespēju” lūgt bonusu.
Tomēr no [konfidenciāli] sniegtajiem paskaidrojumiem atbildē uz 2004. gada 17. novembra informācijas pieprasījumu izriet, ka šis koncesionārs lūdza bonusu par eksportu vienīgi 2003. gadā tādēļ, ka pirms tam tas “nezināja par iespēju to lūgt” un ka “vienīgi 2003. gadā [tas] atklāja” šo iespēju.
Pirmās instances tiesa tāpat kā Komisija uzskata, ka šī atbilde nevar tikt interpretēta tādējādi, ka pirms 2003. gada [konfidenciāls] uzskatīja, ka bonuss neattiecās uz eksportu.
Šo interpretāciju pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, pastiprina koncesionāra vēstule, kas adresēta
Peugeot
un datēta ar 2001. gada 2. maiju, ko Komisija ir iesniegusi savai aizstāvībai. No šīs vēstules būtībā izriet, ka šis koncesionārs, nebūt nebūdams “informēts par iespēju” lūgt bonusu par eksportu, uztvēra šo bonusu sistēmu kā tādu, kas neattiecas uz eksportu, un par šo sistēmu tas sūdzējās
Peugeot
un lūdza, lai viņam šī izslēgšana tiktu atcelta.
Saistībā ar to, ka
AP
2004. gada 30. jūlija atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un vēstulē izvirzīja, ka vēstules malā bija ar roku uzrakstīts “in principe wel! Jc” (“principā jā!
Jc
”), kas, pēc
AP
domām, nozīmē “principā jā” bonusa maksājumam par eksportu, šī ar roku rakstītā norāde nav tāda, lai atspēkotu Komisijas nostāju.
Pretēji tam, ko apgalvo
AP
, šīs ar roku rakstītās norādes jēga nav noteikta. Katrā ziņā šī norāde ir vienīgi iekšēja anotācija, kuru
AP
uzrakstīja uz vēstules malas, kura visticamāk nekad nav tikusi paziņota [konfidenciāli]. Prasītājas turklāt neapgalvo — un vēl jo mazāk pierāda —, ka tā bija paziņota vai ka tai bija tāda jēga, kādu tai piešķir
AP
. Ja tas tā būtu bijis, tad [konfidenciāli] noteikti nebūtu gaidījis 2003. gadu, lai lūgtu bonusu par tā eksportu.
Saistībā ar
AP
piezīmēm, kas izklāstītas 2005. gada 27. jūnija vēstules 3.3.33. punktā un kas attiecas uz faktu, ka [konfidenciāli] tika atzinis, ka tas bija nepienācīgā veidā lūdzis bonusu, ir jānorāda, ka šīs piezīmes, iespējams, attiecas uz 2003. gadu, kura laikā šis koncesionārs sāka lūgt bonusu, un tādēļ šīs piezīmes neapgāž Komisijas secinājumu, ka pirms 2003. gada [konfidenciāli] saprata, ka bonuss neattiecās uz eksportu.
Tādēļ no apsvērumiem, ka izklāstīti iepriekš 75.–89. punktā, ka prasītāju pirmais apgalvojums, saskaņā ar kuru “vairāki koncesionāri apstiprināja, ka tie zināja par iespēju saņemt bonusu par eksportu, ja tie varēja iesniegt apliecinājumu par reģistrāciju gala klienta vārdā”, un elementi, uz kuriem tiek norādīts ar šo apgalvojumu, neapgāž apstrīdētajā lēmumā veikto konstatāciju, ka lielākā daļa koncesionāru, kas atbildēja uz informācijas pieprasījumu, norādīja, ka no
PNE
norādēm skaidri izrietēja, ka saistībā ar eksportētajiem transportlīdzekļiem nevarēja saņemt bonusu.
Saistībā ar prasītāju otro apgalvojumu, saskaņā ar kuru citi koncesionāri bija skaidri apstiprinājuši intereses trūkumu par to, ka par eksportētajiem transportlīdzekļiem tiktu maksāts bonuss, tās atsaucas uz 2005. gada 27. jūnija vēstules 1. punktu. Koncesionāri, uz kuriem netieši norāda šis apgalvojums, ir [konfidenciāli], [konfidenciāli] un [konfidenciāli].
Saistībā ar [konfidenciāli] ir jānorāda, ka šis koncesionārs katrā ziņā neietilpst deviņu koncesionāru grupā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 56. apsvēruma ceturtajā teikumā un šī sprieduma 70. punktā. Tādēļ to pašu iemeslu dēļ kā tie, kas ir izklāstīti iepriekš 76. un 77. punktā saistībā ar [konfidenciāli], [konfidenciāli] un [konfidenciāli], prasītāju otrais apgalvojums, piemērots saistībā ar [konfidenciāli], nav tāds, ar kuru varētu apgāzt Komisijas konstatāciju, ko tā veikusi apstrīdētā lēmuma 56. apsvēruma ceturtajā teikumā.
Saistībā ar [konfidenciāli] ir jānorāda, ka šis koncesionārs ietilpst deviņu koncesionāru grupā.
Atbildē uz 2004. gada 17. novembra informācijas pieprasījumu [konfidenciāli] būtībā atbildēja, ka tas uztvēra bonusu sistēmu kā tādu, kas vērsta, lai koncesionāri sasniegtu savus mērķus noteiktajā sektorā, kas tiem ir uzticēts, un ka līdz ar to nav loģiski lūgt bonusu par eksportu. Kā to pamatoti izvirza Komisija, fakts, ka [konfidenciāli] norādīja, ka maksimālās pārdošanas sasniegšana savā sektorā atbilda tā stratēģijai, nenozīmē, ka tam nebija intereses saņemt bonusu par eksportu. Tā atbilde ataino faktu, ka tas uzskatīja, ka tam nav tiesību uz bonusu par eksportu.
Tādēļ pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, [konfidenciāli] nav paudis intereses trūkumu bonusa saņemšanā, bet ir paudis savu izpratni, ka bonuss loģiski neattiecas uz eksportu. Tādēļ [konfidenciāli] uztvēra atlīdzības sistēmu tā, kā prasītājas vēlējās, lai to uztvertu koncesionāri.
Saistībā ar [konfidenciāli], kas arī ietilpst iepriekš minētajā deviņu koncesionāru grupā, tas ir minēts 2005. gada 27. jūnija vēstules 1.13. punktā.
Savā atbildē uz Komisijas informācijas pieprasījuma 6. jautājumu šis koncesionārs norādīja, ka apstāklis, ka tas nebija lūdzis bonusu, “ir izskaidrojams ar [faktu], ka attiecīgās summas nebija pūliņu vērtas un ka eksports nebija [tā] uzņēmuma galvenais darbības virziens”.
Ņemot vērā šo atbildi, ir jānorāda, ka Komisija nepamatoti pieskaitīja šo koncesionāru tiem, kas, pēc tās domām, skaidri norādīja, ka tie uzskatīja, ka bonusu sistēmas neattiecas uz eksportu.
Tādēļ no iepriekš 91.–98. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāju otrais apsvērums, saskaņā ar kuru “citi koncesionāri bija skaidri apstiprinājuši intereses trūkumu par to, ka par eksportētajiem transportlīdzekļiem tiktu maksāts bonuss”, ir pareizs saistībā ar [konfidenciāli], bet ka saistībā ar [konfidenciāli] un [konfidenciāli] šim apgalvojumam attiecīgi nav nozīmes un tas ir neprecīzs, lai apgāztu Komisijas apgalvojumu, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 56. apsvēruma ceturtajā teikumā.
Visbeidzot, saistībā ar prasītāju trešo apgalvojumu, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz 2005. gada 27. jūnija vēstules 4. punktu, ir jānorāda, ka ar to tiek pausts, ka noteikti koncesionāri, atbildot uz informācijas pieprasījumu, ir negodprātīgi snieguši neprecīzas un nelabvēlīgas atbildes saistībā ar
Peugeot
. Koncesionāri, uz kuriem tieši attiecas šis apgalvojums, ir [konfidenciāli] un [konfidenciāli].
Saistībā ar [konfidenciāli]
AP
2005. gada 27. jūnija vēstules 4.1.38. un 4.1.39. punktā uzskatīja, ka koncesionāra atbilde, saskaņā ar kuru tas nebija lūdzis bonusu (saistībā ar tā veikto eksportu 1997. un 1998. gadā), baidoties no represijām, kas varēja izpausties kā piegāžu termiņu pagarināšana, samazināti pasūtījumi vai koncesijas līguma zaudēšana, ir ļaunprātīga un nepamatota apsūdzība.
AP
balsta savu nostāju uz faktu, ka nosacījumi laikposmā no 2000. līdz 2003. gadam saistībā ar koncesijas līguma laušanu bija godprātīgi pret [konfidenciāli] un tajos nebija iekļauti nekādi draudi, kas varētu likt baidīties par represijām saistībā ar eksporta veikšanu šajā līguma laušanas laikā ( vēstules 4.1.39. punkts
in fine
un 4.1.40.–4.1.42. punkts).
Tomēr, kā to Komisija izvirza savai aizstāvībai, šis
AP
paskaidrojums, ar kuru tiek norādīts uz [konfidenciāli] koncesijas līguma laušanu, attiecas uz 2000.–2003. gadu, kas atšķiras no 1997.–1998. gada, uz kuru [konfidenciāli] atbilde uz Komisijas anketu obligāti norāda, jo vienīgi 1997.–1998. gada laikā [konfidenciāli] veica eksportu.
Tādēļ
AP
paskaidrojums, kas attiecas uz [konfidenciāli] iespējas trūkumu, izņemot negodprātības gadījumā, balstīties uz represiju risku saskaņā ar tā darbībām 2000.–2003. gadā, nekādā veidā nepamato prasītāju apgalvojumu, kas izteikts Pirmās instances tiesā un saskaņā ar kuru [konfidenciāli] atbilde uz informācijas pieprasījumu bija negodprātīga.
Katrā ziņā prasītājas nekādā veidā replikā nenoraida apsvērumus, ko Komisija ir izteikusi savai aizstāvībai. Šajos apstākļos ir jāsecina, ka prasītājas savos procesuālajos dokumentos nav juridiski pietiekami pamatojušas savu apgalvojumu par [konfidenciāli] negodprātību.
Tāds pats secinājums ir jāizdara saistībā ar koncesionāru [konfidenciāli], sakarā ar kuru Komisija savai aizstāvībai būtībā norādīja tādus pašu apsvērumus kā saistībā ar [konfidenciāli], kurus prasītājas nenoraidīja savā replikā.
Tādēļ no apsvērumiem, kas izklāstīti iepriekš 100.–105. punktā, izriet, ka prasītāju trešais apgalvojums, saskaņā ar kuru noteikti koncesionāri bija negodprātīgi snieguši savās atbildēs uz 2004. gada 17. novembra informācijas pieprasījumu neprecīzas un attiecībā pret
Peugeot
nelabvēlīgas atbildes, nav juridiski pietiekami pierādīts Pirmās instances tiesā.
Ņemot vērā visus apsvērumus, kas izklāstīti iepriekš 73.–106. punktā, prasītāju apgalvojumi, kaut arī tie šķiet punktuāli pamatoti, kā tas ir koncesionāra [konfidenciāli] gadījumā, kas ir minēts iepriekš 96.–98. punktā, neapgāž Komisijas konstatāciju, kas veikta apstrīdētā lēmuma 56. apsvēruma ceturtajā teikumā.
Saistībā ar prasītāju argumentu, ar kuru tiek apgalvots, kas informātikas sistēmas
DIALOG
un
RDC
bija neitrāli līdzekļi, kuriem ir pārvaldības un finanšu mērķi, ir jānorāda, ka apstāklis, ka šīm sistēmām faktiski bija šādi mērķi, nebūt neizslēdz to, ka prasītājas izmantoja tajās esošo informāciju, lai sekotu un kontrolētu koncesionāru eksporta darbības. Šajā sakarā nav ticis nopietni apstrīdēts, ka šie līdzekļi ļāva prasītājām identificēt koncesionāru veikto eksportu un ka šie līdzekļi tika izmatoti, lai īstenotu atlīdzības sistēmu un it īpaši, kā norādīja Komisija (apstrīdētā lēmuma 37. apsvēruma ceturtais ievilkums, 57. apsvēruma pirmais ievilkums, 60.–72. un 122. apsvērums), lai identificētu eksportētos transportlīdzekļus un to izslēgšanu no bonusa saņemšanas.
Saistībā ar prasītāju argumentu, ka tas, ka Nīderlandes koncesionāriem tika nepienācīgā apjomā piegādāti transportlīdzekļi, neizrietēja no
PNE
gribas ierobežot eksportu, ir pietiekami atbildēt, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 117.–120. apsvērumā neuzskatīja nepienācīga apjoma piegādes par konkurences ierobežojumu, bet vienīgi par fenomenu, kas faktiski ir pastiprinājis prasītāju īstenoto atlīdzības sistēmu.
Visbeidzot ir jānorāda, ka prasības pieteikuma 115. punktā prasītājas izklāsta argumentāciju, kas apstiprina secinājumu, ka ar šo sistēmu bija paredzēts ierobežot paralēlo eksportu.
Prasītājas arī norāda, ka Eiropas automobiļu tirgu deformē valstu atšķirības nodokļos saistībā ar jaunu transportlīdzekļu iegādi, ka šo atšķirību dēļ ražotāji paaugstina cenas valstīs ar zemiem nodokļiem un samazina šīs cenas valstīs ar augstiem nodokļiem, kas savukārt rada paralēlā importa pieplūdumu. Prasītājas piebilst, ka, vēršoties drīzāk pret automobiļu ražotājiem, nevis pret valstu nodokļu sistēmām, Komisija riskē izraisīt to, ka ražotāji paaugstinās cenas valstīs ar augstiem nodokļiem un tas notiks par sliktu vietējiem patērētājiem.
Tomēr, ja ir taisnība, kā to prasītājas apgalvo citur (skat. iepriekš 54. punktu), ka bonusu mehānisms vienīgi bija vērsts, lai stimulētu koncesionāru pārdošanas apjomu palielināšanos to attiecīgajās līgumiskajās teritorijās, tad tām nav nekāda iemesla uztvert to, ka Komisija nosoda šo mehānismu, kā apstākli, kas var veicināt cenu paaugstināšanu, lai tieši cīnītos pret paralēlo importu valstīs ar augstu nodokļu līmeni.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pareizi secinājusi, ka pastāv atlīdzības sistēma, kuras konkurenci deformējošais, acīmredzamais un turklāt saistībā ar 1997. gadu nopietni neapstrīdētais mērķis netika atcelts pēc šī gada, bet tieši pretēji — prasītājas to saglabāja. Šajos apstākļos šis pamats ir jānoraida tiktāl, ciktāl tas attiecas uz atlīdzības sistēmu.
Spiediena konkurenci deformējošais mērķis
Formulējums “spiediens”, ko Komisija izmanto apstrīdētajā lēmumā, pirmkārt, nozīmē iniciatīvas, lai vērstu koncesionāru uzmanību uz nepieciešamību ierobežot eksportu, otrkārt, tiešu spiedienu uz konkrētiem koncesionāriem, treškārt, draudus ierobežot piegādes, it īpaši visvairāk eksportētākos modeļus, un, ceturtkārt, piegādes ierobežojumus.
Prasītājas apstrīd, ka spiedienam, kuru Komisija tika identificējusi apstrīdētajā lēmumā, bija konkurenci deformējošs raksturs.
Pirmkārt, saistībā ar iniciatīvām, lai vērstu koncesionāru uzmanību uz nepieciešamību ierobežot eksportu (apstrīdētā lēmuma 74.–76. apsvērums un šo apsvērumu 127.–130. zemsvītras piezīme), prasītājas norāda, ka par spiedienu nevar tikt uzskatītas vienkāršas pārdomas vai paziņojumi un ka noteikti paziņojumi, kurus ņēma vērā Komisija, tika izteikti bez koncesionāru klātbūtnes un nevar tikt attiecināti uz
PNE
. Apkārtraksts, kas minēts apstrīdētā lēmuma 75. apsvēruma beigās, vienīgi bija vērsts, lai atgādinātu stingros noteikumus, kas attiecas uz pārdošanu, kas tiek veikta ar pilnvaroto personu starpniecību.
Šī argumentācija nav atbalstāma.
Kā to būtībā norāda Komisija, prasītājas, apgalvojot, ka par spiedienu nevar tikt uzskatītas vienkāršas pārdomas vai paziņojumi vai ka noteikti strīdīgi paziņojumi tika pausti bez koncesionāru klātbūtnes, nekādā veidā neapstrīd šo iniciatīvu konkurenci deformējošo mērķi, bet vienīgi apstrīd to, ka par šīm iniciatīvām bija noslēgta vienošanās.
Vispirms ir jānorāda, ka ir grūti apstrīdams tas, ka konkrētie piemēri, kurus Komisija ir izklāstījusi apstrīdētā lēmuma 75. un 76. apsvēruma 127.–130. zemsvītras piezīmē, atbilst vai vismaz ataino prasītāju iniciatīvas ierobežot eksportu no Nīderlandes.
Tādējādi saistībā ar dokumentu, kura nosaukums ir “Rapport express de mission aux Pays-Bas les 4 et 5 septembre 1996” un kas ir minēts apstrīdētā lēmuma 127. lappuses zemsvītras piezīmē saistībā ar 75. apsvēruma pirmo teikumu, kaut gan ir taisnība, ka runa ir par
AP
iekšējo ziņojumu, kas noteikti nebija paredzēts koncesionāriem, tomēr šī dokumenta izvilkums, kas minēts šajā zemsvītras piezīmē, saskaņā ar kuru “reeksporta skaita palielināšanās izraisa to, ka [
PNE
] samazina apjomu uz [koncesionāru], stingri ievērojot likumus”, patiešām atklāj to, ka pastāv
PNE
iniciatīvas, kuru mērķis ir iestāties pret Nīderlandes koncesionāru pieaugošo reeksporta skaitu.
Otrkārt, saistībā ar apstrīdētā lēmuma 75. apsvēruma priekšpēdējo un pēdējo teikumu un šī apsvēruma 128. zemsvītras piezīmi 1996. gada 24. septembra sanāksmes starp
PNE
un
VPDN
padomes komisiju kopsavilkuma izvilkums, kas izklāstīts 128. zemsvītras piezīmē, arī skaidri pauž
PNE
iniciatīvu, kas vērsta, lai ierobežotu eksportu. No šī izvilkuma izriet, ka “[
PNE
] vadība paziņo, ka tā ir pārsteigta par konstatāciju, ka piegādes problēmas Nīderlandes tirgū izriet no koncesionāru (re)eksporta darbībām”, ka “[
PNE
] piekrīt [faktam, ka pasūtījumiem par piegādēm Nīderlandes tirgum ir vienmēr jābūt prioritātei], un [ka] tā veiks šajā sakarā veikto pasūtījumu interpretāciju”.
Saskaņā ar šo izvilkumu “[
PNE
] atkal atgādinās koncesionāriem ar apkārtrakstu stingros noteikumus par piegādēm ārpus Nīderlandes [..] un par nodomu piemērot smagas sankcijas šajā sakarā, ja tiks konstatēts, ka koncesionārs nav stingri ievērojis šos noteikumus”.
Prasītāju apgalvojums, ka šis pēdējais apkārtraksts, kuru izziņoja
PNE
, bija vērsts vienīgi uz to, lai nodrošinātu pārdošanas procedūru ar pilnvaroto personu starpniecību un nevis ierobežotu eksportu, neapgāž iepriekš 121. punktā izdarīto secinājumu, kas ir pietiekami pamatots, ņemot vērā šajā pašā punktā atgādinātos pirmos teikumus no 1996. gada 24. septembra kopsavilkuma izvilkuma.
Turklāt, pat ja šī apkārtraksta mērķis bija tāds, kādu to apraksta prasītājas, fakts, ka
PNE
nolēma atgādināt koncesionāriem noteikumus, kas jāievēro, veicot pārdošanu ar pilnvaroto personu starpniecību, nav pilnībā nesavienojams ar vēlmi ierobežot eksportu. Turklāt
PNE
nolūks, kas formulēts 1996. gada 24. septembra sanāksmes kopsavilkumā acīmredzami draudīgā tonī, “piemērot smagas sankcijas šajā sakarā, ja tiks konstatēts, ka koncesionārs nav stingri ievērojis šos noteikumus”, var būt plašākas stratēģijas mērķis, kas vērsts, lai galu galā liktu koncesionāriem atteikties no eksporta darbībām.
Treškārt, saistībā ar apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumu ir taisnība un Komisija to nekādā veidā nenoliedz, ka piemēri, kas izklāstīti šajā apsvērumā un tā 129. zemsvītras piezīmē, norāda uz
VPDN
ietvaros izteiktajām nostājām un iniciatīvām. Tomēr, pat ja šos konkrētos piemērus nemin pašas prasītājas, bet
VPDN
dalībnieki, no tā izriet, kā to pamatoti norāda Komisija (apstrīdētā lēmuma 100. apsvēruma otrais teikums), ka prasītājas faktiski ir izmantojušas
VPDN
, lai nodotu ziņojumu, saskaņā ar kuru koncesionāriem bija jāierobežo eksports.
Saistībā, ceturtkārt, ar konkrēto piemēru, ko Komisija sniedza apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumā
in fine
un ar šo apsvērumu saistītajā 130. zemsvītras piezīmē, par ražotāja vēlmi, ko izteica [konfidenciāli],
PNE
ģenerāldirektors, lai nebūtu eksporta, arī tas skaidri pauž prasītāju ierobežošanas vēlmi.
Otrkārt, saistībā ar tiešo spiedienu uz konkrētiem koncesionāriem (apstrīdētā lēmuma 77. un 78. apsvērums) prasītājas norāda, ka fakts, ka koncesionārs izsakās par eksportu savam
Account Managers Dealernets
(atbildīgais par koncesionāru kontiem; turpmāk tekstā — “
AMD
”), obligāti nenorāda, ka uz šo koncesionāru tika izdarīts spiediens. Eksports bija daļa no koncesionāra parastās darbības, un līdz ar to ir loģiski, ka šo jautājumu apskatīja
AMD
, kas tika izdarīts neitrālā veidā.
Šis arguments nav pārliecinošs un ir jānoraida. Šajā sakarā ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 77. apsvēruma, kā arī no ar šo apsvērumu saistītajām zemsvītras piezīmēm, it īpaši 132.–134. zemsvītras piezīmes, kurās tiek izdarīta atsauce uz
AMD
veiktā koncesionāru apmeklējuma ziņojumu, kā arī uz
Peugeot
iekšējo piezīmi, izriet, ka
AMD
, apmeklējot koncesionārus, izdarīja uz tiem spiedienu, lai tos demotivētu eksportēt. Kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 77. apsvērumā,
AMD
norādes, kas apkopotas ziņojumos par apmeklējumiem, ir saprotamas vienīgi kontekstā, kurā eksportam no prasītāju viedokļa bija jāsaglabā izņēmuma raksturs.
Saistībā ar apstrīdētā lēmuma 78. apsvērumu par spiedienu, kura izdarīšana nebija atkarīga no
AMD
, vienīgā apstrīdēšana, kas izriet no prasītāju argumentācijas par to, ka Komisija kļūdaini izvērtēja spiedienu, ir tāda, ka piemēri, kas sniegti 78. apsvērumā un ar šo apsvērumu saistītajās 136.–140. zemsvītras piezīmē, neizrietēja no
PNE
. Ir taisnība, ka šie piemēri ir ņemti no koncesionāru vēstulēm, šajā gadījumā no [konfidenciāli] (iepriekš minētās 136., 137. un 138. zemsvītras piezīme), [konfidenciāli] (iepriekš minētā 139. zemsvītras piezīme) un [konfidenciāli] (iepriekš minētā 140. zemsvītras piezīme). Tomēr šajās vēstulēs, kurās ir minētas bailes no “problēmām ar Nīderlandes
Peugeot
” un “bailes no represijām”, ja tiktu turpināts eksportēt, vai
Peugeot
izdarītais “lielais spiediens” un “smagu sankciju perspektīva”, it īpaši “koncesionāra līguma laušana”, tika skaidri pausta spiediena pastāvēšana no
PNE
puses.
Treškārt, saistībā ar draudiem samazināt piegādes, it īpaši saistībā ar visvairāk eksportētajiem modeļiem (apstrīdētā lēmuma 79.–81. apsvērums), prasītājas īpaši neatspēko konstatācijas, kuras Komisija ir veikusi šajā sakarā, pamatojoties uz kopsavilkumiem no sanāksmēm starp
VPDN
tirgus komisiju un
PNE
pārstāvjiem (skat. 141. un 142. zemsvītras piezīmes, kas saistītas ar apstrīdētā lēmuma 79. apsvērumu, 143. zemsvītras piezīmi, kas saistīta ar apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumu, un 144. zemsvītras piezīmi, kas saistīta ar apstrīdētā lēmuma 81. apsvērumu).
Vienīgie prasītāju veiktie apstrīdējumi, kas ir identificējami šajā sakarā, attiecas tikai uz, pirmkārt, apgalvojumu, saskaņā ar kuru citāti, kas ietverti 142. un 144. zemsvītras piezīmē, kas saistītas ar apstrīdētā lēmuma 79. un 81. apsvērumu, nevar tikt attiecināti uz
PNE
, bet gan uz
VPDN
un koncesionāriem, un, otrkārt, uz apgalvojumu, ka citāts, kas ietverts 143. zemsvītras piezīmē, kura attiecas uz apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumu, atbilst paziņojumam, ko
PNE
izteica bez koncesionāru klātbūtnes.
Tomēr saistībā ar pirmo apgalvojumu ir jānorāda, ka no
VPDN
tirgus komisijas 1997. gada 16. jūnija sanāksmes kopsavilkuma skaidri izriet, ka izvilkums, kas ir izklāstīts 142. zemsvītras piezīmē, atbilst
PNE
teiktajam, kas tika pausts ar tās pārstāvju starpniecību, un nevis koncesionāru teiktajam. Saistībā ar citātu, kas izklāstīts 144. zemsvītras piezīmē, proti, “ir pieprasīts neeksportēt [modeli] 206 un to paturēt Nīderlandes tirgum!”, no
VPDN
sanāksmes kopsavilkuma izriet, ka šis citāts ir izvilkums no atbildēm, ko [konfidenciāli], pārdošanas direktors un
PNE
pārstāvis, kas piedalījās šīs sanāksmes otrajā daļā, sniedza uz jautājumiem, kurus tam bija sagatavojuši koncesionāri un kuri kopsavilkumā ir ierakstīti slīprakstā.
Saistībā ar otro apgalvojumu, saskaņā ar kuru citāts, kas ir izklāstīts 143. zemsvītras piezīmē, kura ir saistīta ar apstrīdētā lēmuma 80. apsvērumu, kas ir ņemts no “1997. gada 30. maija Nīderlandes tīkla plāna izklāsta” un saskaņā ar kuru “[
PNE
] apdomā samazināt savu [modeļa] 806 piedāvājumu, izņemot no šī plāna modeļus, kas tiek visvairāk eksportēti”, atbilst
PNE
paziņojumam, kas tika izteikts bez koncesionāru klātbūtnes, ir jānorāda, ka šī konstatācija ir precīza saistībā ar faktiem, bet tomēr šis attiecīgais citāts patiešām ataino
PNE
vēlmi samazināt tās piedāvājumu koncesionāriem saistībā ar visvairāk eksportētajiem modeļiem.
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāju apstrīdējumi nav pietiekami, lai apgāztu Komisijas veiktos vērtējumus.
Ceturtkārt, saistībā ar eksportam paredzēto transportlīdzekļu piegāžu ierobežojumiem (apstrīdētā lēmuma 82.–85. apsvērums) Komisija ir sniegusi piemērus par šādiem ierobežojumiem. Šie ierobežojumi ir izpaudušies kā ievērojami piegāžu termiņi (82. apsvērums), īpašu finanšu noteikumu noteikšana (83. apsvērums) vai prasības, ka pasūtījumam klāt tiek pievienots reģistrācijas lūgums Nīderlandē (83.–85. apsvērums).
Prasītājas nopietni neapstrīd to, ka pastāvēja šādi ierobežojumi, kas tika piemēroti saistībā ar koncesionāru pasūtījumiem par eksportam paredzētajiem transporta līdzekļiem.
Tādēļ prasītāju arguments, ar kuru tiek apgalvots, ka dokumentos, kas citēti 145.–147. zemsvītras piezīmē, kuras saistītas ar apstrīdētā lēmuma 83. un 84. apsvērumu, un kas atbilst pircēju un pilnvaroto personu sūdzībām un koncesionāru atbildēm uz šīm sūdzībām, ir ietverti paziņojumi, kas nav attiecināmi uz
PNE
, nevar tikt pieņemts, jo ar šo argumentu netiek atspēkoti šajos dokumentos aprakstītie piegāžu ierobežojumi.
Ir arī jānoraida prasītāju arguments, saskaņā ar kuru dokuments, kas citēts 152. zemsvītras piezīmē, kura saistīta ar apstrīdētā lēmuma 85. apsvērumu, attiecas uz diskusiju starp
PNE
un
VPDN
par transportlīdzekļu trūkumu, kas nevarēja tikt uzskatīts par spiediena izpausmi. Formāli precīzais fakts, ka šis dokuments — kopsavilkums par 1999. gada 2. novembra sanāksmi starp
PNE
vadību un
VPDN
saskaņošanas komisiju — attiecas uz diskusiju starp
PNE
un
VPDN
it īpaši par transportlīdzekļu trūkumu, nekādā veidā neapgāž to, ka notika piegāžu ierobežojumi, kas aprakstīti apstrīdētā lēmuma 85. apsvērumā un kas selektīvi attiecās uz transportlīdzekļiem, kurus pasūtīja koncesionāri ar informātikas kodu, kas atbilst pasūtījumiem eksportam.
Visbeidzot, prasītāju izvirzītais arguments par to, kāda nozīme ir koncesionāra [konfidenciāli] 1997. gada 31. jūlija vēstulei, kas adresēta “Système européen promotion SARL” (turpmāk tekstā — “
SEP
”), Francijas pilnvarotai personai automašīnu iepirkšanai un vienas no sūdzībām Komisijai autorei, arī nevar tikt pieņemts. Ir skaidrs, ka problēmas, ko šajā vēstulē norādīja [konfidenciāli] par bailēm papildu eksporta gadījumā par labu
SEP
, izrietēja no
Peugeot
ierobežojošās politikas un nevis no fakta, ka [konfidenciāli] varētu pārmest to, ka tas, pārkāpjot līgumiskos pienākumus
Peugeot
izplatīšanas tīkla ietvaros, veica pārdošanu tālākpārdevējiem, kas neietilpst izplatīšanas tīklā.
SEP
, šīs vēstules adresāte, nebija šāds tālākpārdevējs, kas neietilpst tīklā, bet gan pilnvarotā persona, kas rīkojas gala klientu vārdā.
No iepriekš 116.–139. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājām neizdodas apgāzt Komisijas konstatāciju, saskaņā ar kuru apstrīdētajā lēmumā izklāstītās un kā spiediens kvalificētās dažādās iniciatīvas bija vērstas ja ne uz paralēlā eksporta apturēšanu, tad vismaz uz tā ierobežošanu, un līdz ar to tām bija konkurenci deformējošs raksturs.
Šajos apstākļos, tā kā prasītājām nav izdevies atspēkot Komisijas konstatācijas gan par atlīdzības sistēmas, gan par spiediena, kuru Komisija aprakstījusi apstrīdētajā lēmumā, konkurenci deformējošo mērķi, šis pamats ir jānoraida.
Kā nākamais ir jāizvērtē pirmais pamats, ar kuru tiek apgalvota vienošanās neesamība EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, jo prasītājas nebija piekritušas atlīdzības sistēmai un spiedienam.
2.
Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvota vienošanās neesamība EKL 81. panta 1. punkta nozīmē
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka Komisija pārkāpa EKL 81. panta 1. punktu, apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka
PNE
īstenotie pasākumi varēja tikt kvalificēti kā vienošanās šī panta nozīmē.
Vienošanās jēdziens ir saistīts ar vienotās gribas pastāvēšanu, un tādēļ Komisijai, no vienas puses, ir jāpierāda piedāvājums un, no otras puses, tieša vai netieša piekrišana, ko tā nav izdarījusi.
Taču koncesionāru atlīdzības sistēmu vienpusēji noteica
PNE
. Turklāt apkārtraksti, kas bija neitrāli formulēti, ir jāuzskata par tiesiskiem un pārkāpums varētu būt atrodams eventuālajā
PNE
praksē nemaksāt bonusu par eksportu.
Tomēr par šādu praksi nebija vienošanās, jo vienkārši tas, ka koncesionāri iegādājās automašīnas, nevar tikt uzskatīts par šādu vienošanos. Šāda vienošanās nevar tikt prezumēta, jo bonusu nemaksāšana nebija koncesionāru interesēs un šāda prettiesiska līgumiska attīstība nevarēja tikt uzskatīta par tādu, kas pieņemta iepriekš, parakstot koncesijas līgumu.
Reģistrāciju kontrolei nebija saistības ar eksportu, bet tā izrietēja no valsts nodokļu tiesību aktos noteiktajiem pienākumiem un bija vērsta uz tirdzniecības attīstību gala klientiem.
VPDN
, kas nepārstāv koncesionārus, loma neļauj secināt, ka starp
PNE
un šiem koncesionāriem pastāv vienošanās.
Visbeidzot, starp koncesionāriem un
PNE
nebija nekādas vienošanās par iespējamo bonusa izslēgšanu saistībā ar eksportu. Tas izriet no koncesionāru atbilžu dažādības uz jautājumiem, ko Komisija tiem uzdeva šajā sakarā.
Saistībā ar spiedienu, ko
PNE
iespējami ir izdarījusi uz koncesionāriem, ir jānorāda, ka, pat ja tas būtu noticis, šis spiediens būtu nekas vairāk kā
PNE
vienpusēja rīcība un nevis vienošanās EKL 81. panta 1. punkta nozīmē. Labākais pierādījums tam, ka koncesionāri nepiekrita šim iespējamajam spiedienam, ir tas, ka tie veica ievērojama apjoma eksportu. Visbeidzot, piekrišana iespējamai
PNE
politikai ierobežot vai aizliegt eksportu nevar tikt prezumēta, jo šāda politika ir pretrunā koncesionāru interesēm un acīmredzami konkurenci deformējoša.
VPDN
īstenotās iniciatīvas un izteiktās vēlmes ir vienīgi punktuālas nostājas paušana, kas, pat pieņemot, ka šīm iniciatīvām un vēlmēm varēja būt kaut kāda ietekme, neradīja saistības koncesionāriem un nepierāda to piekrišanu.
Apgalvotā automašīnu piegāžu koncesionāriem ierobežošana no
PNE
puses, kā arī koncesionāru skaita samazināšana ir vienpusēji pasākumi. Vispirms ir jānorāda, ka nebija notikusi piegāžu ierobežošana un koncesionāru skaita samazināšana neattiecās uz galvenajiem koncesionāriem eksportētājiem.
Vienkārša spiediena vai sankciju pastāvēšana pierāda koncesionāru nepiekrišanu un līdz ar to hipotētiskā piedāvājuma no
PNE
noraidīšanu. Komisija nav pierādījusi koncesionāru, kas apskatīti individuāli, tiešas vai netiešas piekrišanas pastāvēšanu.
Komisija norāda, ka apkārtraksti un piedāvājumi, ko
PNE
adresēja koncesionāriem un kas vērsti, lai tos ietekmētu saistībā ar izplatīšanas līguma izpildi, un pret kuriem neviens koncesionārs nav skaidri iestājies, ir vienošanās, kas ietilpst komerciālo attiecību kopumā, kuru nosaka iepriekš noteikta vispārēja vienošanās, un kas ietilpst EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
Komisija identificēja pietiekami lielu skaitu elementu, kas apstiprina vismaz netiešu piekrišanu no koncesionāru puses.
Apstrīdētajā lēmumā tā nekonstatē
VPDN
piedalīšanos attiecīgajā vienošanās, bet ņem vērā rezolūcijas, paziņojumus un diskusijas, kas notika šajā asociācijā un no kurām izrietēja, ka koncesionāri, kas bija tieši iesaistīti eksportēšanā, bija skaidri izteikušies par interesi sekot
PNE
politikai eksporta jomā un tādēļ akceptēja šo politiku, ko tie turklāt uzskatīja par tādu, kas ietilpst līgumiskajās attiecībās ar ražotāju.
Saistībā ar argumentu par apgalvoto neizdevušos mēģinājumu apturēt paralēlo importu Komisija norāda, ka piegādātāja piedāvājuma nepieņemšana nevājina tēzi par vienošanās pastāvēšanu, jo šī piedāvājuma pieņemšanas pierādījumi nav noteikti vienīgi saistībā ar izplatītāju rīcību attiecīgajā periodā. Katrā ziņā Komisija nav apgalvojusi, ka bonusu sistēma pati par sevi paredzēja aizliegt pārdošanu eksportam. Tā vienkārši uzskatīja, ka šī sistēma ietvēra ievērojamu koncesionāru ekonomiskā manevra diapazona ierobežojumu šāda eksporta veikšanai.
Pat ja ir taisnība, ka iesākumā
PNE
vienpusēji nolēma par jaunajiem nosacījumiem, kas tika piedāvāti koncesionāriem, šie nosacījumi tika iekļauti izplatīšanas līgumā, kad tie tika paziņoti koncesionāriem ar ikgadējo apkārtrakstu palīdzību. Laikposmā no 2000. līdz 2003. gadam, kura laikā atlīdzības sistēmā bija tieši paredzēts, ka koncesionāra tieša iebilduma neesamības gadījumā tiek uzskatīts, ka tas to ir akceptējis, pret šo sistēmu tika izteikti tikai divi koncesionāru iebildumi, kuri pēc tam tika atsaukti. Ir grūti iedomāties, ka šī paša sistēma tika vienpusēji piemērota no 1997. līdz 1999. gadam.
Komisija uzskata, ka
PNE
apkārtrakstu formulējums nevienā brīdī izmeklēšanas perioda laikā nebija neitrāls un ka
PNE
veiktā atlīdzības sistēmas piemērošana vienīgi apstiprina to, kā tā interpretējusi šos apkārtrakstus. Saistībā ar koncesionāru veikto šīs sistēmas piemērošanu ir jānorāda, ka dominējošais vairākums koncesionāru nepieprasīja bonusu par eksportētajām automašīnām.
Visbeidzot, ir skaidri jānošķir piedāvājums saistībā ar koncesionāru galīgo pārdošanas cenu un, kā tas ir šajā gadījumā, noteikums, kas nosaka koncesionāra pirkšanas cenu no ražotāja. Galvenokārt šī iemesla dēļ Komisija varēja secināt par vienošanās saistībā ar cenām pastāvēšanu šajā lietā, pamatojoties uz koncesionāru veikto iegāžu gadījumiem.
Tas, ka koncesionāriem nebija intereses saistībā ar šo vienošanos, nevar liegt konstatēt šādas vienošanās pastāvēšanu. Nebūtu pietiekami izvirzīt visu koncesionāru interesi palielināt savus pārdošanas apjomus īstermiņā (ar eksporta palīdzību), ja nebūtu acīmredzams, ka iestāšanās pret ražotāja politiku var radīt nelabvēlīgas sekas koncesionāram saistībā ar cenām, piegādēm un līgumisko attiecību turpināšanu. Turklāt
PNE
iespēja viegli atklāt visus pārdošanas gadījumus eksportam stimulēja koncesionārus ievērot šo sistēmu.
Tas, ka
PNE
kontroles sistēmām bija citi mērķi nekā pārdošanu eksportam atklāšana, neliedz uzskatīt, ka tām varēja būt arī šī atklāšanas funkcija. Prasītājas, kas nožēlo, ka nav datu bāzes par reģistrācijām Kopienu līmenī, nekādā veidā nenorāda, ka tās būtu kaut ko darījušas šī trūkuma kompensēšanai, lai nodrošinātu bonusa maksājumu par pārdošanu eksportam.
Saistībā ar
VPDN
lomu ir jānorāda, ka tā bija diskusiju par atlīdzības sistēmu “skaļrunis”. Tikai pilnības labad apstrīdētais lēmums balstījās uz šīs asociācijas iejaukšanās gadījumiem. Apkārtraksti vai vismaz pasūtījumi, kas tika izdarīti atlīdzības sistēmas ietvaros, bija pietiekami, lai konstatētu šādas vienošanās pastāvēšanu. Tādējādi, lai apstiprinātu koncesionāru piekrišanas esamību, Komisija varēja ņemt vērā faktu, ka apvienība, kas pārstāv to intereses, piedalījās atlīdzības sistēmas izstrādāšanā un grozīšanā. Ja koncesionāri būtu iestājušies pret šo sistēmu, tas noteikti būtu atbalsojies
VPDN
diskusijās.
Saistībā ar apgalvoto atšķirību interpretācijā, kuru veikuši koncesionāri saistībā ar apkārtrakstiem, ir pietiekami norādīt, ka lielākā daļa no koncesionāriem, ieskaitot visievērojamākos eksporta ziņā, tika snieguši atbildes, kas apstiprina Komisijas nostāju.
Saistībā ar spiedienu, kas tika izdarīts uz noteiktiem koncesionāriem, ir jānorāda, ka tie vienīgi papildināja daudz vispārīgāku vienošanos, kas pati par sevi bija ierobežojoša pret eksportu un kurai gandrīz vai visi koncesionāri bija netieši pievienojušies. Kontroles un spiediena pastāvēšana, kā arī noteiktu koncesionāru reakcija apstiprina šādas piekrišanas atlīdzības sistēmai ticamību. Gan no
PNE
, gan no koncesionāru skatupunkta tika saprasts, ka
PNE
instrukciju neievērošana ir izplatīšanas līguma neievērošana.
Arguments, saskaņā ar kuru spiedienam sekoja eksporta palielināšanās, nav pārliecinošs. Ir normāli, ka spiediens palielinājās periodos, kuros tika konstatēts paralēlā importa pieaugums. Fakts, ka tāpat notika eksportēšana, neļauj secināt, ka nepastāvēja vienošanās. Spiediens tika minēts kā pierādījums faktam, kas pierāda iepriekš pastāvošu vienošanos. Eksporta samazināšanās no 1997. gada, pēc tam tā kritiens no 1999. gada, tieši pretēji, liecina par vienošanās efektivitāti.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija nekonstatēja ne to, ka pastāv vispārēja vienošanās starp koncesionāriem un ražotāju par piegāžu ierobežošanu, lai vienīgi tiktu apgādāts valsts tirgus, ne to, ka tika noslēgta aizliegta vienošanās par koncesionāru izslēgšanu, kuri eksportē visvairāk. Taču apstrīdētajā lēmumā tika konstatēts, ka ražotāja pilnvaras piegāžu jomā tam ļāva radīt stimulus, lai koncesionāri pakļautos tā ierobežojošai politikai un atteiktos no eksportēšanas. Komisija uzskata, ka izplatīšanas tīkla drastiska samazināšana turklāt nevarēja neizraisīt bailes koncesionāros, it īpaši tajos, kuri bija saņēmuši draudus no
PNE
pārstāvjiem sakarā ar veikto eksportu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru — lai varētu uzskatīt, ka pastāv vienošanās EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopīgu gribu darboties tirgū noteiktā veidā (Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā
T-7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II-1711. lpp.
, 256. punkts; spriedums lietā
T-41/96
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II-3383. lpp.
, 67. punkts, un spriedums lietā
T-208/01
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, II-5141. lpp.
, 30. punkts; šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā
41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp.
, 112. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās no
209/78 līdz 215/78 un 218/78
van Landewyck
u.c./Komisija,
Recueil
, 3125. lpp.
, 86. punkts).
Attiecībā uz minētās kopīgās gribas izpausmes formu pietiek ar to, ka noteikumā ir izteikta attiecīgo uzņēmumu griba darboties tirgū atbilstoši šiem noteikumiem (iepriekš 168. punktā minētais spriedums lietā
Bayer
/Komisija, 68. punkts, un iepriekš 168. punktā minētais 2003. gada 3. decembra spriedums lietā
Volkswagen
/Komisija, 31. punkts; šajā sakarā skat. iepriekš 168. punktā minēto spriedumu lietā
ACF Chemiefarma
/Komisija, 112. punkts; iepriekš 168. punktā minēto spriedumu lietā
van Landewyck
u.c./Komisija, 86. punkts).
No tā izriet, ka vienošanās jēdziens EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, kā tas ir interpretēts judikatūrā, ir pamatots ar to, ka ir vienota vismaz divu dalībnieku griba; šādas vienotības izpausmes veidam nav nozīmes, ja vien tā ir gribas patiesā izpausme (Tiesas 2006. gada 13. jūlija spriedums lietā
C-74/04 P Komisija/
Volkswagen
, Krājums, I-6585. lpp.
, 37. punkts; iepriekš 168. punktā minētais spriedums lietā
Bayer
/Komisija, 69. punkts, un iepriekš 168. punktā minētais spriedums lietā
Volkswagen
/Komisija, 32. punkts).
No judikatūras ari izriet, ka, ja ražotāja lēmums veido vienpusēju uzņēmuma rīcību, tad uz šādu lēmumu neattiecas EKL 81. panta 1. punktā noteiktais aizliegums (iepriekš 168. punktā minētais spriedums lietā
Bayer
/Komisija, 66. punkts; 2003. gada 21. oktobra spriedums lietā
T-368/00
General Motors Nederland
un
Opel Nederland
/Komisija,
Recueil
, II-4491. lpp.
, 58. un 79. punkts, un iepriekš 168. punktā minētais spriedums lietā
Volkswagen
/Komisija, 33. punkts; šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā
107/82
AEG-Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp.
, 38. punkts; spriedumu apvienotajās lietās
25/84 un 26/84
Ford-Werke
un
Ford of Europe
/Komisija,
Recueil
, 2725. lpp.
, 21. punkts; Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-43/92
Dunlop Slazenger
/Komisija,
Recueil
, II-441. lpp.
, 56. punkts).
Tomēr noteiktos apstākļos pasākumi, kurus ražotājs ir acīmredzami īstenojis vienpusēji pastāvīgu komercattiecību ietvaros, kuras tas uztur ar saviem izplatītājiem, tika uzskatīti par tādiem, kas veido vienošanos EKL 81. panta 1. punkta nozīmē (Tiesas 1979. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās
32/78, no 36/78 līdz 82/78
BMW Belgium
u.c./Komisija,
Recueil
, 2435. lpp.
, 28.–30. punkts; iepriekš 171. punktā minētais spriedums lietā
AEG-Telefunken
/Komisija, 38. punkts; iepriekš 171. punktā minētais spriedums lietā
Ford
/Komisija, 21. punkts; spriedums lietā
C-277/87
Sandoz prodotti farmaceutici
/Komisija,
Recueil
, I-45. lpp.
, 7.–12. punkts, un spriedums lietā
C-70/93
Bayerische Motorenwerke
,
Recueil
, I-3439. lpp.
, 16. un 17. punkts; iepriekš 168. punktā minētais spriedums lietā
Bayer
/Komisija, 70. punkts).
No judikatūras izriet, ka ir jānošķir gadījumi, kad uzņēmums ir veicis pilnībā vienpusēju pasākumu, tātad bez jebkādas tiešas vai netiešas cita uzņēmuma dalības, no tādiem gadījumiem, kad veiktā pasākuma vienpusējais raksturs ir tikai šķietams. Ja uz pirmā veida gadījumiem EKL 81. panta 1. punkts neattiecas, tad otrais gadījums ir jāuzskata par tādu, kas liecina par vienošanos starp uzņēmumiem, un tādēļ to var ietvert šī panta piemērošanas jomā. It īpaši tā tas ir gadījumā ar konkurenci ierobežojošu praksi un pasākumiem, kurus ražotājs īsteno acīmredzami vienpusēji savu līgumisko attiecību ar mazumtirgotājiem ietvaros, tomēr saņemot vismaz netiešu piekrišanu no tiem (iepriekš 168. punktā minētais spriedums lietā
Bayer
/Komisija, 71. punkts, un iepriekš 168. punktā minētais 2003. gada 3. decembra spriedums lietā
Volkswagen
/Komisija, 35. punkts).
Tomēr no šīs judikatūras arī izriet, ka Komisija nevar uzskatīt, ka ražotāja šķietami vienpusējs pasākums, kas ir pieņemts tā līguma ar mazumtirgotājiem ietvaros, patiesībā ir vienošanās pamatā starp uzņēmumiem EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, ja tas nenosaka citu partneru tiešu vai netiešu piekrišanu ražotāja īstenotajai attieksmei (iepriekš 168. punktā minētais spriedums lietā
Bayer
/Komisija, 72. punkts, un iepriekš 168. punktā minētais 2003. gada 3. decembra spriedums lietā
Volkswagen
/Komisija, 36. punkts; šajā sakarā skat. iepriekš 172. punktā minēto spriedumu lietā
BMW Belgium
u.c./Komisija, 28.–30. punkts; iepriekš 171. punktā minēto spriedumu lietā
AEG-Telefunken
/Komisija, 38. punkts; iepriekš 171. punktā minēto spriedumu lietā
Ford
/Komisija, 21. punkts; iepriekš 172. punktā minēto spriedumu lietā
Sandoz prodotti farmaceutici
/Komisija, 7.–12. punkts).
Visbeidzot ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāiesniedz precīzi un saskaņoti pierādījumi, kas pamato pārliecību, ka apgalvotais pārkāpums ir izdarīts (iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā
CRAM
un
Rheinzink
/Komisija, 20. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās
T-185/96, T-189/96 un T-190/86
Riviera Auto Service
u.c./Komisija,
Recueil
, II-93. lpp.
, 47. punkts).
Šajā lietā ir jānorāda, ka pretēji prasītāju apgalvotajam Komisija, lai šajā lietā konstatētu vienošanās pastāvēšanu, nav atšķirībā no lietas, kurā tika pieņemts iepriekš 168. punktā minētais 2003. gada 3. decembra spriedums lietā
Volkswagen
/Komisija, izmantojusi argumentāciju, saskaņā ar kuru koncesionāru piekrišana tiek pamatota vienīgi ar to ietilpšanu izplatīšanas tīklā.
Tieši pretēji, Komisija, apstrīdētajā lēmumā tieši atgādinājusi, ka ir nepieciešama vismaz netieša koncesionāru piekrišana strīdīgajām iniciatīvām (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumu
in fine
un 91. apsvēruma otro teikumu
in fine
), tika meklējusi pierādījumus šādai piekrišanai (apstrīdētā lēmuma 94.–101. apsvērums).
Saistībā ar atlīdzības sistēmu Komisija apstrīdētā lēmuma 95. apsvērumā secināja par šo piekrišanu no fakta, ka koncesionāri turpināja pasūtīt automašīnas tādas sistēmas ietvaros, kādu to bija izveidojušas prasītājas no 1997. gada. Komisija kā šādas vienošanās piemērus norādīja, ka pastāvēja
a posteriori
kontroles sistēma un sankciju uzlikšanas iespēja (apstrīdētā lēmuma 96. apsvērums). Tā arī izvirza
VPDN
lomu, kas izpaužas vismaz kā “skaļrunis” un koncesionāru informācijas iestāde, norādot, ka“detalizētā informācija, ko
VPDN
izplatīja savu dalībnieku starpā, padarīja tiem pārskatāmu
PNE
nostāju par atlīdzības sistēmas piemērošanu” (apstrīdētā lēmuma 98. apsvērums).
Komisija secināja, ka starp prasītājām un koncesionāriem pastāvēja vienošanās no 1997. gada. Tādēļ, pēc Komisijas domām, apstāklis, ka
AP
apkārtrakstos laikposmā no 2000. gada bija noteikusi, ka tiešas apstrīdēšanas neesamība nozīmēja pievienošanos, bija vienīgi tiešs piedāvājums noslēgt vienošanos, saistībā ar kuru jau no 1997. gada pastāvēja vienota griba (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisijas secinājumu, ka pastāv vienošanās saistībā ar atlīdzības sistēmu, neapgāž prasītāju argumenti.
Tādēļ saistībā ar prasītāju argumentu, ka pēc 1997. gada apkārtrakstos bija neitrāls formulējums un tādēļ tos nevar kvalificēt kā prettiesiskus, līdz ar to vienīgā rīcība, par kuru varēja būt vienošanās EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, bija apgalvotā vienpusējā
PNE
prakse nemaksāt bonusu, ir jānorāda, ka šis arguments nevar tikt pieņemts.
Saistībā ar otro atcelšanas pamatu jau tika konstatēts, ka apkārtrakstiem pēc 1997. gada nebija neitrāls formulējums, bet gan formulējums, kas uzturēja konkurences ierobežojumu, kas tika noteikts 1997. gadā. Tādēļ konkurences ierobežojums patiešām izriet no pašas atlīdzības sistēmas, kādu to paredzēja prasītājas un kāda tā ir izklāstīta apkārtrakstos, un nevis no prakses, ar kuru
PNE
nav ievērojusi tiesiskus līguma noteikumus. Prasītāju arguments, kas balstīts uz apkārtrakstu tiesisko raksturu, tādēļ ir jānoraida.
Ņemot vērā, ka konkurences ierobežojums izrietēja no pašas atlīdzības sistēmas un ka šī sistēma koncesionāriem noteica galīgās automašīnu iepirkuma cenas no
Peugeot
, Komisija pamatoti izsecināja koncesionāru piekrišanu šai sistēmai no apstākļa, ka tie bija turpinājuši veikt automašīnu pasūtījumus saskaņā ar šo sistēmu un tās finanšu nosacījumiem.
Koncesionāri nebūtu turpinājuši bez iebildumiem iepirkt automašīnas saskaņā ar atlīdzības sistēmā noteiktajiem nosacījumiem, ja tie nebūtu piekrituši šiem nosacījumiem un it īpaši faktam, ka pārdošana valsts līmenī tika ņemta vērā bonusa piešķiršanai.
Apstāklis, ka bonusu nemaksāšana par eksportu pati par sevi nebija labvēlīga koncesionāru finanšu interesēm, nekādā veidā neietekmēja to, ka koncesionāri turpināja veikt pasūtījumus. Kā norāda Komisija, vienošanās pastāvēšana nevar tikt izslēgta tādēļ, ka tā šķietami vērsās pret vienas puses interesēm, jo gluži kā šajā lietā pastāv pierādījumi par šīs puses piekrišanu.
Saistībā ar dažādām iniciatīvām, kas apstrīdētajā lēmumā kvalificētas kā spiediens, Komisija uzskatīja, ka šīs iniciatīvas, kuras prasītājas vērsa pret koncesionāriem un kuras bija vērstas, lai nodrošinātu, ka koncesionāru eksporta darbībām ir izņēmuma raksturs, tika principā panākta ievērošana no visu tīkla dalībnieku puses, paredzot noteiktu iejaukšanos, ar kuru ražotājs varēja uzturēt tādējādi noteikto disciplīnu (apstrīdētā lēmuma 100. apsvērums
in fine
).
Prasītājas apstrīd, ka spiediens bija varējis izraisīt vienošanās pastāvēšanu. Šis spiediens bija vienpusēja rīcība, un sankciju piemērošana pastiprināja tā vienpusējo raksturu, jo tas pierāda, ka koncesionāri iestājās pret tiem noteiktajiem pasākumiem. Komisija nav iesniegusi pierādījumus par koncesionāru piekrišanu apgalvotajai prasītāju politikai ierobežot eksportu.
Apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā Komisija izklāsta trīs konkrētas netiešas koncesionāru piekrišanas izpausmes prasītāju iniciatīvai, kas vērsta, lai ierobežotu eksportu.
Šie trīs gadījumi attiecas attiecīgi uz koncesionāru [konfidenciāli], koncesionāru [konfidenciāli] (skat. apstrīdētā lēmuma 100. apsvēruma attiecīgi piekto un astoto teikumu) un uz koncesionāriem, kas
VPDN
vispārējās asamblejas laikā izteicās par labu eksporta aizliegšanai (apstrīdētā lēmuma 100. apsvēruma desmitais teikums).
Pirmkārt, saistībā ar koncesionāru [konfidenciāli] ir taisnība, ka prasītāju iniciatīvas lika šim koncesionāram grozīt komercattiecības ar viņa klientiem.
Tādējādi no lietas materiāliem izriet, ka ar 1997. gada 16. jūlija dokumentu
PNE
, atbildot uz koncesionāra [konfidenciāli] pasūtījumu, kuru tas izdarīja pēc Francijas pilnvarotās personas
SEP
pasūtījuma konkrēti par četrām automašīnām 306
break
, informēja šo koncesionāru, ka “306
break
[tikšot] piegādātas vienīgi ar reģistrācijas pieteikumiem”, un ar šo reģistrācijas pieteikumu, pēc pašas
AP
atzītā, ir jāsaprot reģistrācija Nīderlandē. Šim dokumentam
PNE
pievienoja sarakstu, kurā koncesionāram tika precizēti piegāžu termiņi, bet kurā nebija norādīts nekāds termiņš saistībā ar 306
break
, kuras pasūtīja
SEP
.
Pēc šī 1997. gada 16. jūlija
PNE
dokumenta saņemšanas koncesionārs [konfidenciāli], nebūt ne pret to izsakot iebildumus, ar vēstuli vienkārši attiecināja uz Francijas pilnvaroto personu
SEP
ierobežojumus, kas izriet no
PNE
, papildus tam arī nosūtot šai pilnvarotajai personai dokumentu, kurā tiek pieprasīta reģistrācija Nīderlandē, kā arī pievienoto sarakstu, un papildus tam atsaucoties uz saraksta, kas šajā dokumentā attiecas uz 306
break
, daļu.
Apstāklis, kuru izvirza prasītājas, ka visas automašīnas, kuras koncesionārs [konfidenciāli] pasūtīja priekš
SEP
, tika beigu beigās piegādātas, nav tāds, kas varētu apgāzt faktu, ka šis koncesionārs attiecināja uz šo pilnvaroto personu piegādes ierobežojumus, ko tam bija norādījusi
PNE
.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka, konfrontēta ar to, ka [konfidenciāli] paziņoja
SEP
faktiskos konkurenci deformējošos iemeslus, kas ir piegāžu ierobežojumu pamatā,
AP
, lai mēģinātu atjaunot situāciju, varēja vienīgi “[piekrist] [
PNE
], ka acīmredzami nebija cita risinājuma kā paziņot šī koncesionāra piegādes termiņu, negaidot [..], lai ātri izlabotu nejauši pieļauto starpgadījumu” (
PNE
1997. gada 18. jūlija iekšējās vēstules ceturtā daļa).
Otrkārt, saistībā ar koncesionāru [konfidenciāli] Komisija norāda, ka “1997. gadā [..] šim koncesionāram [..] bija jāatsaka automašīnu piegādes gala patērētājiem ārvalstīs” (apstrīdētā lēmuma 100. apsvēruma astotais teikums). Komisija arī atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 78. apsvērumu (trešais un ceturtais teikums), kurā tā norāda, ka šis koncesionārs
PNE
spiediena dēļ “atcēla vai nepieņēma pasūtījumus par [..] jauniem transportlīdzekļiem”, kas nāca no
SEP
, pēc tam “1998. gadā samazināja īpaši drastiskā veidā eksportu un 1999. gadā beidza eksportēt vispār”.
Prasītājām neizdodas atspēkot šo piemēru. Tās vienīgi norāda, ka šis koncesionārs tomēr eksportēja 30 transportlīdzekļus 1997. gadā, kas, kā to būtībā norāda Komisija, neiestājas ne pret konstatāciju, ka šis koncesionārs bija nevis iestājies pret prasītāju spiedienu, bet izvēlējies neveikt pārdošanu šajā gadā, ne pret to, ka [konfidenciāli] samazināja eksportu no 1998. gada un beidza eksportēt 1999. gadā.
Treškārt, saistībā ar lūgumu, kas formulēts
VPDN
ietvaros, Komisija apstrīdētā lēmuma 100. apsvēruma desmitajā teikumā pareizi konstatēja, ka
VPDN
ietvaros koncesionāri bija sapulcējušies un piedāvājuši nosūtīt apkārtrakstu, ar kuru tiktu pieprasīts vairs neveikt eksportu. Runa ir, precīzāk, par 1997. gada 11. novembra
VPDN
vispārējās asamblejas laikā izteikto piedāvājumu “nosūtīt koncesionāru apvienības biedriem vēstuli, kurā ir norādīts, ka tās biedriem nav jāiesaistās reeksporta darbībās”.
Protams, šis koncesionāru piedāvājums beigu beigās netika īstenots, jo
VPDN
prezidents šīs vispārējās asamblejas laikā norādīja, ka “tas nav iespējams, ņemot vērā pašreizējos Eiropas Savienības tiesību aktus”. Tomēr šis asamblejā izteiktais formulējums bija tāds, kas pauda koncesionāru principiālu pievienošanos eksporta ierobežošanas politikai, kuru īstenoja
PNE
.
Saistībā ar faktu, ka šis piedāvājums paredzēja, ka koncesionāri tiek aicināti parakstīt šo vēstuli, lai paustu savu piekrišanu, ir jānorāda, ka no tā nevar izsecināt, kā to prasītājas mēģina pamatot, ka netieša piekrišana eksporta ierobežošanas politikai nav iedomājama. Kā to norāda Komisija, Kopienu judikatūrā, kas minēta iepriekš 168.–174. punktā, pilnībā ir paredzēts, ka ir iespējama netieša piekrišana piedāvājumam slēgt vienošanos EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.
Vispārīgāk, saistībā ar
VPDN
lomu ir jānorāda, kā to arī atzīmē Komisija, ka prasītājas nopietni neapstrīd konstatāciju, kas izklāstīta apstrīdētā lēmuma 100. apsvēruma otrajā teikumā un saskaņā ar kuru
PNE
izmantoja
VPDN
, lai paustu ziņojumu, ka koncesionāriem bija jāierobežo eksports. Kā to atzīmē Komisija, fakts, ka
VPDN
tādējādi stimulēja koncesionārus ierobežot to eksporta apjomus, nepastāvot nekādiem iebildumiem vai distancēšanās gadījumiem no koncesionāru puses, ir tāds, kas atklāj koncesionāru piekrišanu ierobežojošai politikai, kuru īstenoja
PNE
.
Papildus šīm trim konkrētajām koncesionāru piekrišanas izpausmēm saistībā ar prasītāju iniciatīvām, kuru mērķis ir ja ne izbeigt, tad vismaz ierobežot eksportu, Komisija apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā (sestais teikums) izvirza papildus koncesionāram [konfidenciāli] koncesionāru [konfidenciāli] un [konfidenciāli] un šajā sakarā norāda uz apstrīdētā lēmuma 78. apsvērumu.
Saistībā ar [konfidenciāli] no apstrīdētā lēmuma 78. apsvēruma sestā teikuma un no šī koncesionāra atbildes uz 2004. gada 17. novembra informācijas pieprasījumu, uz kuru ir sniegta norāde 139. zemsvītras piezīmē, kas ir saistīta ar šo apsvērumu, izriet, ka šis koncesionārs “lielā spiediena dēļ, ko veica
Peugeot
, beidza eksportēt
Peugeot
markas transportlīdzekļus no 1997. gada otrā trimestra”. Tādēļ šis koncesionārs nolēma izbeigt savas eksporta darbības, nevis iestāties pret prasītāju iniciatīvām. Saistībā ar šo koncesionāru ir jāatgādina, ka prasītāju apgalvojums par tā negodprātību netika akceptēts.
Saistībā ar [konfidenciāli] prasītājas par jautājumu, vai šis koncesionārs piekrita spiedienam, norādīja, ka
Peugeot
adresētā vēstule, kas datēta ar 2001. gada 19. novembri un kas minēta apstrīdētā lēmuma 78. apsvērumā, liecina, ka šis koncesionārs pats pieņēma savus lēmumus. Norādot uz šo aspektu, prasītājas apgalvo, ka saistībā ar šo koncesionāru nav pierādīta piekrišana
Peugeot
spiedienam.
Tomēr, kā Komisija to pamatoti norāda, [konfidenciāli] atbilde ir jāuztver rezervēti, runājot par koncesionāru, kas ir nostādīts naidīgā stāvoklī sakarā ar eksportu, kas, šķiet, ka tam bija nepieciešams, lai nosegtu savas izmaksas. Tādējādi šajā 2001. gada 19. novembra vēstulē šis koncesionārs mēģināja aizsargāt savas tiešās intereses, norādot, ka pārdošana eksportam tam ir nepieciešama vismaz īstermiņā, un apliecināja
Peugeot
faktu, ka šī situācija ir atkāpe no tā pagātnes politikas un neietilpst tā ilgtermiņa stratēģijā. Tādēļ šī vēstule neļauj izdarīt secinājumus par šī koncesionāra faktisku neatkarību no prasītāju spiediena, bet drīzāk atklāj, papildus eksporta pamatojumam īstermiņā, principiālu piekrišanu ilgtermiņā paralēlā eksporta samazināšanai vai pat izbeigšanai.
Šo secinājumu pilnībā apstiprina
PNE
2001. gada 2. novembra iekšējais dokuments, kas ir tikai dažas dienas agrāks par [konfidenciāli] vēstuli un kurā [konfidenciāli],
PNE AMD
, informē
PNE
par “[konfidenciāli]” reakciju, kurš ir atkarīgs no tā paša koncesionāra, bet atrodas [konfidenciāli] (Nīderlande) un nevis [konfidenciāli] (Nīderlande). No šī
PNE
iekšējā dokumenta izriet, ka atbildīgā persona, ko
AMD
sastapa [konfidenciāli] telpās, “nebūt nav lepna par eksporta darbībām[, bet] tomēr neredz citas iespējas, ņemot vērā [konfidenciāli] lielās problēmas (it īpaši finanšu)”. Šajā dokumentā
AMD
piebilst, ka atbildīgā persona precizēja, ka “tā tomēr [eksportēja] tikai īsu brīdi un [cerot] ātri apturēt šīs darbības nākamgad”, ka “tā apzinā[jās] savas rīcības nopietnību”, jo “tā nostādīja savus klientus un
Peugeot
nelabvēlīgā stāvoklī”, bet ka “tai tomēr, pēc tās teiktā, nebija citas izvēles, lai tajā brīdī nopelnītu naudu īstermiņā”.
No iepriekš 186.–205. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājām neizdodas apstrīdēt konkrētos pierādījumus, ko Komisija sniegusi apstrīdētajā lēmumā, par koncesionāru piekrišanu spiedienam.
Visbeidzot, saistībā ar argumentu, ar kuru tiek apgalvots, ka eksporta ievērojamais apjoms atspēko Komisijas secinājumu, saskaņā ar kuru prasītājas tika akceptējušas spiedienu, ir jānorāda, pirmkārt, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā netika konstatējusi vienkāršu vienošanos par eksporta apturēšanu, bet vienošanos par eksporta ierobežošanu (apstrīdētā lēmuma 100. un 136. apsvērums). Otrkārt, nav strīda par to, ka eksports samazinājās pēc 1997. gada, bet tajā pašā laikā un izņemot īpašo gadījumu 1998. gadā, kad būtiski, bet pārejoši samazinājās pieprasījums pēc
Peugeot
markas automašīnām valstī (skat. 28. zemsvītras piezīmi, kas saistīta ar apstrīdētā lēmuma 17. apsvērumu), kopējie pārdošanas apjomi Nīderlandē pieauga.
No tā izriet, ka fakts, ka tika turpināts eksportēt, bet mazākā mērā, pie dažādām prasītāju iniciatīvām, nav tāds, ar kuru tiek atspēkots tas, ka pastāvēja koncesionāru piekrišana prasītāju politikai, un kurš ir pierādīts ar precīzu un saskaņotu pierādījumu kopumu.
Visbeidzot, tā kā prasītājām neizdodas atspēkot Komisijas vērtējumu pamatotību ne saistībā ar koncesionāru piekrišanu atlīdzības sistēmai, ne saistībā ar piekrišanu spiedienam, šis pamats ir jānoraida.
3.
Par trešo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir nepareizi noteikts pārkāpuma ilgums un ir pieļautas pretrunas pamatojumā
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka, tā kā norāde uz reģistrāciju Nīderlandē tika izņemta no apkārtrakstiem pēc 1997. gada, pārkāpuma ilgums ir jāsamazina tā, lai tas attiektos tikai uz 1997. gadu.
Turklāt nav pietiekamu pierādījumu, kas pamatotu spiediena pastāvēšanu laikposmā no 1998. līdz 2000. gadam. Komisija būtībā izvirza dokumentus, kas attiecas uz 1997. un 2001. gadu, kuriem nav nozīmes un kas katrā ziņā attiecas uz faktiem, starp kuriem ir četri gadi un kuri neļauj pamatot pārkāpuma turpinātību. Dokumenti, kas attiecas uz 1998. un 1999. gadu, nevājina šo nostāju, jo tie nepierāda spiediena pastāvēšanu. Komisija tādēļ ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka spiediens turpinājās no 1997. līdz 2001. gadam. Tai vismaz nebūtu bijis jākonstatē spiediena pastāvēšana laikposmā no 1998. līdz 2000. gadam.
Saistībā ar pretrunām pamatojumā prasītājas norāda, ka ir pretrunīgi norādīt, ka pārkāpums ilga, ņemot vērā visas tā daļas, no 1997. gada janvāra līdz 2003. gada septembrim, tajā pašā laikā atzīstot, ka spiediens tika izbeigts 2001. gada novembrī.
Saistībā ar apgalvotajām pretrunām pamatojumā Komisija izvirza, ka pretēji tam, ko netieši apgalvo prasītājas, tā nekad nav apstrīdētajā lēmumā norādījusi, ka iespēja konstatēt pārkāpumu bijusi atkarīga no iespējas noteiktā datumā vienlaicīgi konstatēt atlīdzības sistēmas pastāvēšanu, kas ir diskriminējoša attiecībā pret eksportu, pastāvēšanu un spiediena uz koncesionāriem.
Pirmkārt, konstatācija, kas veikta apstrīdētā lēmuma 175. apsvērumā un saskaņā ar kuru pārkāpums, ņemot vērā visas tā daļas, notika no 1997. gada janvāra sākuma līdz 2003. gada septembra beigām, nozīmē, ka pārkāpums vienā vai otrā tā daļā tika veikts visa šī perioda garumā.
Otrkārt, Komisija neapgalvo, ka pārkāpums sastāvēja vienīgi no divu ierobežojošo pasākumu apvienošanas (atlīdzības politikas un spiediena). Ja tā būtu nošķīrusi šos divus pārkāpuma aspektus lielākas skaidrības labad, no tā neizrietētu, ka spiediena neesamībai kādā noteiktā periodā vajadzētu nozīmēt pārkāpuma neesamību šajā periodā. Tieši pretēji, pārkāpums tika izdarīts ar pašas atlīdzības sistēmas pastāvēšanu. Spiediens vienīgi sekoja šai sistēmai un atbalstīja to.
Saistībā ar argumentu par pārkāpuma ilgumu, ar kuru tiek apgalvota noteiktu formulējumu izņemšana no apkārtrakstiem pēc 1997. gada, Komisija jau bija pierādījusi, ka prasītāju īstenotā atlīdzības sistēma bija pārkāpums gan pēc būtības, gan pēc iedarbības, kas līdz ar to notika no 1997. gada janvāra līdz 2003. gada septembrim.
Saistībā ar apgalvojumu, ka nav pierādījumu par spiedienu laikposmā no 1998. gadam līdz 2000. gadam, Komisija atgādina, ka pierādījums par atlīdzības sistēmas pārkāpjošo raksturu no 1997. gada janvāra līdz 2003. gada septembrim ir pietiekams, lai konstatētu pārkāpumu par visu šo periodu kopumā. Šī spiediena pastāvēšana un pierādījumi nebija nepieciešami šai konstatēšanai, bet gan bija vienīgi papildu elements jau noteiktam pārkāpumam.
Katrā ziņā šis spiediens bija konstatēts un tas tika izdarīts, pamatojoties uz pierādījumiem, kas saistīti ar faktiem, kas atrodas pietiekami tuvu laikā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jānorāda, ka, pirmkārt, lietas dalībniekam vai iestādei, kas norāda uz konkurences normu pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi, ar ko juridiski pietiekami tiek pamatoti pārkāpuma fakti, un, otrkārt, uzņēmumam, kas apgalvojuma par pārkāpumu atspēkošanai izmanto kādu pamatu aizstāvībai, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir iestājušies šī aizstāvības pamata izmantošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem (Pirmās instances tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā
T-120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, Krājums, II-4441. lpp.
, 50. punkts; šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā
C-185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I-8417. lpp.
, 58. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I-123. lpp.
, 78. punkts).
Pārkāpuma ilgums turklāt ir apstāklis, kas ietilpst pārkāpuma jēdzienā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam un kas galvenokārt ir jāpierāda Komisijai. Šajā sakarā judikatūrā ir izvirzīta prasība, ka tādu pierādījumu trūkuma gadījumā, kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisija balstās vismaz uz pierādījumiem, kas ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena datuma līdz otram (iepriekš 171. punktā minētais spriedums lietā
Dunlop Slazenger
/Komisija,
Recueil
, 79. punkts; un iepriekš 219. punktā minētais spriedums lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 51. punkts).
Saistībā ar atlīdzības sistēmu prasītājas šī pamata ietvaros vienīgi atkārtoti apstrīd atlīdzības sistēmas konkurenci deformējošo mērķi; šī prasītāju veiktā apstrīdēšana jau tika noraidīta otrā atcelšanas pamata ietvaros. Tās neatspēko faktu, ka šī sistēma bija spēkā periodā, ko Komisija norādījusi apstrīdētajā lēmumā, t.i., no 1997. gada janvāra līdz 2003. gada septembrim (apstrīdētā lēmuma 151. apsvēruma pirmais ievilkums un 1. pants).
Saistībā ar iniciatīvām, kuras Komisija kvalificējusi kā spiedienu, prasītājas būtībā vienīgi atkārtoti apstrīd šo iniciatīvu pastāvēšanu. Konkrētāk, tās apgalvo, ka noteikti dokumenti, kas attiecas uz 1998. un 1999. gadu, proti, uz
VPDN
1998. gada 8. jūnija sanāksmes kopsavilkums (minēts 144. zemsvītras piezīmē, kas saistīta ar apstrīdētā lēmuma 81. apsvērumu),
PNE
un
VPDN
sanāksmes protokols (minēts 152. zemsvītras piezīmē, kas saistīta ar apstrīdētā lēmuma 85. apsvērumu) un ziņojums par
AMD
apmeklējumu pie koncesionāra [konfidenciāli] (minēts 132. zemsvītras piezīmē, kas saistīta ar apstrīdētā lēmuma 77. apsvērumu), neliecina par spiediena pastāvēšanu, līdz ar ko Komisija nevarēja secināt, ka no 1997. līdz 2001. gadam pastāvēja spiediens un ka no 1997. līdz 2001. gadam notika nepārtraukts pārkāpums.
Tomēr ir jākonstatē, ka prasītāju veiktā apstrīdēšana par dokumentu, uz kuriem Komisija ir balstījusi apstrīdēto lēmumu, atbilstību un pierādījuma vērtību jau tika izvērtēta un noraidīta, izvērtējot otro atcelšanas pamatu (skat. iepriekš 128., 132. un 138. punktu).
No tā izriet, ka prasītāju argumenti neatspēko konstatāciju, ko Komisija veikusi apstrīdētā lēmuma 151. apsvēruma otrajā ievilkumā un saskaņā ar kuru prasītājas bija izdarījušas spiedienu uz koncesionāriem no 1997. gada līdz 2001. gada novembrim.
Turklāt prasītājas norāda, ka ir pretrunīgi norādīt, ka pārkāpums ilga, ņemot vērā visas tā daļas, no 1997. gada janvāra līdz 2003. gada septembrim, tajā pašā laikā atzīstot, ka spiediens tika izbeigts 2001. gada novembrī.
Šis arguments ir jānoraida. Apstrīdētajā lēmumā Komisija nav konstatējusi pārkāpjošas rīcības daļas, kuru savstarpējā saistība jebkurā 1997.–2003. gada brīdī būtu nepieciešama, lai konstatētu pārkāpumu, kas ilga šo periodu.
Tā, konstatēja, pirmkārt, ka pastāv atlīdzības sistēma, kas pati par sevi ir pietiekama, lai noteiktu pārkāpuma pastāvēšanu, un, otrkārt, ka pastāv spiediens, kas papildina pasākumus, kas izmantoja koncesionāru atlīdzības sistēmu, lai ierobežotu paralēlo eksportu (apstrīdētā lēmuma 151. un 177. apsvērums).
Tādēļ nav pretrunīgi norādīt, kā to Komisija paveikusi apstrīdētā lēmuma 175. apsvērumā, ka pārkāpums, “ņemot vērā visas tā daļas”, t.i., vismaz viena no tā daļām, notika no 1997. gada janvāra līdz 2003. gada septembrim. Apstāklis, ka spiediens netika veikts visā pārkāpuma laikā, tika ņemts vērā, nosakot pārkāpuma smagumu (apstrīdētā lēmuma 172. apsvēruma priekšpēdējais teikums).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija nav kļūdaini noteikusi pārkāpuma ilgumu, ne arī apstrīdētajā lēmumā pieļāvusi pretrunas pamatojumā. Tādēļ šis pamats ir jānoraida.
4.
Par ceturto pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka tika kļūdaini izvērtēta apgalvotās konkurenci deformējošās vienošanās iedarbība
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas iesākumā atgādina, ka Eiropas automobiļu tirgu deformē valstu atšķirības nodokļos saistībā ar jaunu transportlīdzekļu iegādi, ka šīs atšķirības noved pie tā, ka ražotāji paaugstina cenas valstīs ar zemiem nodokļiem un samazina šīs cenas valstīs ar augstiem nodokļiem, kas savukārt rada paralēlā importa pieplūdumu. Vēršoties pret automobiļu ražotājiem, nevis drīzāk pret valstu nodokļu sistēmām, Komisija riskē izraisīt to, ka ražotāji paaugstinās cenas valstīs ar augstiem nodokļiem, un tas notiks par sliktu vietējiem patērētājiem.
Saistībā ar faktisko apgalvoto iedarbību Komisija nav izmantojusi ekonomisku pieeju, bet gan formālu pieeju. Neveicot ekonomisko analīzi, tā ir secinājusi, ka attiecīgais pārkāpums ir ievērojami ierobežojis patērētāju brīvību gūt labumu no vienotā tirgus. Taču attiecīgo pasākumu iedarbība bija nevis ievērojama, bet nenozīmīga, pretēji tam, ko Komisija pārspīlēti apgalvo apstrīdētajā lēmumā.
Pārdošana eksportam ir pasīva pārdošana un tai ir papildinošs raksturs koncesionāra pamatdarbībai, kuram ir aktīvi jāveic pārdošana savā teritorijā. Komisija nevar pārmest
VPDN
priekšrokas sniegšanu pārdošanai Nīderlandē salīdzinājumā ar pārdošanu eksportam.
Turklāt eksports ir komplementāra rentabla pārdošana, kas ir neatkarīga no bonusa. Eksporta vidējā unitārā marža ir salīdzināma ar maržu, veicot pārdošanu uz vietas, sakarā ar nelielajām izmaksām, kas rodas, pārdodot eksportēšanai. Komisija nepamatoti norādīja, ka tikai ar investīcijām savā teritorijā koncesionārs iegūst pazīstamību un pietiekamu lielumu, lai piesaistītu klientus nerezidentus. Turklāt pilnvarotās personas, kuras veic lielāko daļu eksporta, visbiežāk strādā ar šiem pašiem koncesionāriem un tās nav īpaši jūtīgas attiecībā uz šīm investīcijām.
Saikne starp bonusa piešķiršanu un iespēju palielināt atlaides un līdz ar to pārdošanas apjomus, ir, protams, teorētiski iespējama, bet nav automātiska un nav pierādīta. Bonusa lielums ir mazs salīdzinājumā ar automašīnas cenu un tādēļ ir maza iespēja, ka šī maržas atšķirība varētu ietekmēt eksporta plūsmu. Turklāt prasītājas ir pierādījušas, ka atlaižu lielums eksportam ir ekvivalents atlaidēm saistībā ar pārdošanu uz vietas. Tas ļauj pieņemt, ka eventuālo atšķirību cenā jebkurā veidā absorbēs pilnvarotā persona. Katrā ziņā nekas neļauj uzskatīt, kā to dara Komisija, ka runa ir par “ievērojamu” iedarbību.
Komisija nepamatoti uzskatīja, ka eksporta samazināšanās ir attiecināma uz atlīdzības sistēmas raksturiezīmēm. Eksporta apjomu izmaiņas būtībā notika citu iemeslu dēļ, proti,
Peugeot
markas transportlīdzekļu pievilcības izmaiņas dēļ, kā arī cenas diferenciāļu variācijas dēļ. Eksporta apjomu krišanās pēc 1997. gada tādēļ nebija nekas nenormāls. Netipiskais bija tas, ka 1997. un 1998. gadā bija ievērojami eksporta apjomi, kas bija saistīti ar, no vienas puses, kombināciju starp ļoti populāru
Peugeot
modeļu parādīšanos tirgū un, no otras puses, ievērojamām cenu atšķirībām tajā laikā. Bonusa summai nebūtu bijusi ietekme uz interesi pārdot eksportēšanai, ņemot vērā šīs summas nelielo apjomu salīdzinājumā ar cenu atšķirībām, kas izriet no nodokļiem.
Saistībā ar
PNE
2002. gada 14. oktobra iekšējo dokumentu, kuru Komisija izvirzīja apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā,
PNE
vienīgi izvērtēja budžeta sekas, kādas būtu eventuālai bonusa maksāšanas procedūras ieviešanai. Tādēļ šis dokuments nepierāda, ka atlīdzības sistēmai bija ievērojama ietekme uz eksportu.
Visbeidzot, Komisija kļūdaini novērtēja koncesionāru atbildes uz tās 2004. gada 17. novembra jautājumiem. Trīs koncesionāri, kas bija veikuši aptuveni 72% no visa eksporta, ko bija veikuši aptaujātie koncesionāri, sniedza atbildes, kas apstiprina faktu, ka bonusam bija sekundāra nozīmē saistībā ar eksportu. Jau no paša sākuma Komisijas aptauja aptvēra vienīgi mazu daļu koncesionāru.
Komisija, kura apgalvo, ka spiedienam bija negatīva tieša iedarbība uz eksportu, nepaskaidro, kādēļ, kaut gan spiediens tiek datēts ar 1997. un 1998. gadu, tieši šajos divos gados eksports bija visievērojamākais un samazinājās vienīgi 1999. gadā. Divi koncesionāri tika ievērojami palielinājuši eksporta apjomus pēc apgalvotā spiediena.
Tādēļ Komisija nav nekādā veidā pierādījusi, ka atlīdzības sistēmai vai spiedienam bija iedarbība uz eksportu vai vismaz ka šāda iedarbība bija ievērojama.
Tā kļūdījās, apgalvojot, ka bonuss tiek maksāts nākamajā gadā pēc pārdošanas, jo faktiski tas tiek maksāts nākamajā trimestrī pēc pārdošanas.
Kopumā Komisija nopietni neapstrīd prasītāju sniegtos pierādījumus, ka apgalvotā bonusa iedarbība uz eksportu varēja būt vienīgi nenozīmīga.
Komisija vispirms atgādina, ka konkurenci deformējošas vienošanās pēc mērķa iedarbības pierādīšana nav obligāta, lai konstatētu šādas vienošanās pastāvēšanu. Kaut gan, pat ja izrādītos, ka konstatētās konkurenci deformējošās vienošanās iedarbība netiek pierādīta, pārkāpuma konstatēšana nebūtu ietekmēta. Ir jānorāda, ka pastāv pierādījumi par atlīdzības sistēmas un eksporta ietekmi uz eksportu, kaut gan ir grūti precīzi noteikt šīs iedarbības apmēru.
Dalībvalstu starpā pastāvošajām nodokļu atšķirībām nav nozīmes, jo runa ir par bonusa sistēmu, nevis par cenu atšķirībām pirms nodokļa. Bonusa sistēmas īstenošana, kas bez izšķirības arī atalgo par eksportu, tādēļ nerada risku, ka ražotāji tiktu stimulēti palielināt savas cenas valstīs ar augstiem nodokļiem.
PNE
iekšējā dokumentā, kas datēts ar 2002. gada 14. oktobri, tika aplēsta iespējamā bonusa izmaksāšanas iedarbība 2003. gadā un tās apjoms tika noteikts [konfidenciāli] apmērā no papildu pārdošanas eksportam. Prasītājas, lai apšaubītu šī dokumenta pierādījuma vērtību, nepamatoti apgalvoja, ka tas attiecās uz automātiska bonusa ieviešanu un tiecās ierobežot apjomu vienkāršā lineārā projekcijā, kas bija vēl jākoriģē. Šajā dokumentā bija skaidri paredzēta bonusa piešķiršana par eksportētajām automašīnām, nevis tikai bonusa automātiskuma ieviešana. Tā pierādošā veidā konstatē, ka ne tikai bonuss netika maksāts par eksportu, bet arī un galvenokārt, ka prasītājas sagaidīja politikas izmaiņu ievērojamu ietekmi uz eksportu.
Prasītājas tiecas mazināt pārkāpuma iedarbību un apsūdz Komisiju par iedarbības pārspīlēšanu, bet tajā pašā laikā tām neizdodas noliegt iedarbību pilnībā un tās atzīst, ka iedarbība “ir kvalificējama vismaz kā ļoti ierobežota”.
To apgalvojumi, saskaņā ar kuriem eksports ir rentabls neatkarīgi no bonusa un eksports nav saistīts ar koncesionāru ieguldījumiem, nav pamatoti. Ar to, ka tā neatlīdzināja par eksportu, bonusa sistēma objektīvi samazināja interesi par šo eksportu salīdzinājumā ar pārdošanu uz vietas. Ir nenoliedzami, ka koncesionāram, lai tam izdotos pārdot eksportam, ir jāveic ieguldījumi personālā, marketingā un loģistikā. Pat ja daļa šo ieguldījumu ir nozīmīga pārdošanai uz vietas, tas neietekmē faktu, ka izmaksas, kas saistītas ar eksportu, nav neievērojamas. Tas ir vienīgais, ko Komisija vēlējās paust apstrīdētā lēmuma 115. apsvērumā, nevis apstiprināt teoriju par tiešu un lineāru saikni starp pārdošanu valsts ietvaros un pārdošanu eksportam.
Arguments, saskaņā ar kuru bonuss ir pārāk neliels, lai ietekmētu eksportu, nav pārliecinošs. Ja bonuss ir efektīvs valsts līmenī, ir mazticams, ka tam nav nekādas ietekmes eksporta līmenī. Nav ticami apgalvot, ka bonusam nav ietekmes uz atlaižu lielumu, ne arī pieņemt, ka bonusa eventuālo piešķiršanu absorbē pilnvarotās personas.
Prasītāju argumenti par eksporta apjomu no Nīderlandes krituma iemesliem ir balstīti uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma izpratni. Komisija nav apgalvojusi, ka bonusa nemaksāšana bija noteicošais faktors eksporta apjomu izmaiņās, ne arī ka iedarbība bija tūlītēja, bet gan ka tai bija zināma loma. Komisija atzina, ka nobīde bonusa maksāšanā nav viens gads, bet gan trimestris, tajā pašā laikā norādot, ka tas neizslēdz noteiktu nobīdi laikā atlīdzības sistēmas ierobežojošajai iedarbībai, ņemot vērā intervālu, kas koncesionāram nepieciešams, lai ņemtu vērā šīs sistēmas implikācijas komerciālās stratēģijas ziņā.
Katrā ziņā prasītājas nevar noliegt ļoti lielu eksporta apjomu samazināšanos, saistībā ar kuru Komisija, pamatojoties uz virkni pierādījumu (koncesionāru liecības un prasītāju iekšējie dokumenti), aplēsa, ka atlīdzības sistēma un spiediens bija vieni no šīs samazināšanās iemesliem, nebūdami obligāti vienīgie.
Saistībā ar jauno modeļu komercializēšanas ciklu nozīmi un šo ciklu ietekmi uz eksportu ir jānorāda, ka tie nav piemēroti eksportam, jo šie cikli seko viens otram gan Nīderlandē, gan ārvalstīs, un prasītāju argumentācija par šo aspektu kopumā ir ļoti selektīva. Saistībā ar cenu atšķirībām faktam, ka tās samazinājās kopš 1997. un 1998. gada, nebija ļoti lielas nozīmes pēc 1999. gada, lai tas varētu veicināt to, ka noteikti patērētāji vēlētos iepirkties Nīderlandē.
Saistībā ar pētījumu par koncesionāriem Nīderlandē Komisija norāda, ka prasītāju arguments, ka visievērojamākie koncesionāri uzskatīja, ka bonusam bija sekundāra loma, nozīmē, ka daļa koncesionāru uzskatīja, ka bonusam ir noteicoša loma. Šī izmeklēšana pierādīja, ka visi koncesionāri zināja, ka tiem nav tiesību uz automātisku bonusu samaksu, ka lielākā daļa no tiem bija sapratuši, ka tiem nav tiesību uz bonusu, un ka lielākā daļa no tiem dažiem koncesionāriem, kas to bija mēģinājuši saņemt, cieta neveiksmi. Visbeidzot, Komisija, kas nevarēja faktiski iztaujāt visus koncesionārus, bija tiesīga attiecināt savu izmeklēšanu uz reprezentatīvu šo koncesionāru loku, kas šajā lietā aptvēra sešpadsmit koncesionārus, kas aktīvi eksportēja un kas pārstāvēja aptuveni 40% eksporta references periodā.
Saistībā ar spiediena iedarbību Komisija norāda, ka šis spiediens patiešām tika izdarīts periodā, kas aptvēra ne tikai 1997. gadu, un ka fakts, ka eksporta apjomu ļoti samazinājās 1999. gadā, neatspēko to, ka šim spiedienam bija noteikta iedarbība. Citi piemēri kā tie, kurus izvirzījušas prasītājas, pierāda spiediena efektivitāti. Katrā ziņā saistībā ar pārkāpumu pēc mērķa ir jānorāda, ka pierādījumi par šī spiediena konkrēto efektivitāti nav nepieciešami, lai konstatētu pārkāpumu.
Komisija norāda, ka jautājums par bonusu, lai to labāk saprastu, ir jāuztver nevis, kā to norāda prasītājas, eksporta stimulēšanas problemātikas ietvaros, bet gan eksporta demotivēšanas problemātikas ietvaros, saistībā ar kuru bonusa nemaksāšanas objektīvā iedarbība parādās skaidrā veidā.
Tā kā automobiļu koncesionāru maržas ir zemas, nevar tikt apgalvots, ka bonusa nemaksāšanai nav iedarbības uz eksportu vai ka iedarbība ir nenozīmīga.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, pret ārvalstu klientiem un vietējiem klientiem vienotajā tirgu ir jābūt vienlīdzīgai attieksmei saistībā ar koncesionāru. Faktam, ka ārvalstu klientu motivācija veikt pirkumu Nīderlandē var būt saistīta ar cenu atšķirību, ir jābūt pilnībā nesaistītam ar prasītāju ekonomiskajiem apsvērumiem, izņemot gadījumus, ja tiek atzīts, ka tās vēlas sadalīt tirgus.
Lai gan bija prasītāju noliegumi, ir acīmredzams, ka bonusu sistēma ietekmēja koncesionāru komerclēmumus par sliktu eksportam. Prasītājas sevi nostāda ārvalstu pircēja stāvoklī, norādot, ka bonusa neesamība tam, iespējams, nebūtu nozīmīga. Tomēr papildus tam, ka šī pozīcija ir kļūdaina un nepierādīta, Komisija uzskata, ka sevi ir jānostāda koncesionāra stāvoklī, lai konstatētu, visiem pārējiem apstākļiem esot tādiem pašiem, ka koncesionāriem ir liegts bonuss par eksportu un atlīdzības sistēma to tādā vai citādā veidā stimulē dot priekšroku pārdošanai uz vietas.
Pirmās instances tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, vienošanās konkrētas iedarbības ņemšana vērā ir lieka, ja tās mērķis ir ierobežot, traucēt vai kropļot konkurenci (skat. iepriekš 44. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā
Nederland
se
Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, 136. punkts, un Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā
C-407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I-829. lpp.
, 84. punkts un tajā minētā judikatūra; skat. iepriekš 171. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
General Motors Nederland
un
Opel Nederland
/Komisija, 104. punkts, un spriedumu lietā
T-322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II-3137. lpp.
, 201. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka tādēļ, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti konstatēja vienošanās ar konkurenci deformējošu mērķi pastāvēšanu (skat. iepriekš 113., 140. un 141. punktu), šis pamats tiktāl, ciktāl ar to tiek apstrīdēta EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pastāvēšana, ir jānoraida kā tāds, kuram nav nozīmes.
Tomēr tiktāl, ciktāl šajā pamatā tiek apstrīdēts Komisijas veiktais vērtējums par pārkāpuma smagumu, šī apstrīdēšana ir jāizvērtē, izskatot piekto atcelšanas pamatu, kas attiecas uz naudas soda summas aprēķināšanu.
5.
Par piekto pamatu, ar kuru tiek apgalvots Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta un pamatnostādņu pārkāpums un kura mērķis ir samazināt naudas soda summu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka pārkāpums nevar tikt uzskatīts par “ļoti smagu” saskaņā ar pamatnostādnēm (iepriekš 29. punkts), jo atlīdzības sistēmas mērķis nebija tirgu sadalīšana.
Tās vienīgais mērķis bija izplatīšanas sistēmas efektivitāte un
Peugeot
tirgus daļas attīstīšana Nīderlandē. Turklāt tajā nebija iekļauts nekāds formāls aizliegums eksportēt atšķirībā no citām lietām, kas attiecās uz automobiļu nozari. Tieši pretēji,
PNE
nosūtīja saviem koncesionāriem apkārtrakstus par procedūru, kas jāievēro pārdošanas gadījumā pilnvarotajām personām, un nepiemēroja sankcijas koncesionāriem, kas veica eksportu. Pat pieņemot, ka atlīdzības sistēma ir samazinājusi stimulu eksportēt, ir jāpiebilst, ka eksporta ierobežošana nav līdzvērtīga tirgu sadalīšanai. Neņemt vērā šo atšķirību būtu pretrunā pamatnostādnēm. Uz prasītājām attiecinātais pārkāpums labākajā gadījumā varētu tikt kvalificēts kā “nenozīmīgs” pārkāpums vai “smags” pārkāpums. Turklāt Komisija lielā mērā pārspīlēja apgalvotā pārkāpuma iedarbību.
Atšķirība starp tirgu sadali un eksporta samazināšanos nav mākslīga, pretēji tam, ko apgalvo Komisija. Lietā, kurā tika pieņemts iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā
General Motors
/Komisija un iepriekš 171. punktā minētais spriedums lietā
General Motors Nederland
un
Opel Nederland
/Komisija, pārkāpums tieši paredzēja eksporta aizliegumu, no kura izrietēja skaidri pausta vēlme sadalīt tirgu, bet tā tas nav šajā lietā.
Prasītājas apstrīd, ka, plaši izanalizējusi pārkāpuma iedarbību, lai to kvalificētu par ievērojamu, Komisija apgalvo, ka šāda kvalificēšana nebija noderīga un bez ietekmes uz ļoti smaga pārkāpuma kvalificēšanu un naudas soda noteikšanu. Tādēļ naudas soda summa ir jāpārskata, jo noteikti elementi, kas izmatoti tās aprēķināšanai ir nepareizi, tādēļ ka prasītājas pierādīja, ka atlīdzības sistēmai nebija iedarbības uz eksportu.
Saistībā ar pārkāpuma ilgumu — to Komisija ir pārspīlējusi. Komisijas izvirzītie pierādījumi nepierāda pārkāpumu periodā no 1998. gada līdz 2003. gada septembrim tiktāl, ciktāl runa ir par atlīdzības sistēmu, no vienas puses, un no 1998. gada līdz 2000. gada tiktāl, ciktāl runa ir par spiedienu, no otras puses. Pakārtoti, pat ja būtu jāatzīst sešu ar pusi gadu pārkāpuma ilgums saistībā ar atlīdzības sistēmu un četrarpus gadu saistībā ar spiedienu, Komisijas veiktā summas palielināšana nevar būt vienāda par visu perioda laiku, ņemot vērā pārkāpumu intensitātes variācijas. Komisijai būtu bijusi jāņem vērā šī intensitātes variācija, izvērtējot pārkāpuma ilgumu.
Līdz ar to Pirmās instances tiesai būtu jāsamazina naudas soda summa.
Komisija norāda, ka tā pienācīgi piemēroja pamatnostādnes. Šajās pamatnostādnēs nekas neliedz kvalificēt vertikālos ierobežojumus kā “ļoti smagus”.
Atlīdzības sistēmas mērķis un iedarbība bija ierobežot eksportu. Apgalvotais fakts, ka tās mērķis bija izplatīšanas tīkla efektivitāte Nīderlandē un iekļūšana šajā tirgū, nevar apgāzt sākotnējo konstatāciju, ne arī mazināt konstatētā pārkāpuma smagumu.
Arguments, saskaņā ar kuru attiecīgā prakse neietvēra formālu aizliegumu eksportēt, ir jānoraida. Šis fakts nekādā veidā neietekmē konstatāciju, ka attiecīgās sistēmas mērķis bija ierobežot eksportu un tādēļ sadalīt tirgus un ka līdz ar to tā varēja tikt kvalificēta kā ļoti smags pārkāpums. Būtu mākslīgi nodalīt pārdošanas ierobežojumu Nīderlandes nerezidentiem no tirgu sadalīšanas. Fakts, ka runa ir par vienīgi ierobežojumu, neliedz kvalificēt pārkāpumu par ļoti smagu.
Saistībā ar pārkāpuma iedarbību, par kuru pierādījumi nav nepieciešami, lai konstatētu minēto pārkāpumu, ir jānorāda, ka ir pierādīts, ka šī iedarbība bija ievērojama. Katrā ziņā Komisija konstatēja, ka pārkāpums bija ļoti smags pēc savas būtības. Komisija it īpaši konstatēja prasītāju subjektīvo nodomu ierobežot tirdzniecību starp dalībvalstīm, kaut gan no 1988. gada tā precizēja savu viedokli par politiku, kas ietver jaunu automašīnu pārdošanas izslēgšanu gala patērētājiem, kas nav rezidenti.
Komisija piebilst, ka tās iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse nav juridiskais ietvars naudas sodiem konkurences jomā un ka tai ir izvērtēšanas brīvība, lai noteiktu, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus, vai attiecīgais pārkāpums ir ļoti smags.
Tā piebilst, ka, tā kā saskaņā ar pamatnostādnēm, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, tai ir jāņem vērā tā konkrētā ietekme vienīgi tad, jā tā ir nosakāma, kas šajā lietā ir grūti izdarāms, tai nebija precīzi jāpierāda aizliegtās vienošanās ietekme uz tirgu un tā jākvalificē, bet tā varēja vienīgi aplēst šādas iedarbības iespējamību. Prasītājas tādēļ nevar pamatoti izvirzīt šādas vienošanās iedarbības neesamību vai ierobežoto raksturu.
Saistībā ar pārkāpuma ilguma izvērtēšanu Komisija atkārto, ka tā ir pierādījusi pārkāpumu par visu apskatīto periodu. Saistībā ar argumentu, ka naudas soda palielināšanā vajadzēja būt variācijām atkarībā no pārkāpuma intensitātes laika gaitā, Komisija norāda, ka intensitāte attiecas nevis uz ilgumu, bet gan uz pārkāpuma smagumu. Tā esot tieši ņēmusi vērā pārkāpuma intensitātes variācijas, izvērtējot pārkāpumu smagumu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nosakot katra atsevišķā naudas soda apmēru, Komisijai ir rīcības brīvība un tai tādēļ nav jāpiemēro precīza matemātiska formula (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā
T-150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II-1165. lpp.
, 59. punkts, un spriedums lietā
T-352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II-1989. lpp.
, 268. punkts, kas apstiprināts apelācijas tiesvedībā ar Tiesas spriedumu lietā
C-283/98 P
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, I-9855. lpp.
, 47. punkts). Tās novērtējums tomēr ir jāveic, ievērojot Kopienu tiesības, kas ietver ne vien Līguma noteikumus, bet arī vispārējos tiesību principus (šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā
C-50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, I-6677. lpp.
, 38. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pārkāpuma smagums tiek noteikts, ņemot vērā vairākus apstākļus — tādus kā lietas īpašie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvā ietekme (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās
C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
241. punkts, un spriedums lietā
C-328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I-3921. lpp.
, 43. punkts).
Tāpat ir jāatzīmē, ka uzliktā naudas soda samērīguma izvērtēšana salīdzinājumā ar pārkāpuma smagumu un ilgumu, kas bija iepriekš Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā minētie, bet tagad Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā minētie kritēriji, saskaņā ar pēdējās minētas regulas 31. pantu ietilpst neierobežotā Pirmās instances tiesas kompetencē (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā
T-304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II-1887. lpp.
, 69. punkts).
Šajā lietā no Komisijas apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai gan tā nav tieši pieminējusi pamatnostādnes apstrīdētajā lēmumā, tā ir noteikusi prasītājām uzliktā naudas soda apmēru, pamatojoties uz vispārēju metodi, kas tai ir noteikta pamatnostādnēs, kuru 1. punkta pirmajā daļā saistībā ar naudas sodu apmēru ir noteikts, ka “[šo] pamatapmēru nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kas ir vienīgie kritēriji, kuri ir izklāstīti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā”.
Par Komisijas veiktā pārkāpuma smaguma vērtējuma, lai aprēķinātu naudas sodu, apstrīdēšanu
Pamatnostādņu 1.A punktā ir precizēts, ka “novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms”. Tādējādi pārkāpumi tiek grupēti vienā no trim pārkāpumu kategorijām: sīkāki pārkāpumi (no EUR 1000 līdz 1 miljonam), smagi pārkāpumi (no EUR 1 miljona līdz 20 miljoniem) un sevišķi smagi pārkāpumi (pārsniedzot EUR 20 miljonus).
— Par pārkāpuma smaguma izvērtēšanas kritēriju, kas attiecas uz pārkāpuma būtību
Prasītājas iebilst pret to, ka pārkāpums tiek kvalificēts kā “ļoti smags” pamatnostādņu 1.A punkta nozīmē, jo to vienīgais mērķis bija padarīt dinamiskākus pārdošanas apjomus Nīderlandē, un norāda, ka vienkārša eksporta ierobežošana katrā ziņā nevar būt tirgu sadalīšana. Prasītājas arī norāda, ka atšķirībā no lietas, kurā tika pieņemts iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā
General Motors
/Komisija un iepriekš 171. punktā minētais spriedums lietā
General Motors Nederland
un
Opel Nederland
/Komisija, šajā lietā nebija konkurences ierobežojumu, kas bija vērsti, lai tieši aizliegtu eksportu, un līdz ar to skaidri paustas vēlmes sadalīt tirgu.
Saistībā ar argumentu, ar kuru tiek apgalvots prasītāju rīcības ekskluzīvi konkurencei labvēlīgais mērķis, ir jānorāda, tiktāl, ciktāl tiek atkārtota jau veiktā EKL 81. panta 1. punkta apstrīdēšana, ka tā jau tika noraidīta otrā atcelšanas pamata ietvaros. Komisija pamatoti secināja, ka atlīdzības sistēma un prasītāju dažādās iniciatīvas bija konkurenci deformējoši pasākumi pēc mērķa (skat. iepriekš 113., 140. un 141. punktu).
Tiktāl, ciktāl šis arguments ir jāsaprot kā tāds, ka prasītājas bija rīkojušās labticīgi, gan no apstrīdētā lēmuma (skat. it īpaši 58., 73.–84., 145., 170. un 171. apsvērumu), gan no šīs prasības izvērtēšanas (skat. it īpaši iepriekš 54.–68. un 116.–140. punktu) izriet, ka prasītājas, nebūt nebūdamas neziņā par savu iniciatīvu konkurenci deformējošo raksturu, faktiski rīkojās pilnībā to apzinādamās.
Argumentu, saskaņā ar kuru tirgu sadalīšana var būt vienīgi gadījumā, ja vienošanās ir ietverts formāls aizliegums eksportēt, ir jānoraida. Fakts — kā tas ir šajā lietā —, kas izpaužas kā tiekšanās, formāli nenosakot aizliegumu eksportēt, iestāties, cik vien iespējams, pret paralēlo eksportu, izmantojot atlīdzības sistēmu un spiedienu, ir iniciatīva, kas vērsta uz iekšējā tirgus sadalīšanu un kas pēc savas būtības ir tikpat smaga un nosodāma kā vienkāršs un tiešs aizliegums eksportēt. Šāda iestāšanās gluži kā aizliegums (šajā sakarā skat. iepriekš 171. punktā minēto spriedumu lietā
General Motors Nederland
un
Opel Nederland
/Komisija, 191. punkts) ir acīmredzams konkurences tiesību pārkāpums. Tas rada šķēršļus galveno Kopienas pamatmērķu īstenošanai un, konkrētāk, vienota tirgus darbībai.
Tādēļ prasītāju arguments, saskaņā ar kuru šajā lietā izdarītais pārkāpums pēc savas būtības nevar tikt kvalificēts kā ļoti smags pamatnostādņu nozīmē, jo nebija noteikts formāls aizliegums eksportēt, ir kļūdains un tādēļ ir noraidāms.
Ir jāpiebilst, ka, lai gan šajā lietā īstenotajā sistēmā nebija noteikts tiešs un vienkāršs aizliegums eksportēt, tas nebija izdarīts prasītāju pret konkurenci labvēlīgu apsvērumu dēļ, bet tieši pretēji sakarā ar apsvērumiem, kas saistīti ar vēlmi izvairīties izveidot sistēmu, kas, būdama pārāk atklāti konkurenci deformējoša, būtu arī daudz vieglāk konstatējama. Tādējādi, kā tika konstatēts (skat. iepriekš 51.–68. un 113. punktu), prasītājas, īstenojušas 1997. gadā atlīdzības sistēmu, kura bija acīmredzami konkurenci deformējoša, bija no 1998. gada, izvairoties no jebkāda pārāk konkurenci deformējoša formulējuma izmantošanas, nodrošinājušas, ka tiek uzturēta 1997. gadā izveidotā konkurenci ierobežojošā sistēma, veicot dažādas iniciatīvas, lai būtībā nodrošinātu, ka eksportam ir izņēmuma raksturs.
Šajā sakarā ir jāuzskata, ka pārkāpums pēc savas būtības ir izteikti smags, ņemot vērā īpašos slēptos noteikumus, kas tādējādi ļāva pastāvēt atlīdzības sistēmai līdz 2003. gadam, un šajā kontekstā, kā to min Komisija (apstrīdētā lēmuma 171. apsvēruma otrais teikums) un kā to jau norādīja Pirmās instances tiesa iepriekš 171. punktā minētajā spriedumā lietā
General Motors Nederland
un
Opel Nederland
/Komisija (192. punkts), Komisijas iepriekšējā prakse un pastāvīgā judikatūra paralēlā importa jomā, it īpaši saistībā ar automobiļu nozari, bija pietiekami skaidri brīdinājumi par šādas sistēmas prettiesiskumu.
Ir arī jānorāda, līdzīgi kā to ir paveikusi Komisija, ka prasītājas ir lielas industriālas grupas, kura ieņem ievērojamu lomu attiecīgajos tirgos, dalībnieces (šajā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 167. apsvērumu) un ka to rīcībā ir juridiskie dienesti, kas ir pilnībā spējīgi, kā tās pašas ir norādījušas, novērtēt attiecīgās rīcības konkurenci deformējošo raksturu (šajā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 170. apsvērumu).
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija, izmantojot savu rīcības brīvību, nav pieļāvusi kļūdu, kvalificējot pārkāpumu kā ļoti smagu.
— Par pārkāpuma smaguma izvērtēšanas kritēriju saistībā ar pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu
Prasītājas apstrīd, ka apstrīdētajā lēmumā tika ņemta vērā pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu. Tās apgalvo, ka Komisija pārspīlēja pārkāpuma iedarbību, kvalificējot to kā ievērojamu. Faktiski pārkāpumam nebija nekādas iedarbības vai vismaz tā bija nenozīmīga.
Komisija, apstrīdot šo kritiku, uzskata, ka katrā ziņā pārkāpuma ļoti smagais raksturs tika pietiekami konstatēts apstrīdētajā lēmumā, pamatojoties uz pārkāpuma būtību, un ka, lai gan tā ir pieminējusi ietekmi pārkāpuma smaguma izvērtēšanas pamatojumā, tā nevienā brīdī nav tieši balstījusies uz pārkāpuma iedarbību, lai to klasificētu kā “ļoti smagu”.
Saistībā ar šo pēdējo Komisijas argumentu ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma formulējums liek to noraidīt.
Lai ko arī Komisija teiktu tiesvedības laikā, apstrīdētajā lēmumā tā nebija kvalificējusi pārkāpumu kā ļoti smagu vienīgi tā būtības dēļ. Apstrīdētā lēmuma 166. apsvērumā tā konstatēja, ka uzņēmums ar savu rīcību lika šķēršļus vienotā tirgus īstenošanas mērķim, kā tas ir noteikts Līgumā, un ka “pārkāpuma būtība ir jākvalificē kā ļoti smaga šī vienkāršā iemesla dēļ”. Šādi darot, Komisija šajā stadijā bija kvalificējusi nevis pašu pārkāpumu, bet tā būtību kā ļoti smagu; pārkāpuma būtība ir pamatnostādnēs noteiktais pirmais kritērijs, lai novērtētu pārkāpumu smagumu, un šis kritērijs ir atgādināts iepriekš 277. punktā.
Vienīgi izvērtēšanas beigās, kurā tika ņemti vērā arī citi elementi, kuru starpā ir apsvērumi par pārkāpuma iedarbību, kuru Komisija kvalificēja kā “ievērojamu” (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 166. apsvēruma trešo teikumu un 168. apsvēruma otro teikumu), Komisija apstrīdētā lēmuma 172. apsvērumā pauda viedokli, ka, “ņemot vērā iepriekš minēto, prasītāju izdarītais [EKL] 81. panta pārkāpums ir jākvalificē kā ļoti smags”.
Tādēļ ir jāizvērtē, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā veica konstatācijas, kas, izvērtējot pārkāpuma smagumu, ļauj tai pierādīt ievērojamas iedarbības pastāvēšanu.
Apstrīdētā lēmuma 131. apsvērumā Komisija norādīja uz eksporta samazināšanos pēc 1997. gada un 50% kritumu pēc 1999. gada. Atbildot uz
AP
argumentāciju, ka šo kritumu izraisīja nevis atlīdzības sistēma, bet cenu atšķirību samazināšanās, kura samazināja ārvalstu pircēju interesi iegādāties automašīnu Nīderlandē, Komisija it īpaši norādīja, ka cenu atšķirības bija ievērojamas apskatītā perioda laikā (apstrīdētā lēmuma 132. apsvērums).
Tā arī norādīja, ka katrā ziņā tiesību uz bonusu ierobežošana saistībā ar pārdošanu eksportam bija atņēmušas Nīderlandes koncesionāriem daļu to elastības neatkarīgi no cenu atšķirību eventuālajām variācijām (apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums
in fine
).
Apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā Komisija, atgādinājusi, ka “kopumā ir grūti precīzi noteikt šādu pasākumu iedarbības apmēru, pat neiespējami noteikt eksporta skaitu, kurus tie nav pieļāvuši”, piebilda, ka “tomēr šajā lietā faktiskie apstākļi, kas savākti izmeklēšanas laikā, [..] ļauj pierādīt, ka atlīdzības sistēmai bija ievērojama iedarbība uz paralēlā eksporta no Nīderlandes plūsmas izmaiņām”.
Komisija it īpaši izvirzīja
PNE
iekšējo dokumentu, kuru izveidojis [konfidenciāli],
PNE
“Responsable Dealer Support” (atbildīgais par koncesionāru atbalstu), un kurš ir pievienots apstrīdētajam lēmumam, no kura izrietēja, ka, ja eksporta bonusa maksāšana būtu noteikta saistībā ar 2003. gadu, tas būtu izraisījis ļoti ievērojamu eksporta apjomu palielināšanos (apstrīdētā lēmuma 134. apsvēruma pirmais ievilkums).
Pirmkārt, ir jāizvērtē iepriekš 293. punktā atgādinātā Komisijas konstatācija, ka pēc 1997. gada notika eksporta samazināšanās un pēc 1999. gada notika kritums 50% apmērā.
Prasītājas būtībā ceturtā apelācijas pamata ietvaros norāda (skat. iepriekš 235. punktu), ka netipiski bija ievērojamie eksporta apjomi 1997. un 1998. gadā. Šie apjomi izrietēja no kombinācijas, pirmkārt, starp ļoti populāru
Peugeot
modeļu ienākšanu tirgū un, otrkārt, ievērojamām cenu atšķirībām šajā laikā; šo cenu atšķirību samazināšanās nākamajos gados bija galvenais eksporta apjomu samazināšanās iemesls.
Saistībā ar pirmo no šiem apgalvojumiem, saskaņā ar kuru eksporta apjomi 1997. un 1998. gadā bija neparasti augsti, jo jaunie modeļi bija ļoti populāri pircēju starpā (kas liedz, pēc prasītāju domām, izdarīt jebkādus noderīgus secinājumus par eksporta apjomu samazināšanos nākamajos gados), Pirmās instances tiesa gluži kā Komisija uzskata, ka tiktāl, ciktāl jaunu modeļu laišana tirgū notika gan Nīderlandē, gan ārvalstīs, šo modeļu popularitātes iedarbība uz pārdošanas apjomiem principā ir tāda pati gan Nīderlandē, gan citās dalībvalstīs. Tādējādi, kaut gan šī popularitāte, protams, palielina ražotāja pārdošanas apjomus gan valsts līmenī, gan — tiktāl, ciktāl kataloga cenu atšķirības un atlaižu iespējas padara iegādi interesantu, — eksportēšanai, šī popularitāte pati par sevi neimplicē paralēlā eksporta apjomu palielināšanos salīdzinājumā ar pārdošanu valsts ietvaros. Katrā ziņā prasītājas nesniedz nevienu pierādījumu, kas varētu pamatot pretēju secinājumu.
Saistībā ar apstākli, ka jaunais modelis varētu būt pievilcīgāks citu valstu patērētājiem nekā Nīderlandes patērētājiem, ir jākonstatē, ka tas arī neimplicē saistībā ar Nīderlandes koncesionāriem paralēlā eksporta apjomu palielināšanos salīdzinājumā ar pārdošanu valsts ietvaros. Tādējādi prasītāju apgalvotais fakts, ka dīzeļdzinēju transportlīdzekļi nav īpaši populāri Nīderlandes patērētāju vidū, bet ir ļoti populāri franču patērētāju vidū, var nozīmēt, ka lielākā daļa eventuālo paralēlā eksporta gadījumu uz Franciju būs saistīti ar dīzeļdzinēju transportlīdzekļiem, bet nešķiet, ka tas varētu izraisīt Nīderlandes paralēlā eksporta apjomu palielināšanos salīdzinājumā ar pārdošanas apjomiem valsts ietvaros Nīderlandē. Nekas neļauj
a priori
uzskatīt, un prasītājas katrā ziņā nesniedz pierādījumus šajā sakarā, ka Francijas patērētāja apgalvotā priekšroka dīzeļdzinēju transportlīdzekļiem varētu to īpaši motivēt attiekties no transportlīdzekļa iegādes pie Francijas koncesionāra. Tas, kas šis koncesionārs izvēlēsies veikt iegādi ārvalstīs, būs beigu beigās atkarīgs no finanšu priekšrocības, ko tas varētu gūt no šāda darījuma.
Saistībā ar otro prasītāju apgalvojumu, saskaņā ar kuru cenu atšķirību samazināšanās — un nevis bonusa neesamība eksporta gadījumā — ir galvenais eksporta apjomu samazināšanās iemesls pēc 1997. gada, ir jāatgādina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav apgalvojusi, ka bonusa neesamība bija galvenais eksporta apjomu samazināšanās iemesls. Tā vienīgi uzskatīja, ka šo eksporta apjomu samazināšanos no 1997. gada bija grūti attiecināt uz vienkāršu cenu atšķirību samazināšanos (apstrīdētā lēmuma 132. apsvērums
in fine
).
Tomēr šķiet, ka Komisija, kad tā apstrīdētā lēmuma 131. apsvēruma pirmajā teikumā norādīja pirmā apsvēruma, kas attiecas uz atlīdzības sistēmas iedarbību, ietvaros “eksporta apjomu samazināšanos no 1997. gada un eksporta apjomu kritumu aptuveni 50% apmērā no 1999. gada”, nebija saistībā ar savu argumentāciju un it īpaši apstrīdētā lēmuma 132. apsvērumu pietiekami ņēmusi vērā
AP
iebildumu, ar kuru tika apgalvots, ka cenu atšķirību izmaiņas būtībā izraisīja šīs eksporta apjomu izmaiņas.
Tādējādi, minot šo iebildumu apstrīdētā lēmuma 131. apsvērumā, Komisija 132. apsvērumā vienīgi uzskatīja, ka “cenu atšķirības Nīderlandē palika ievērojamas apskatītā perioda laikā salīdzinājumā ar tirgiem, kuros ir augstākas cenas”, kas būtība nozīmē, ka, lai arī kādas būtu bijušas cenu atšķirību izmaiņas, ārvalstu patērētāju stimuls iegādāties automašīnas Nīderlandē pastāvēja visa apskatītā perioda laikā.
Kaut gan šis pēdējais apsvērums par patērētāju intereses par paralēlo eksportu saglabāšanos visa apskatītā perioda laikā ir pareizs, tomēr tas, ka Komisija uzsvēra atlīdzības sistēmas iedarbības uz konkurenci izvērtēšanas sākumā, ka apskatītā perioda laikā notika ievērojama eksporta apjomu samazināšanās, neveltot turpmākajā argumentācijā pietiekamu uzmanību lomai, kāda bija apjomu samazināšanās saistībā ar cenu atšķirību izmaiņām, izvērtās par faktu izklāstu, kas faktiski mazināja šīs lomas, kas bija izmaiņām saistībā ar eksporta apjomu samazināšanos, nozīmi.
Tādēļ ir jākonstatē, ka fakts, ka Komisija nepiešķīra savos formulējumos, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 131. un 132. apsvērumā un kas attiecas uz eksporta apjomu samazināšanos, pietiekamu uzmanību lomai, kāda bija cenu atšķirību izmaiņām attiecībā uz eksporta apjomu samazināšanos, ataino no šīs iestādes puses noteiktu šīs lomas nozīmes pazemināšanu.
Otrkārt, saistībā ar konstatāciju, kas atgādināta iepriekš 294. punktā, Komisija, nostādot sevi vairs ne pircēja stāvoklī, bet gan koncesionāra stāvoklī, apstrīdētā lēmuma 133. apsvērumā norādīja, ka “tiesību uz bonusu ierobežošana saistībā ar eksportu atņem Nīderlandes koncesionāriem daļu no to elastīguma neatkarīgi no cenu atšķirību eventuālajām variācijām”.
Prasītājas apstrīd šo formulējumu, norādot, ka pārdošana eksportam bija rentabla pārdošana pat neatkarīgi no bonusa, ka bonusa lielums bija nenozīmīgs salīdzinājumā ar automašīnu pārdošanas cenu un saistībā ar cenu atšķirību, un ka tādēļ tam nevarēja būt nekādas nozīmes (skat. saistībā ar ceturto atcelšanas pamatu iepriekš 233. un 234. punktu).
Saistībā ar argumentu, ar kuru tiek apgalvots bonusa nenozīmīgais raksturs salīdzinājumā ar transportlīdzekļa pārdošanas cenu vai cenu atšķirību, ir jākonstatē, ka šajā argumentā tiek jaukts pircēja skatupunkts ar pārdevēja skatupunktu. Kaut gan ir taisnība, ka no pircēja skatupunkta bonuss, apskatīts absolūtās vērtībās, bija vienīgi neliela daļa no transportlīdzekļa cenas vai pat cenu atšķirības, tomēr no koncesionāra skatupunkta bonusa lielums nevar tikt uzskatīts par nenozīmīgu, jo tas bija nozīmīgs koncesionāra realizētās maržas elements transportlīdzekļa pārdošanas gadījumā, un tādēļ šī bonusa neesamībai saistībā ar pārdošanu eksportam bija nozīmīga loma saistībā ar šo pārdošanu (šajā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 116. apsvērumu).
Turklāt ir jākonstatē, ka prasītāju iebildumi, kuri būtībā visi ir vērsti, lai pasniegtu bonusu kā tādu, kuram nav faktiskas finanšu ietekmes uz koncesionāru, ir tieši pretrunā apgalvojumam, saskaņā ar kuru bonusu sistēma bija tieši vērsta uz to, lai padarītu dinamiskāku
Peugeot
markas transportlīdzekļu pārdošanu Nīderlandē (šajā sakarā skat. saistībā ar līdzīgu argumentāciju ģenerāladvokāta Ticano secinājumus saistībā ar iepriekš 55. punktā minēto spriedumu lietā
General Motors
/Komisija, 76. punkts). Kā pamatoti norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 112. apsvērumā — ja, “kā to precizē [
Peugeot
], šai koncesionāru atlīdzības sistēmai būtu mērķis stimulēt Nīderlandes koncesionārus pielikt vislielākās pūles, lai attīstītu pārdošanu teritorijā, kas tiem ir noteikta”, tad tas nozīmētu, ka šī atlīdzības sistēma un līdz ar to bonusa apmērs “būtu arī pietiekams, lai atteikšanās no tā demotivētu noteiktu pārdošanu eksportam”.
Saistībā ar argumentu, kas izvirzīts ceturtajā atcelšanas pamatā (skat. iepriekš 237. punktu) un saskaņā ar kuru trīs koncesionāri, kuri bija veikuši vairāk nekā 72% no aptaujāto koncesionāru veiktā eksporta, bija snieguši atbildes, kas apstiprināja faktu, ka bonusam bija sekundāra nozīme, ir jākonstatē, ka šis apgalvojums nav pamatots ne ar norādi uz konkrētiem koncesionāriem, ne ar norādi uz konkrētiem eksporta apjomiem, un tādēļ šī vienīgā iemesla dēļ tas ir jānoraida.
Katrā ziņā un pat pieņemot, ka šis apgalvojums netieši attiecās uz koncesionāriem [konfidenciāli], [konfidenciāli] un [konfidenciāli], saistībā ar kuriem jau tika pausts līdzīgs
AP
apgalvojums, kas izvirzīts iepriekš 91. punktā, ir jānorāda, kā tika konstatēts saistībā ar [konfidenciāli], ka šis koncesionārs, kas bija paziņojis, ka bija eksportējis [konfidenciāli] transportlīdzekļus izmeklēšanas perioda laikā, nebija paudis intereses neesamību par bonusu, bet gan vienīgi bija sapratis, ka bonuss neattiecās uz eksportu (skat. iepriekš 95. punktu). Tādējādi prasītāju apgalvojums, ka tas patiešām attiecās uz iepriekšējā punktā minētajiem visiem koncesionāriem, varētu labākajā gadījumā attiekties uz diviem no tiem, un šie divi koncesionāri pārstāv ar to [konfidenciāli] apvienotajiem eksporta apjomiem (skat. atbildes uz 2004. gada 17. novembra informācijas pieprasījumu), ņemot vērā kā pamatu aprēķiniem pašu prasītāju apgalvojumu saistībā ar [konfidenciāli]%, vienīgi [konfidenciāli]% no aptaujāto koncesionāru eksporta apjomiem.
Saistībā ar apsvērumu, kas izteikts ceturtā atcelšanas pamata ietvaros (skat. iepriekš 237. punktu) un saskaņā ar kuru 2004. gada 17. novembra informācijas pieprasījums bija adresēts vienīgi nelielai koncesionāru daļai, ir jāatzīmē, ka nekas nenorāda un prasītājas nesniedz pierādījumus, ka koncesionāru grupa, kas bija informācijas pieprasījuma adresāti un kurā ietilpa uzņēmumi, kas, pēc Komisijas domām, bija veikuši 40% no eksporta izmeklēšanas perioda laikā, nebija reprezentatīvs paraugs, it īpaši, lai izvērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāju argumenti, saskaņā ar kuriem bonuss bija pārāk neliels, lai ietekmētu eksporta līmeni, ir jānoraida.
Treškārt, ir jāizvērtē formulējumi (skat. iepriekš 295. un 296. punktu), ar kuriem Komisija, atgādinājusi grūtības precīzi kvantificēt tādu pasākumu kā atlīdzības sistēmas iedarbība (apstrīdētā lēmuma 134. apsvērums), tomēr izklāstīja faktiskos apstākļus, kas pierāda šīs sistēmas ievērojamu ietekmi uz eksportu, un it īpaši izvirzīja
PNE
2002. gada 14. oktobra iekšējo dokumentu, kuru izveidoja [konfidenciāli] (apstrīdētā lēmuma 134. apsvēruma pirmais ievilkums).
Prasītājas ceturtā atcelšanas pamata ietvaros (skat. iepriekš 236. punktu) apstrīd, ka šim dokumentam bija tāda nozīmē, kādu tam piedēvē Komisija. Tādējādi, nebūt neparedzēdams būtisku atlīdzības sistēmas grozīšanu tādā ziņā, ka šī sistēma turpmāk paredzētu bonusa maksāšanu arī par eksportu, šis dokuments vienīgi paredzēja tīri procesuālu sistēmas grozīšanu, kas jau paredzēja šādu maksājumu; šī grozīšana paredzēja aizvietot maksāšanu saskaņā ar iepriekš uzrādītiem dokumentiem par reģistrāciju ārvalstīs ar automātisku maksāšanas sistēmu, pārbaudot minētos dokumentus
a posteriori
.
Ir jākonstatē, ka šīs apstrīdēšanas premisa, saskaņā ar kuru atlīdzības sistēmā jau bija paredzēts bonusa maksājums, ir kļūdaina. Šajā sakarā otrā atcelšanas pamata ietvaros tika konstatēts, ka šī sistēma, kāda tā ir aprakstīta koncesionāriem adresētajos apkārtrakstos, neparedzēja bonusa maksāšanu par eksportu un vēl jo mazāk — procedūru šajā sakarā (skat. iepriekš 62. punktu).
2002. gada 14. oktobra iekšējais dokuments, kurā [konfidenciāli] norādīja, ka, “ņemot vērā noteikumus, kas tiek grozīti, [..] lai uz visām automašīnām (ieskaitot par reģistrācijām, kas tiek veiktas citās ES valstīs) attiektos nākamā gada prēmija”, var tikt saprasts vienīgi kā
PNE
adresēts iekšējs piedāvājums, kura mērķis ir pilnībā pārtraukt eksporta izslēgšanu no bonusa saņemšanas, t.i., izslēgšanu, kuru līdz šim praktizējušas prasītājas saskaņā ar Komisijas aprakstītajiem noteikumiem apstrīdētajā lēmumā, kas izvērtēti iepriekš 60.–65. punktā.
Tomēr ir jāuzdod jautājums, vai šis dokuments papildus tā piemērošanai ļāva Komisijai uzskatīt, kā tā to ir veikusi apstrīdētā lēmuma 134. apsvēruma pirmajā ievilkumā, ka, pēc pašas
PNE
uzskata, bonusa noteikšana par pārdošanu eksportam 2003. gadā izraisīja papildu [konfidenciāli] pārdošanas gadījumus.
Lai nonāktu pie šī skaitļa, Komisija atņēma no šajā dokumentā minētās prognozes, kas veikta saistībā ar pārdošanas apjomu eksportam pieaugumu, kas paredzēts rūpnieciskajā un komerciālajā plānā (
PIC
) 2003. gadam [turpmāk tekstā — “
PIC
2003”] un kas izstrādāts, ņemot vērā negrozīto atlīdzības sistēmu ([konfidenciāli] pārdošanas apjoms), prognozi, kas veikta saistībā ar pārdošanas apjomu eksportam pieaugumu, ko [konfidenciāli] paredzēja gadījumā, ja atlīdzības sistēma tiek grozīta ([konfidenciāli] pārdošanas apjoms).
Prasītājas apgalvo, ka Komisija kļūdās, un izvirza divus iebildumus šajā sakarā. Pirmkārt, [konfidenciāli] pārdošanas apjomi, ko paredzēja [konfidenciāli], ir vienīgi tā izveidota pastāvīga eksporta apjomu palielināšanās kopš 2000. gada lineārā projekcija. Otrkārt,
PIC
2003 [konfidenciāli] pārdošanas apjomi, kas minēti 2002. gada 14. oktobra dokumentā, bija vienīgi provizoriski skaitļi, kas bija balstīti uz 2001. gada eksporta rādītājiem, un tajos nebija iekļauti jau pie koncesionāriem esošo transportlīdzekļu krājumi.
PIC
2003, kas vēl nebija pilnībā pabeigts šī dokumenta izveides laikā, beigu beigās tika paredzēts gan ievērojamāks ([konfidenciāli] transportlīdzekļu), gan tuvāks realitātei eksporta apjoms, jo [konfidenciāli] transportlīdzekļu bija eksportēti 2003. gadā.
Saistībā ar pirmo iebildumu, kas attiecas uz skaitli par [konfidenciāli] pārdošanām, kas ir dokumenta veidotāja vienkārša pastāvīgo eksporta apjomu palielināšanās kopš 2000. gada lineāra projekcija, ir jākonstatē, ka tas netieši, bet obligāti balstās uz kļūdainu tēzi (skat. iepriekš 314.–317. punktu), saskaņā ar kuru šī dokumenta veidotāja piedāvātais grozījums bija vienīgi atlīdzības sistēmas procesuāls grozījums, kas no paša sākuma noteica bonusa maksāšanu par eksportu.
Visbeidzot un pabeigtības labad ir jānorāda, gluži kā to ir paveikusi Komisija, ka, pirmkārt, šis iebildums izriet no prasītāju vienkārša apgalvojuma un ka prasītāju izveidotā tabula, kurā ir ieteikta šāda projekcija, pilnībā nenozīmē, ka [konfidenciāli] sekoja šai projekcijai savā dokumentā, un, otrkārt, ka, ja [konfidenciāli] bija tā rīkojies, tad fakts, ka provizoriskās prognozes ([konfidenciāli] pārdošanas) un
PIC
2003 galīgās prognozes ([konfidenciāli] pārdošanas) tika noteiktas lielā mērā zemākas par šo apgalvoto projekciju, šķiet nesaprotams.
Saistībā ar otro iebildumu, saskaņā ar kuru
PIC
2003 [konfidenciāli] pārdošanas, kas minētas 2002. gada 14. oktobra dokumentā, bija provizoriski skaitļi, kas pēc tam tika palielināti uz augšu, un ka drīzāk būtu jāņem vērā skaitlis par [konfidenciāli] pārdošanām, tas nekādā veidā neatspēko faktu, ka šī dokumenta autors, būtībā pamatojoties uz
PIC
2003, saskaņā ar kuru tika noteiktas [konfidenciāli] pārdošanas eksportam, paredzēja [konfidenciāli] transportlīdzekļu eksportu, ja tiktu noteikts bonuss par eksportu. Fakts, ka
PIC
2003 tika palielināts uz augšu, nekādā veidā nenosaka to, ka [konfidenciāli] prognoze par bonusa noteikšanas par eksportu iedarbību ([konfidenciāli] transportlīdzekļi) būtu obligāti jāsamazina.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājas nepierāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, pamatojoties uz
PNE
2002. gada 14. oktobra iekšējo dokumentu, lai no tā secinātu, ka bonusa sistēmas noteikšana par pārdošanu eksportam saistībā ar 2003. gadu būtu ievērojami palielinājusi eksporta apjomus uz citām dalībvalstīm.
Visbeidzot, saistībā ar iniciatīvām, kuras Komisija vispārēji ir kvalificējusi par spiedienu, no Komisijas konstatācijām apstrīdētajā lēmumā (skat. it īpaši 126.–128., 135. un 166. apsvērumu), kuras nav nopietni apstrīdētas šajā tiesvedībā, skaidri izriet, ka šim spiedienam bija ievērojama iedarbība uz koncesionāru rīcību eksporta jomā.
Šajā sakarā it īpaši saistībā ar argumentu, kuru prasītājas ir izvirzījušas ceturtā atcelšanas pamata ietvaros (skat. iepriekš 238. punktu), saskaņā ar kuru divi koncesionāri, proti, [konfidenciāli] un [konfidenciāli], “būtiski” palielināja eksporta apjomus pēc spiediena izdarīšanas, tas vismaz ir jāpadara relatīvs. No 2001. gada 2. novembra [konfidenciāli] dokumenta izriet, ka, pēc [konfidenciāli] domām, eksporta apjomu palielināšanās faktiski radās no viena eksporta darījuma. Turklāt no šī dokumenta izriet, ka šiem diviem koncesionāriem eksporta veikšana bija vienīgi īstermiņa risinājums, kas bija nepieciešams, lai izpildītu to tūlītējās finanšu saistības (skat. saistībā ar [konfidenciāli] iepriekš 204. un 205. punktu). Visbeidzot, no lietas materiāliem izriet, ka šie apjomi ļoti kritās 2003. gadā.
Visbeidzot, no iepriekš minētajiem apsvērumiem, kas attiecas uz Komisijas vērtējumu par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, izriet, ka šī iestāde pieļāvusi kļūdu vērtējumā, kad tā, sevi nostādīdama koncesionāru stāvoklī, būtībā uzskatīja, ka bonusa neattiecināšanai uz eksportu bija ļoti ievērojama ietekme uz koncesionāru kapacitāti pārdot eksportam (apstrīdētā lēmuma 169. apsvērums) un ka šīs ietekmes apjomu saistībā ar 2003. gadu atainoja 2002. gada 14. oktobra dokuments, un ka spiediens tika veicinājis transportlīdzekļu pārrobežu tirdzniecības ierobežošanu.
Tomēr no šiem apsvērumiem (skat. iepriekš 302.–305. punktu) arī izriet, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 131. un 132. apsvērumā izklāstīja un analizēja faktus, ar kuriem tika mazināta loma, kāda bija cenu atšķirību attīstībai attiecībā ar eksporta apjomu samazināšanos, līdz ar to tā pārspīlēja pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu šajā sakarā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus saistībā ar Komisijas vērtējumu par pārkāpumu smagumu, Pirmās instances tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, uzskata, ka, pilnībā apstiprinot to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā pārkāpumu kvalificēja kā ļoti smagu, apstrīdētais lēmums ir jāgroza iepriekš 302.–305. un 328. punktā izklāstīto iemeslu dēļ un ir par 10% jāsamazina naudas sods, kas apstrīdētā lēmuma 173. punktā noteikts par pārkāpuma smagumu.
Par Komisijas veiktās izvērtēšanas par pārkāpumu ilgumu, lai noteiktu naudas soda apmēru, apstrīdēšanu
Pamatnostādņu 1.B punktā ir precizēts, ka ir jānošķir īslaicīgi pasākumi (parasti mazāk nekā viens gads), nenosakot papildu soda naudas apmēru, vidēja termiņa pārkāpumi (parasti no viena līdz pieciem gadiem), nosakot papildu soda naudas apmēru, kas var sasniegt 50% no apmēra, kas noteikts par pārkāpumu smagumu, un ilgtermiņa pārkāpumi (parasti vairāk nekā pieci gadi), nosakot papildu naudas soda apmēru par katru gadu līdz 10% no apmēra, kas noteikts par pārkāpuma smagumu.
Saistībā ar prasītāju veikto apstrīdēšanu par Komisijas vērtējumu par pārkāpuma ilgumu trešā atcelšanas pamata ietvaros jau tika konstatēts (skat. iepriekš 228. punktu), ka Komisija nebija pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka “[prasītājas] pārkāpumu, ņemot vērā visas tā daļas, izdarīja no 1997. gada janvāra līdz 2003. gada septembra beigām, t.i., sešus gadus un deviņus mēnešus” (apstrīdētā lēmuma 175. apsvērums).
Prasītājas tomēr norāda, ka vienāda apmēra palielināšana, kas tika attiecināta uz visu šo periodu, nav pamatota, jo pārkāpuma intensitāte mainījās laika gaitā. Šo intensitātes izmaiņu būtu bijis jāņem vērā, izvērtējot pārkāpumu ilgumu.
Saskaņā ar judikatūru ir jāatgādina, ka palielināšana tiek īstenota sākumsummai, kas tiek noteikta, pamatojoties uz visa pārkāpuma smagumu, un tādējādi jau atspoguļo pārkāpuma dažādas intensitātes, piemērojot noteiktu procentu. Tādējādi, palielinot šo summu, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, nebūtu loģiski ņemt vērā pārkāpuma intensitātes variācijas attiecīgajā laika periodā (Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā
T-53/03
BPB
/Komisija, Krājums, I-1333. lpp.
, 364. punkts).
No tā izriet, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā, pārkāpumu smaguma izvērtēšanas ietvaros ņēmusi vērā pārkāpuma intensitātes izmaiņas laika gaitā (apstrīdētā lēmuma 172. apsvēruma trešais teikums) un konstatējusi, ka pārkāpums ilga sešus gadus un deviņus mēnešus (apstrīdētā lēmuma 175. apsvērums), palielināja naudas soda apmēru saskaņā ar ilgumu, kas paredzēts pamatnostādnēs par pārkāpumiem, kuri ir ilgāki par pieciem gadiem.
Tādēļ ir jānoraida prasītāju veiktā apstrīdēšana, kas attiecas uz apstrīdētajā lēmumā veikto vērtēšanu par pārkāpumu ilgumu, lai aprēķinātu naudas sodu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus un it īpaši šī sprieduma 329. punktu, prasītājām uzliktais galīgais naudas sods tiek noteikts EUR 44,55 miljonu apmērā. Pārējā daļā prasība tiek noraidīta.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši tā paša panta 3. punkta pirmajai daļai, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala.
Tā kā prasībā būtībā ir noraidīta, Pirmās instances tiesa taisnīgi novērtēs lietas apstākļus, nolemjot, ka prasītājas sedz deviņas desmitdaļas savu, kā arī atlīdzina deviņas desmitdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu un ka Komisija sedz vienu desmitdaļu savu, kā arī atlīdzina vienu desmitdaļu prasītāju tiesāšanās izdevumu.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
nospriež:

1)
naudas soda, kas
Automobiles Peugeot SA
un
Peugeot Nederland NV
ir uzlikts ar Komisijas 2005. gada 5. oktobra Lēmuma C(2005) 3683, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (lietas F-2/36.623/36.820/37.275 —
SEP
u.c./
Automobiles Peugeot SA
) 3. pantu, apmērs ir EUR 44,55 miljoni;

2)
pārējā daļā prasību noraidīt;

3)
Automobiles Peugeot
un
Peugeot Nederland
sedz deviņas desmitdaļas savu, kā arī atlīdzina deviņas desmitdaļas Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumu;

4)
Eiropas Kopienu Komisija sedz vienu desmitdaļu savu, kā arī atlīdzina vienu desmitdaļu
Automobiles Peugeot
un
Peugeot Nederland
tiesāšanās izdevumu.

Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 9. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Prāvas priekšvēsture

Process un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

1. Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka atlīdzības un spiediena sistēmai nav konkurenci deformējoša mērķa

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Atlīdzības sistēmas konkurenci deformējošais mērķis

Spiediena konkurenci deformējošais mērķis

2. Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvota vienošanās neesamība EKL 81. panta 1. punkta nozīmē

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

3. Par trešo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir nepareizi noteikts pārkāpuma ilgums un ir pieļautas pretrunas pamatojumā

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

4. Par ceturto pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka tika kļūdaini izvērtēta apgalvotās konkurenci deformējošās vienošanās iedarbība

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

5. Par piekto pamatu, ar kuru tiek apgalvots Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta un pamatnostādņu pārkāpums un kura mērķis ir samazināt naudas soda summu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par Komisijas veiktā pārkāpuma smaguma vērtējuma, lai aprēķinātu naudas sodu, apstrīdēšanu

— Par pārkāpuma smaguma izvērtēšanas kritēriju, kas attiecas uz pārkāpuma būtību

— Par pārkāpuma smaguma izvērtēšanas kritēriju saistībā ar pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu

Par Komisijas veiktās izvērtēšanas par pārkāpumu ilgumu, lai noteiktu naudas soda apmēru, apstrīdēšanu

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda — franču.
(
)	Konfidenciāla slēptā informācija.