CELEX: 62001TJ0330
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Natriumglukonat
Artikel 81 EG
Böter
Artikel 15.2 i förordning nr 17
Riktlinjer för beräkning av böter
Proportionalitetsprincipen
Motiveringsskyldighet

Bakgrund till tvisten
1       Bolaget Akzo Nobel NV (nedan kallat Akzo) är moderbolag i en koncern som är specialiserad inom den kemiska industrin och läkemedelsindustrin.
Moderbolaget innehar samtliga aktier i Akzo Nobel Chemicals BV (nedan kallat ANC). Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna
och fram till och med december 1995 var ANC verksamt på marknaden för natriumglukonat genom sitt innehav i bolaget Glucona
vof, vilket det kontrollerade tillsammans med Coöperatieve Verkoop- en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten
Avebe BA (nedan kallad Avebe). I december 1995 förvärvade Avebe ANC:s andel i Glucona vof, och detta bolag ombildades till
ett aktiebolag med begränsat ansvar för aktieägarna och fick namnet Glucona BV (i fortsättningen kallas Glucona vof och Glucona
BV för Glucona, utan åtskillnad).
2       Natriumglukonat är en chelatbildare, vilket är en produkt som inaktiverar metalljoner i industriella processer. Sådana processer
utgörs bland annat av industriell rengöring (rengöring av flaskor och verktyg), ytbehandling (avlägsnande av rost och fett,
aluminiumetsning) och vattenbehandling. Chelatbildare används även inom livsmedelsindustrin, den kosmetiska industrin, läkemedelsindustrin,
pappersindustrin, betongindustrin och inom andra industrier. Natriumglukonat säljs över hela världen och de konkurrerande
företagen agerar på världsmarknaderna.
3       År 1995 uppgick den totala försäljningen av natriumglukonat i världen till cirka 58,7 miljoner euro, varvid försäljningen
inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) uppgick till cirka 19,6 miljoner euro. Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna
stod fem företag för nästan hela världsproduktionen av natriumglukonat, nämligen Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd. (nedan kallat
Fujisawa), Jungbunzlauer AG (nedan kallat Jungbunzlauer), Roquette Frères SA (nedan kallat Roquette), Glucona vof och Archer
Daniels Midland Co. (nedan kallat ADM).
4       I mars 1997 meddelade det amerikanska justitiedepartementet kommissionen att det till följd av en undersökning av marknaderna
för lysin och citronsyra även hade inlett en undersökning av marknaden för natriumglukonat. I oktober och december 1997 samt
i februari 1998 informerades kommissionen om att Akzo, Avebe, Glucona, Roquette och Fujisawa hade erkänt att de deltagit i
en konkurrensbegränsande samverkan som bestod i att fastställa priserna för natriumglukonat och att dela upp försäljningsvolymerna
för denna produkt i Förenta Staterna och i andra länder. Till följd av överenskommelser som träffats med det amerikanska justitiedepartementet
påfördes dessa företag böter av de amerikanska myndigheterna.
5       Den 18 februari 1998 riktade kommissionen med stöd av artikel 11 i rådets förordning nr 17, Första förordningen om tillämpning
av fördragets artiklar [81] och [82] (EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), en begäran om
upplysningar till de främsta producenterna, importörerna, exportörerna och köparna av natriumglukonat i Europa.
6       Till följd av begäran om upplysningar tog Fujisawa kontakt med kommissionen för att informera den om att företaget hade samarbetat
med de amerikanska myndigheterna inom ovan angivna undersökning och att det önskade göra detsamma med kommissionen med åberopande
av kommissionens meddelande av den 18 juli 1996 om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207,
s. 4, nedan kallat meddelandet om samarbete). Efter ett möte som hållits med kommissionen den 1 april 1998 ingav Fujisawa
den 12 maj 1998 en skriftlig förklaring och en akt som innehöll en sammanfattning av bakgrunden till kartellen och ett visst
antal handlingar.
7       Den 16 och den 17 september 1998 genomförde kommissionen undersökningar med stöd av artikel 14.3 i förordning nr 17 i Avebes,
Gluconas, Jungbunzlauers och Roquettes lokaler.
8       Den 2 mars 1999 riktade kommissionen en begäran om detaljerade upplysningar till Glucona, Roquette och Jungbunzlauer. I skrivelser
av den 14, 19 och 20 april 1999 meddelade dessa företag att de önskade samarbeta med kommissionen och överlämnade vissa upplysningar
angående kartellen till kommissionen. Den 25 oktober 1999 riktade kommissionen en begäran om ytterligare upplysningar till
ADM, Fujisawa, Glucona, Roquette och Jungbunzlauer.
9       På grundval av de upplysningar som erhållits riktade kommissionen den 17 maj 2000 ett meddelande om anmärkningar till Akzo
och till andra företag som berördes av överträdelsen av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet. Akzo och samtliga
övriga berörda företag har inkommit med skriftliga yttranden med svar på de anmärkningar som framförts av kommissionen. Ingen
av dessa parter har begärt att få höras muntligen eller har ifrågasatt det materiellt riktiga i de faktiska omständigheter
som framförts av kommissionen i meddelandet om anmärkningar.
10     Den 11 maj 2001 skickade kommissionen en begäran om ytterligare upplysningar till Akzo och övriga berörda företag.
11     Den 2 oktober 2001 antog kommissionen beslut C(2001) 2931 slutligt om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i
EES-avtalet (COMP/E-1/36.756 – Natriumglukonat) (nedan kallat beslutet). Beslutet delgavs Akzo i en skrivelse av den 10 oktober
2001.
12     Beslutet innehåller bland annat följande bestämmelser:
”Artikel 1
[Akzo], [ADM], [Avebe], [Fujisawa], [Jungbunzlauer] och [Roquette] har överträtt artikel 81.1 [EG] … och från den 1 januari
1994 – artikel 53.1 i EES-avtalet genom att delta i ett kontinuerligt avtal och/eller samordnat förfarande inom sektorn för
natriumglukonat.
Överträdelsen har pågått
–      vad gäller [Akzo], [Avebe], [Fujisawa] och [Roquette], från februari 1987 till juni 1995;
–      vad gäller [Jungbunzlauer], från maj 1998 till juni 1995;
–      vad gäller [ADM], från juni 1991 till juni 1995.
…
Artikel 3
För den överträdelse som avses i artikel 1 åläggs följande böter :
a)      [Akzo]                                     9 miljoner euro
b)      [ADM]                                     10,13 miljoner euro
c)      [Avebe]                                     3,6 miljoner euro
d)      [Fujisawa]                            3,6 miljoner euro
e)      [Jungbunzlauer]                   20,4 miljoner euro
f)      [Roquette]                            10,8 miljoner euro
…”
13     I punkterna 296–309 i beslutet bedömde kommissionen det förhållande som förelåg mellan Glucona och dess båda moderbolag Avebe
och Akzo under den period som berörs av den konkurrensbegränsande samverkan. Kommissionen påpekade särskilt att Glucona till
och med den 15 augusti 1993 hade styrts gemensamt av företrädare för Avebe och Akzo, men att Glucona från och med detta datum
uteslutande hade styrts av företrädare för Avebe på grund av ombildningen av detta företag. Kommissionen ansåg inte desto
mindre att Avebe och Akzo borde hållas ansvariga för deras dotterbolags konkurrensbegränsande beteende under hela den ifrågavarande
perioden och att dessa företag således skulle vara mottagare av beslutet.
14     För beräkningen av böterna tillämpade kommissionen i beslutet den metod som följer av riktlinjer för beräkning av böter som
döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3, nedan kallad riktlinjerna)
samt enligt meddelandet om samarbete.
15     Kommissionen fastställde inledningsvis grundbeloppet för böterna i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet.
16     I detta sammanhang, som avser överträdelsens svårighetsgrad, ansåg kommissionen inledningsvis att de berörda företagen gjort
sig skyldiga till en mycket allvarlig överträdelse med hänsyn till överträdelsens art, dess faktiska inverkan på marknaden
för natriumglukonat inom EES och marknadens vidsträckta geografiska utbredning i detta fall (punkt 371 i beslutet).
17     Kommissionen ansåg det därefter nödvändigt att beakta den faktiska ekonomiska förmågan att hindra konkurrensen och att fastställa
böterna till en nivå som garanterar en tillräckligt avskräckande verkan. Kommissionen klassificerade således de berörda företagen
i två kategorier, varvid den grundade sig på dessa företags totala omsättning från försäljningen av natriumglukonat under
år 1995, vilket var det sista året i överträdelseperioden. Dessa uppgifter hade överlämnats efter kommissionens begäran om
upplysningar och låg till grund för kommissionens beräkning av företagens respektive marknadsandelar. I den första kategorin
klassificerade kommissionen företag som, enligt de uppgifter som kommissionen förfogade över, hade en total marknadsandel
för natriumglukonat som översteg 20 procent, det vill säga Fujisawa (35,54 procent), Jungbunzlauer (24,75 procent) och Roquette
(20,96 procent). För dessa företag fastställde kommissionen ett grundbelopp för böterna på 10 miljoner euro. I den andra kategorin
klassificerade kommissionen företag som, enligt de uppgifter som kommissionen förfogade över, hade en total marknadsandel
för natriumglukonat som understeg 10 procent, det vill säga Glucona (cirka 9,5 procent) och ADM (9,35 procent). För dessa
företag fastställde kommissionen ett grundbelopp för böterna på 5 miljoner euro, det vill säga för Akzo och Avebe som tillsammans
ägde Glucona, vardera 2,5 miljoner euro (punkt 385 i beslutet).
18     För att säkerställa dels att böterna får en tillräckligt avskräckande verkan, dels att hänsyn tas till att de stora företagen
förfogar över juridiska och ekonomiska kunskaper och infrastruktur som gör det möjligt för dem att bättre bedöma den rättsstridiga
arten av sitt beteende och följderna av detta i förhållande till konkurrensrätten, justerade kommissionen grundbeloppet. För
att beakta de berörda företagens storlek och sammanlagda resurser tillämpade kommissionen en multiplikationskoefficient på
2,5 på det grundbelopp som fastställts för ADM och Akzo, vilket innebar en ökning av grundbeloppet som därvid fastställdes
till 12,5 miljoner euro för ADM och 6,25 miljoner euro för Akzo (punkt 388 i beslutet).
19     I förhållande till varaktigheten av den överträdelse som respektive företag gjort sig skyldigt till, ökades grundbeloppet
med ytterligare10 procent per år, det vill säga en ökning med 80 procent för Fujisawa, Akzo, Avebe och Roquette, med 70 procent
för Jungbunzlauer och med 35 procent för ADM (punkterna 389–392 i beslutet).
20     Kommissionen fastställde således grundbeloppet för böterna till 11,25 miljoner euro för Akzo. Beträffande ADM, Avebe, Fujisawa,
Jungbunzlauer och Roquette fastställdes grundbeloppet till 16,88, 4,5, 18, 17 respektive 18 miljoner euro (punkt 396 i beslutet).
21     I ett andra led ökades grundbeloppet på grund av försvårande omständigheter med 50 procent beträffande Jungbunzlauer, med
hänsyn till att detta företag haft en ledarställning inom kartellen (punkt 403 beslutet).
22     I ett tredje led bedömde kommissionen vissa företags argument angående förmildrande omständigheter. Dessa argument godtogs
inte (punkterna 404– 410 i beslutet).
23     Med tillämpning av avsnitt B i meddelandet om samarbete beviljade kommissionen i ett fjärde led Fujisawa en ”mycket betydande
nedsättning” (nämligen 80 procent) av de böter som skulle ha ålagts företaget om det inte hade samarbetat. Slutligen, med
tillämpning av avsnitt D i detta meddelande, beviljade kommissionen en ”väsentlig nedsättning” (nämligen 40 procent) av de
böter som ålagts ADM och Roquette samt en nedsättning med 20 procent för Akzo, Avebe och Jungbunzlauer (punkterna 418, 423,
426 och 427 i beslutet).

Förfarandet och parternas yrkanden
24     Akzo väckte förevarande talan genom en ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 december 2001.
25     På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (tredje avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
Inom ramen för de åtgärder för processledning som föreskrivs i artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler anmodade
rätten parterna att skriftligen besvara vissa frågor, vilket skedde inom den föreskrivna fristen.
26     Parterna utvecklade sin talan vid förhandlingen den 17 februari 2004.
27     Akzo har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogiltigförklara artiklarna 3 och 4 i beslutet i den del de avser Akzo, eller
–       i andra hand ogiltigförklara artikel 3, jämförd med punkt 388, i beslutet, i den del multiplikationskoefficienten 2,5 har
tillämpats på sökanden, och
–       förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet räntor och kostnader för bankgarantin.
28     Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogilla talan, och
–       förplikta Akzo att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
29     De ogiltighetsgrunder som åberopats av Akzo avser, för det första, fastställelsen av det grundbelopp för böterna som ålagts
samtliga parter i kartellen, för det andra, klassificeringen av kartellmedlemmarna, för det tredje, beaktandet av Akzos omsättning
och, för det fjärde, tillämpningen av multiplikationskoefficienten 2,5.

Fastställelsen av det grundbelopp för böterna som ålagts samtliga parter i kartellen
30     Akzo har gjort gällande att proportionalitetsprincipen samt motiveringsskyldigheten har åsidosatts.
Åsidosättande av proportionalitetsprincipen
31     Akzo anser att kommissionen inte beaktade den begränsade volymen på marknaden för natriumglukonat när den i punkt 385 i beslutet
fastställde grundbeloppet för de böter som ålagts samtliga parter i kartellen till 40 miljoner euro, vilket således inneburit
ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen.
32     Akzo har angett att den totala omsättningen för natriumglukonat under år 1995 inom EES uppgick till mindre än 20 miljoner
euro och att omsättningen i hela världen uppgick till mindre än 59 miljoner euro. Akzo har således hävdat att det totala bötesbeloppet
enligt beslutet uppgår till två gånger den årliga omsättningen för den ifrågavarande produkten inom EES och till mer än två
tredjedelar av omsättningen för denna produkt i hela världen.
33     Akzo anser att kommissionen genom detta förfaringssätt inte har beaktat marknadens begränsade storlek, det vill säga den begränsade
volymen på marknaden för den ifrågavarande produkten, i samband med fastställandet av grundbeloppet för beräkning av böterna,
trots att den påstår sig ha gjort detta i punkt 377 i beslutet. Däremot klassificerade kommissionen deltagarna i kartellen
i två kategorier, nämligen en första kategori för företag som hade en marknadsandel på den globala marknaden för natriumglukonat
som översteg 20 procent, och en andra kategori för företag som hade en marknadsandel på den globala marknaden för natriumglukonat
som understeg 10 procent (se ovan punkt 17). En sådan klassificering av de berörda företagen enligt deras relativa vikt på
den ifrågavarande marknaden är fullständigt främmande i förhållande till den mer eller mindre begränsade storleken på denna
marknad.
34     Kommissionen Khar gjort gällande att denna grund skall underkännas.
35     Förstainstansrätten erinrar om att enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 skall bötesbeloppet fastställas med hänsyn till
överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet. Enligt riktlinjerna skall överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden
och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden beaktas vid fastställandet av grundbeloppet i förhållande till överträdelsens
svårighetsgrad.
36     Dessa rättsliga bestämmelser innehåller emellertid inte uttryckligen en skyldighet för kommissionen att beakta marknadens
ringa storlek och produktens värde vid tidpunkten för fastställandet av grundbeloppet för böterna.
37     Enligt rättspraxis ankommer det emellertid på kommissionen att när den gör en bedömning av hur allvarlig en överträdelse är
beakta en lång rad omständigheter vars karaktär och betydelse varierar efter typen av överträdelse och de särskilda omständigheter
under vilka överträdelsen har begåtts (domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique diffusion
française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 120, svensk specialutgåva, volym 7, s. 133). En av de omständigheter
som har betydelse för hur allvarlig en överträdelse är kan, i förekommande fall, vara storleken på den berörda produktmarknaden.
38     Härav följer att även om storleken på marknaden och värdet på produkten kan utgöra omständigheter som skall beaktas vid fastställandet
av överträdelsens svårighetsgrad, varierar deras betydelse i förhållande till de särskilda omständigheter under vilka överträdelsen
har begåtts.
39     I förevarande fall framgår det av punkt 385 i beslutet att trots att kommissionen ansåg att överträdelsen var mycket allvarlig
i den mening som avses i riktlinjerna, vilka i dessa fall föreskriver att kommissionen kan fastställa ett grundbelopp på minst
20 miljoner euro, fastställde kommissionen i förevarande fall ett grundbelopp på endast 10 miljoner euro för företag som klassificerats
i den första kategorin och 5 miljoner euro för företag som klassificerats i den andra kategorin, vilket motsvarar hälften
respektive en fjärdedel av det belopp som kommissionen enligt riktlinjerna kan fastställa för mycket allvarliga överträdelser.
40     Att grundbeloppet för böterna fastställts på detta sätt visar, såsom framgår av punkt 377 i beslutet där kommissionen angav
att produktmarknadens begränsade storlek ”även i förevarande fall [skall] beaktas vid fastställandet av grundbeloppet”, att
kommissionen i tillräcklig mån har beaktat storleken på den berörda produktmarknaden.
41     Under alla omständigheter anser förstainstansrätten att mot bakgrund av arten av den överträdelse som Akzo har gjort sig skyldigt
till, och med hänsyn till storleken på den berörda produktmarknaden, har kommissionen inte åsidosatt proportionalitetsprincipen
genom att för Akzo fastställa ett grundbelopp på 5 miljoner euro för beräkning av böterna.
42     Följaktligen skall grunden om åsidosättande av proportionalitetsprincipen underkännas.
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
43     Akzo anser att beslutet inte är tillräckligt motiverat, eftersom det enligt bolaget föreligger en motsättning mellan å ena
sidan kommissionens förklaring att den har beaktat den begränsade storleken på marknaden för natriumglukonat (punkt 377 i
beslutet) och å andra sidan de punkter som rör klassificeringen av de berörda företagen (punkterna 378– 384 i beslutet).
44     Kommissionen har yrkat att grunden skall underkännas.
45     Förstainstansrätten erinrar om att det följer av fast rättspraxis att det av den motivering som krävs enligt artikel 253 EG
klart och tydligt skall framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan
få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt (domstolens
dom av den 2 april 1998 i mål C-367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I‑1719, punkt 63, och
av den 30 september 2003 i mål C-301/96, Tyskland mot kommissionen, REG 2003, s. I-9919, punkt 87, samt förstainstansrättens
dom av den 20 november 2002 i mål T-251/00, Lagardère och Canal+ mot kommissionen, REG 2002, s. II-4825, punkt 155).
46     Förstainstansrätten konstaterar att kommissionen i punkt 377 i beslutet angav att den i samband med fastställandet av grundbeloppet
beaktade den begränsade storleken på marknaden för natriumglukonat. I punkterna 378–384 i beslutet tillämpade kommissionen
därefter en differentierad behandling av kartellmedlemmarna genom att klassificera dem i två kategorier i förhållande till
deras särskilda vikt på marknaden och behovet av att säkerställa en avskräckande bötesnivå. Såsom redan angetts ovan i punkt
39 fastställde kommissionen i punkt 385 i beslutet, i samband med beräkningen av böterna i förhållande till överträdelsens
svårighetsgrad, ett grundbelopp på 10 miljoner euro för de företag som ingår i den första kategorin och ett grundbelopp på
5 miljoner euro för de företag som ingår i den andra kategorin, vilket motsvarar hälften respektive en fjärdedel av det belopp
som kommissionen enligt riktlinjerna kan tillämpa för mycket allvarliga överträdelser.
47     Det följer alltså av lydelsen i punkterna 377 och 385 i beslutet att kommissionen på ett tillräckligt klart sätt har angett
att den har beaktat den begränsade storleken på produktmarknaden genom att fastställa grundbeloppen för böterna till en lägre
nivå än den som kommissionen enligt riktlinjerna kan tillämpa för mycket allvarliga överträdelser. Dessa förklaringar om att
storleken på produktmarknaden beaktats motsägs inte av punkterna 378–384 i beslutet, i vilka kommissionen angav skälen till
att den ansåg att det var nödvändigt att klassificera kartellmedlemmarna i två kategorier som tog hänsyn till deras särskilda
vikt på marknaden och behovet av att säkerställa en avskräckande bötesnivå. Denna del av beräkningen avser nämligen det relativa
förhållandet mellan kartellmedlemmarna, inte det absoluta värdet av den berörda marknaden.
48     I motsats till vad Akzo har hävdat föreligger det följaktligen inte någon motsättning mellan å ena sidan punkt 377 och å andra
sidan punkterna 378–384 i beslutet.
49     Grunden som avser ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten skall således underkännas.

Klassificeringen av kartellmedlemmarna
50     Akzo har gjort gällande att proportionalitetsprincipen samt motiveringsskyldigheten har åsidosatts.
Åsidosättande av proportionalitetsprincipen
–       Parternas argument
51     Akzo anser att kommissionen har åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att klassificera kartellmedlemmarna i två kategorier
i förhållande till deras marknadsandelar på marknaden för natriumglukonat utan att på ett precist sätt beakta deras faktiska
marknadsandelar. Kommissionen har i stället tillämpat ett alltför förenklat förfaringssätt bestående i att dela upp företagen
i förhållande till huruvida deras marknadsandel var större än 20 procent eller mindre än 10 procent (punkterna 379– 382 i
beslutet).
52     Akzo har framhållit att det faktiska förhållandet mellan de berörda företagens världsomsättning skiljer sig väsentligt från
det förenklade förhållandet ett till två som kommissionen tillämpat. Det faktiska förhållandet mellan de företag som har den
minsta marknadsandelen (9 procent för ADM och Glucona) och de företag som har den högsta marknadsandelen (36 procent för Fujisawa)
är ett till fyra, inte ett till två. Med tillämpning av den beräkning som kommissionen valt, men med beaktande av det faktiska
förhållandet mellan de berörda företagen, borde kommissionen ha fastställt grundbeloppet för de böter som ålagts Akzo och
Avebe till 1,25 miljoner euro, inte till 2,5 miljoner euro.
53     Akzo har medgett att det inte måste föreligga ett matematiskt samband mellan de slutliga böterna och de berörda företagens
omsättning. Inte desto mindre anser Akzo att det följer av kommissionens beslutspraxis att denna grundar sig på kartellmedlemmarnas
omsättning på den berörda marknaden.
54     Akzo har av domstolens och förstainstansrättens rättspraxis dragit slutsatsen att kommissionen, om den inte kan åberopa särskilda
sakliga skäl, skall säkerställa att de specifika grundbeloppen återspeglar de berörda företagens relativa ekonomiska vikt
vad gäller omsättning eller marknadsandelar. Detta har emellertid inte skett i förevarande fall. Akzo anser att med hänsyn
till de specifika omständigheterna i förevarande fall borde kommissionen ha klassificerat de berörda företagen i tre kategorier.
Det skulle nämligen ha varit möjligt att uppta en kategori företag som vad gäller marknadsandelar befinner sig mellan ADM
och Glucona (vardera 9 procent) och Fujisawa (36 procent), det vill säga företagen Roqette (21 procent) och Jungbunzlauer
(25 procent). En sådan klassificering skulle bättre ha återspeglat de berörda företagens relativa vikt och ha gjort det möjligt
för kommissionen att uppnå det angivna syftet, det vill säga att beakta de berörda företagens relativa vikt vid fastställandet
av det specifika grundbeloppet för böterna.
55     Kommissionen har yrkat att denna grund skall underkännas.
–       Förstainstansrättens bedömning
56     Av riktlinjerna följer att för det fall en överträdelse begås av flera företag kan kommissionen, såsom den har gjort i förevarande
fall, varierar grundbeloppet för att beakta varje företags särskilda vikt genom att dela in deltagarna i en kartell i grupper,
”särskilt när det är stor skillnad i storleken på de företag som begått en överträdelse av samma slag” (punkt 1A sjätte stycket
i riktlinjerna). Det anges vidare i riktlinjerna att ”principen om lika sanktioner för samma beteende [kan] om omständigheterna
kräver det leda till att olika belopp tillämpas på de berörda företagen utan att denna skillnad följer en enkel beräkningskalkyl”
(punkt 1A sjunde stycket i riktlinjerna).
57     Det följer av förstainstansrättens fasta rättspraxis att kommissionen, när den fastställer bötesbelopp på grundval av överträdelsens
svårighetsgrad, inte är skyldig att säkerställa att de slutliga bötesbeloppen för de berörda företagen återspeglar de skillnader
som finns beträffande företagens totala omsättning för det fall den utdömer böter mot flera företag som är inblandade i samma
överträdelse, utan kommissionen får dela upp företagen i grupper (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom
av den 20 mars 2002 i mål T‑23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II-1705, punkt 278 , av den 19 mars 2003 i mål
T-213/00, CMA CGM m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II-913, punkterna 385 och 386, och av den 30 september 2003 i de förenade
målen T-191/98 och T-212/98–T-214/98, Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II-3275, nedan kallad domen
i målet TACA, punkterna 1519 och 1520, och där angiven rättspraxis).
58     Förstainstansrätten har emellertid redan vid flera tillfällen fastslagit att när kommissionen delar upp de berörda företagen
i grupper för att fastställa bötesbeloppet skall fastställandet av gränserna för var och en av de angivna grupperna vara konsekvent
och sakligt motiverat (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovan i punkt 57 nämnda målen LR AF 1998 mot kommissionen,
punkt 298, CMA CGM m.fl. mot kommissionen, punkt 416, och TACA, punkt 1541, och där angiven rättspraxis).
59     Vid fastställandet av de kategorier som skall göra det möjligt att dela upp de berörda företagen har kommissionen i förevarande
fall valt att beakta deras vikt på den berörda marknaden och kommissionen har därvid grundat sig på ett enda kriterium, nämligen
marknadsandelarna på världsmarknaden för natriumglukonat, vilka beräknats på grundval av dessa företags omsättning på denna
marknad år 1995.
60     På denna grund har kommissionen fastställt två kategorier av företag, nämligen dels en kategori som består av ”de tre främsta
producenterna av natriumglukonat [vilka] innehade en marknadsandel på världsmarknaden som översteg 20 procent”, dels en kategori
som består av företag ”vars marknadsandel var betydligt mindre på världsmarknaden för natriumglukonat (mindre än 10 procent)”
(punkt 382 i beslutet).
61     Kommissionen fastställde således ett grundbelopp på 10 miljoner euro för Fujisawa, Jungbunzlauer och Roquette, vars marknadsandelar
uppgick till cirka 36, 25 respektive 21 procent, och ett grundbelopp på 5 miljoner euro fastställdes för de företag som ingick
i den andra kategorin, nämligen Glucona och ADM, vars respektive marknadsandelar uppgick till cirka 9 procent. Eftersom Akzo
och Avebe gemensamt ägde Glucona fastställde kommissionen således ett grundbelopp på 2,5 miljoner euro för vardera av de båda
förstnämnda företagen (punkt 385 i beslutet).
62     Genom detta tillvägagångssätt, som grundas på en beräkning av de berörda företagens marknadsandelar, har kommissionen valt
en konsekvent metod för att dela upp kartellmedlemmarna i två grupper, vilket är sakligt motiverat med hänsyn till den skillnaden
i storlek som förelåg mellan företagen i dessa båda kategorier.
63     I en sådan situation är kommissionen, i motsats till vad Akzo har hävdat, inte skyldig att närmare särskilja kartellmedlemmarna
med hänsyn till deras marknadsandelar. Det saknar även relevans att utreda, såsom Akzo har hävdat, huruvida en klassificering
av kartellmedlemmarna i tre kategorier bättre skulle återspegla de berörda företagens relativa vikt, eftersom den åtgärd eller
det tillvägagångssätt som kommissionen valt varken är inkonsekvent eller vilar på osaklig grund. Inte heller det förhållandet
att kommissionen i andra ärenden har valt en annan klassificering av kartellmedlemmarna i fråga utgör ett argument som kan
vinna framgång, eftersom ett sådant förhållande inte visar att det tillvägagångssätt som kommissionen valt i det aktuella
fallet inte skulle vara konsekvent och sakligt motiverat.
64     Även om en klassificering av kartellmedlemmarna i tre kategorier skulle vara motiverad anser förstainstansrätten under alla
omständigheter att, mot bakgrund av de skäl som angetts ovan i punkt 39 och följande punkter, fastställandet av ett grundbelopp
på 5 miljoner euro för Glucona inte var oproportionerligt. Om kartellmedlemmarna, som ett hypotetiskt antagande, skulle ha
klassificerats annorlunda skulle det följaktligen inte ha kunnat påverka Akzos situation.
65     Grunden som avser ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen skall således underkännas.
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
66     Akzo anser att beslutet inte är tillräckligt motiverat eftersom kommissionen inte har angett något skäl för att ha fastställt
ett specifikt grundbelopp som inte klart återspeglar Gluconas relativa vikt i förhållande till dess omsättning eller marknadsandel.
67     Kommissionen har yrkat att grunden skall underkännas.
68     Förstainstansrätten erinrar om att motiveringsskyldigheten, såsom den har beskrivits ovan i punkt 45, även är uppfylld när
kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av överträdelsens svårighetsgrad
och varaktighet (domstolens domar av den 16 november 2000 i mål C-291/98 P, Sarrió mot kommissionen, REG 2000, s. I-9991,
punkterna 73, 76 och 80, och i mål C-279/98 P, Cascades mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9693, punkterna 39–47, samt domen
i det ovan i punkt 57 nämnda målet TACA, punkt 1521).
69     Såsom framgår ovan av punkterna 15–20 angav kommissionen i beslutet de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av
överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet.
70     Oberoende av frågan huruvida det rått en exakt överensstämmelse mellan det grundbelopp som kommissionen fastställt för Glucona
och företagets omsättning eller marknadsandel, har förstainstansrätten dessutom ovan i punkt 57 redan fastslagit att kommissionen
inte är skyldig att säkerställa att de bötesbelopp som beräknats för de berörda företagen motsvarar de skillnader som föreligger
mellan företagens omsättning. Kommissionen får göra uppdelningar i grupper. Kommissionen var följaktligen inte skyldig att
lämna en särskild motivering angående huruvida det specifika grundbeloppet exakt återspeglade Gluconas relativa vikt i förhållande
till dess omsättning eller marknadsandel.
71     Vad gäller principen om uppdelning av kartellmedlemmarna i grupper, konstaterar förstainstansrätten att en sådan uppdelning
grundas på riktlinjerna, och enligt dessa är det möjligt att vikta beloppen (se ovan punkt 56). Beslutet har således antagits
inom ramar som var väl kända för Akzo.
72     Grunden som avser ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten skall följaktligen underkännas.

Beaktandet av Akzos omsättning
73     Akzo har åberopat grunder som avser dels åsidosättande av artikel 81 EG, dels åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
Åsidosättande av artikel 81 EG
–       Parternas argument
74     Akzo har inte ifrågasatt att ANC, ett helägt dotterbolag till Akzo som vid tidpunkten för omständigheterna tillsammans med
Avebe kontrollerade bolaget Glucona, som kommissionen konstaterade i punkt 310 i beslutet, har ett delansvar för de överträdelser
som begåtts och som lagts det sistnämnda bolaget till last.
75     Akzo har emellertid gjort gällande att kommissionen i punkterna 296–310 i beslutet felaktigt kom till slutsatsen att ANC,
vad gäller Gluconas verksamhet, hade handlat i enlighet med Akzos instruktioner i sådan utsträckning att det sistnämnda bolaget
i eget namn kunde göras ansvarigt för de överträdelser som lades Glucona till last.
76     Akzo har påpekat att kommissionen i punkt 310 i beslutet i huvudsak grundade sin slutsats att Akzo kunde göras ansvarigt för
Gluconas verksamhet på presumtionen att ANC i allt väsentligt tillämpat moderbolagets instruktioner, eftersom ANC var ett
helägt dotterbolag till Akzo. Kommissionen grundade sig härvidlag på domstolens dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82, AEG
mot kommissionen (REG 1983, s. 3151; svensk specialutgåva, volym 7, s. 287). Akzo har vidare påpekat att det enbart var tilläggsvis
(”dessutom” (punkt 310 i beslutet)) som kommissionen beaktade det förhållandet att åtminstone två företrädare för ANC som
var verksamma i Glucona hade spelat en aktiv roll i kartellen, särskilt genom deltagande i multilaterala möten, och att dessa
personer vid den aktuella tidpunkten innehade posterna Vice-President och General Manager för Akzo.
77     Akzo har medgett att domstolen i dom av den 16 november 2000 i mål C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen
(REG 2000, s. I‑9925), punkt 29, fastslog att kommissionen rimligen kunde anta att ett helägt dotterbolag tillämpade moderbolagets
instruktioner och att det i ett sådant fall ålåg det berörda företaget att bevisa att detta antagande var felaktigt.
78     Inte desto mindre hyser Akzo tvivel om huruvida denna presumtion skall tillämpas enbart i fall då det föreligger ett direkt
förhållande mellan moderbolaget och dess dotterbolag eller om den även skall tillämpas på ett fall som det förevarande där
det råder ett förhållande som är väsentligt mer avlägset. För det första har Akzo påpekat att ANC i förevarande fall utgör
ett dotterbolag till det nationella holdingbolaget Akzo Nobel Nederland BV (nedan kallat ANN), vilket i sin tur är ett dotterbolag
till huvudholdingbolaget. För det andra har Akzo gjort gällande att såväl Akzo som ANN utgjorde holdingbolag som inte själva
bedrev någon affärsverksamhet och inte tillverkade eller distribuerade några produkter. För det tredje har Akzo erinrat om
att det endast var genom andra bolag som Akzo innehade en (indirekt) 50-procentig andel i bolaget Glucona, och att det således
inte hade något direkt inflytande i detta bolag.
79     Mot denna bakgrund har Akzo vid förstainstansrätten framhållit ett antal faktiska omständigheter. Företaget har gjort gällande
att det under alla omständigheter har möjlighet att motbevisa ovannämnda presumtion på grundval av dessa omständigheter och
bevisa att det var fullkomligt orealistiskt att anta att Akzo kunde avgöra eller ens ha ett inflytande över Gluconas strategiska
och kommersiella agerande, trots att ANC var ett helägt dotterbolag till Akzo, och att detta för övrigt inte varit fallet.
80     Kommissionen har yrkat att grunden skall underkännas.
–       Förstainstansrättens bedömning
81     Akzo har inte ifrågasatt att ANC kan göras ansvarigt för den överträdelse som Glucona gjort sig skyldigt till. Förstainstansrätten
skall därför endast pröva om Akzo kunde hållas ansvarigt för de handlingar som lagts dess helägda dotterbolag ANC till last.
82     I detta hänseende erinrar förstainstansrätten om att den omständigheten att dotterbolaget är en särskild juridisk person inte
räcker för att det skall kunna uteslutas att moderbolaget skall ansvara för dotterbolagets agerande. Så är särskilt fallet
när dotterbolaget inte självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det
får av moderbolaget (se domen i det ovan i punkt 77 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, punkt 26, och
där angiven rättspraxis).
83     Vidare har Akzo självt medgett att det framgår av domstolens och förstainstansrättens rättspraxis att kommissionen i detta
sammanhang rimligen kan presumera att ett helägt dotterbolag i huvudsak tillämpar de instruktioner som erhålls av moderbolaget
och att denna presumtion innebär att kommissionen inte är skyldig att kontrollera huruvida moderbolaget faktiskt har utövat
denna möjlighet. I en sådan situation där kommissionen med tillämpning av denna presumtion i meddelandet om anmärkningar anger
att den avser att göra moderbolaget ansvarigt för en överträdelse som dess helägda dotterbolag har gjort sig skyldigt till,
ankommer det på de berörda parterna, om de trots de aktuella ägandeförhållandena anser att dotterbolaget på ett självständigt
sätt bestämmer sitt agerande på marknaden, att motbevisa denna presumtion genom att under det administrativa förfarandet till
kommissionen inge tillräcklig bevisning (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål
T‑354/94, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, REG 1998, s. II‑2111, punkt 80, som bekräftats på denna punkt genom
domen i det ovan i punkt 77 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, punkterna 27–29, och domen i det ovan
i punkt 76 nämnda målet AEG mot kommissionen, punkt 50, samt förstainstansrättens dom av den 1 april 1993 i mål T-65/89, BPB Industries
och British Gypsum mot kommissionen, REG 1993, s. II-389, punkt 149, svensk specialutgåva, volym 14, s. II-1).
84     I förevarande fall är det utrett att ANC, under den period som omfattas av beslutet, var ett helägt dotterbolag till Akzo.
85     Vad för övrigt gäller det sätt som det administrativa förfarandet genomfördes på, påpekar förstainstansrätten, såsom kommissionen
angav i punkt 300 i beslutet, att kommissionen i punkterna 324–330 i meddelandet om anmärkningar hade bedömt förhållandena
mellan Glucona och dess moderbolag och därvid angett att det var dess avsikt att göra ANC och Avebe solidariskt ansvariga
för överträdelsen. Vad gäller förhållandena mellan ANC och Akzo ansåg kommissionen med hänsyn till att ANC var ett helägt
dotterbolag till Akzo att meddelandet om anmärkningar borde skickas till det sistnämnda bolaget. Kommissionen framhöll i punkt
301 i beslutet att Akzo i sitt svar på meddelandet om anmärkningar uttryckligen hade bekräftat att bolaget tillsammans med
Avebe borde göras solidariskt ansvarigt för överträdelsen.
86     I en sådan situation kan Akzo inte kritisera kommissionen för att ha hållit detta bolag ansvarigt i eget namn för överträdelser
som dess helägda dotterbolag ANC har gjort sig skyldigt till såsom delägare i Glucona.
87     Akzo har i detta sammanhang felaktigt hävdat att syftet med meddelandet om anmärkningar i första hand är att avgränsa de av
kommissionen påstådda överträdelserna till de omständigheter som uttryckligen nämns i detta meddelande, vilket skall göra
det möjligt för det berörda företaget att försvara sig genom att framföra argument beträffande samtliga dessa omständigheter
under det administrativa förfarandet samt göra det möjligt för kommissionen att beakta dessa argument i sitt beslut, men att
meddelandet om anmärkningar inte berör frågan om att identifiera det (eller de) företag som är ansvarigt (eller ansvariga)
för en sådan överträdelse. Ett meddelande om anmärkningar som kommissionen riktar till ett företag mot vilket den avser att
vidta en sanktionsåtgärd för överträdelse av konkurrensreglerna skall nämligen innehålla de väsentliga omständigheter som
läggs detta företag till last, såsom de kritiserade faktiska omständigheterna, dessa omständigheters rättsliga kvalificering
och den bevisning på vilken kommissionen grundar sig, för att företaget skall kunna framföra sina argument under det administrativa
förfarande som inletts mot detta (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69, ACF Chemiefarma
mot kommissionen, REG 1970, s. 661, punkt 26, svensk specialutgåva, volym 1, s. 457, av den 3 juli 1991 i mål C-62/86, AKZO
mot kommissionen, REG 1991, s. I-3359, punkt 29, svensk specialutgåva, volym 11, s. I-249, och av den 31 mars 1993 i de förenade
målen C-89/85, C-104/85, C‑114/85, C-116/85, C-117/85 och C-125/85–C-129/85, Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mot kommissionen, REG
1993, s. I-1307, punkt 135, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-111). Vidare följer det av fast rättspraxis att mot bakgrund
av den betydelse som meddelandet om anmärkningar har skall den juridiska person som kan komma att åläggas böter klart anges
i meddelandet, och det skall vara ställt till denna person (se dom av den 16 mars 2000 i de förenade målen C-395/96 P och
C-396/96 P, Compagnie maritime belge transports m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. I-1365, punkterna 143 och 146, och av
den 2 oktober 2003 i mål C‑176/99 P, ARBED mot kommissionen, REG 2003, s. I-10687, punkt 21).
88     Mot bakgrund av de uppgifter som meddelandet om anmärkningar innehöll kunde Akzo således inte vara ovetande om att företaget
skulle kunna bli mottagare av ett slutligt beslut från kommissionen. I en sådan situation ankom det på Akzo att reagera under
det administrativa förfarandet, vid äventyr av att annars inte kunna göra det senare, genom att visa att den överträdelse
som Glucona gjort sig skyldigt till trots de omständigheter som kommissionen fastställt inte kunde läggas Akzo till last.
89     Med stöd av de principer och bestämmelser som reglerar det administrativa förfarandet och, i synnerhet, kravet på att meddelandet
om anmärkningar skall ha en ändamålsenlig verkan, är det inte nödvändigt att undersöka huruvida det finns fog för de olika
faktiska omständigheter som åberopats för första gången vid förstainstansrätten och genom vilka Akzo avser att visa att ANC,
oberoende av det förhållandet att det var ett helägt dotterbolag till Akzo, inte hade kunnat avgöra eller ens ha ett inflytande
över Gluconas strategiska och kommersiella beteende.
90     Följaktligen skall grunden som avser att artikel 81 EG har åsidosatts underkännas.
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
91     Akzo anser att beslutet är otillräckligt motiverat eftersom kommissionen enbart har gjort ett oemotsägligt och oprecist påstående
om att ANC var ett helägt dotterbolag till Akzo och att det således fanns anledning att presumera att ANC i huvudsak tillämpat
de instruktioner som det erhållit från moderbolaget.
92     Kommissionen anser däremot att beslutet var tillräckligt motiverat på denna punkt.
93     Förstainstansrätten erinrar om att när ett beslut om tillämpning av artikel 81 EG, såsom förevarande fall, rör flera mottagare
och innehåller ett problem angående vilka företag som skall göras ansvariga för överträdelsen, skall beslutet innehålla en
tillräcklig motivering i förhållande till var och en av mottagarna, i synnerhet i förhållande till de mottagare som enligt
beslutet skall bära ansvaret för överträdelsen (förstainstansrättens dom av den 28 april 1994 i mål T-38/92, AWS Benelux mot
kommissionen, REG 1994, s. II-211, punkt 26).
94     I förevarande fall gjorde kommissionen i punkterna 278–284 i beslutet en sammanfattning, med hänvisning till domstolens och
förstainstansrättens rättspraxis, av de principer som kommissionen avsåg att tillämpa för att avgöra vilka företag som skulle
bli mottagare av beslutet. Vad särskilt gäller frågan huruvida Akzo var ansvarigt för ANC:s beteende, vilket, såsom kommissionen
angav i punkt 310 i beslutet, var ”ett helägt dotterbolag till koncernen Akzo Nobel NV”, erinrade kommissionen i punkterna
280, 281 och 310 i beslutet om den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 83 och fastslog i punkt 310 i beslutet att det fanns
anledning att presumera att ANC i huvudsak hade tillämpat de instruktioner som det erhållit från moderbolaget. Vidare erinrade
kommissionen i punkterna 300 och 301 i beslutet om att den i meddelandet om anmärkningar hade angett sin avsikt att hålla
Akzo och Avebe gemensamt ansvariga för överträdelsen under hela dess varaktighet och att Akzo inte hade bestritt denna ståndpunkt.
95     Härav följer att kommissionen inte alls, såsom Akzo har hävdat, begränsade sig till ett oemotsägligt och oprecist påstående
utan lämnade en noggrann motivering som med stöd av de rättsliga och faktiska omständigheterna anger skälen för kommissionens
beslut att göra Akzo ansvarigt för ANC:s beteende.
96     Det utgör för övrigt fast rättspraxis att frågan huruvida motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 234 EG inte
endast skall ske utifrån rättsaktens ordalydelse, utan även utifrån det sammanhang i vilket rättsakten antagits (se bland
annat domarna i de ovan i punkt 45 nämnda målen kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, punkt 63, och Tyskland mot kommissionen,
punkt 87). Beslutets motivering beträffande frågan huruvida Akzo var ansvarigt för ANC:s beteende förtydligas även av meddelandet
om anmärkningar som utgör del av det sammanhang i vilket beslutet antas och genom vilket sökanden borde ha upplysts om kommissionens
avsikt att göra företaget ansvarigt för ANC:s beteende. Mot bakgrund av att Akzo i sitt svar på meddelandet om anmärkningar
självt uttryckligen i detta sammanhang hade medgett att företaget borde göras solidariskt ansvarigt för överträdelsen tillsammans
med Avebe (se ovan punkt 85), kunde kommissionen dessutom med fog anta att Akzo var tillräckligt upplyst på just denna punkt
om det sammanhang i vilket beslutet skulle antas.
97     Följaktligen skall grunden som avser ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten underkännas.

Tillämpning av multiplikationskoefficienten 2,5
98     Akzo har åberopat grunder som dels avser ett åsidosättande av artikel 15.2 i förordning nr 17, dels ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
Åsidosättande av artikel 15.2 i förordning nr 17
–       Parternas argument
99     Akzo har gjort gällande att kommissionen har åsidosatt artikel 15.2 i förordning nr 17 genom att tillämpa en multiplikationskoefficient
på 2,5 för att ta hänsyn till företagets storlek och totala resurser. Kommissionen har nämligen enligt Akzo inte fastställt
böterna i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet, såsom föreskrivs i denna bestämmelse, utan i förhållande
till vilken typ av företag som gjort sig skyldigt till överträdelsen.
100   Akzo har hävdat att även om domstolen och förstainstansrätten visserligen har fastslagit att kommissionen skall beakta ett
stort antal omständigheter när den bedömer hur allvarlig en överträdelse är och att en av dessa omständigheter är behovet
av att böterna får en avskräckande verkan, hänför sig detta resonemang inte desto mindre direkt till kriteriet om överträdelsens
svårighetsgrad och inte till vilken typ av företag det berörda företaget är. Akzo har framhållit att det sistnämnda kriteriet
inte har någon grund i artikel 15.2 i förordning nr 17 och att rådet redan har beaktat att böterna har olika inverkan på företagen
beroende på deras storlek genom att föreskriva en övre gräns på 10 procent av omsättningen för de slutliga böterna.
101   Med hänvisning till domen i det ovan i punkt 57 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen (punkt 280), har Akzo även hävdat
att kommissionen, genom att fastställa multiplikationskoefficienten på grundval av en enda omständighet, nämligen omsättningen
för koncernen Akzo Nobel, har tillskrivit denna omständighet en oproportionerlig vikt i förhållande till den betydelse som
kommissionen har tillmätt andra omständigheter på grundval av vilka kommissionen har bedömt överträdelsens svårighetsgrad.
102   Akzo anser vidare att i den mån de tre sista styckena i punkt 1 A, ”Allvar”, i riktlinjerna skall tolkas så att de medger
att kommissionen tillämpar en sådan multiplikationskoefficient som tillämpats i förevarande fall, utgör dessa bestämmelser
i riktlinjerna ett åsidosättande av artikel 15.2 i förordning nr 17 och kan således inte göras gällande mot företaget.
103   Akzo har därutöver gjort gällande att kommissionen har åsidosatt artikel 15.2 i förordning nr 17 genom att tillämpa multiplikationskoefficienten
2,5 på det grundbelopp som fastställts för detta bolag, eftersom denna koefficient grundar sig på storleken på hela Akzo Nobelkoncernen.
104   Akzo har påpekat att enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 skall kommissionen fastställa böterna i förhållande till överträdelsens
svårighetsgrad och varaktighet, inte i förhållande till överträdelsernas ekonomiska inverkan.
105   Akzo har medgett att domstolen, i domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen,
har fastslagit att de berörda företagens totala omsättning ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagens
storlek och ekonomiska styrka.
106   Akzo anser emellertid att den tillämpning av begreppet företag som domstolen använder i denna dom inte är uppenbar i förevarande
fall.
107   Vidare har Akzo framhållit att domstolen, i domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Musique diffusion française m.fl. mot
kommissionen, har angett att det även är nödvändigt att beakta den del av omsättningen som härrör från de varor som är föremål
för överträdelsen, vilket därmed kan ge en antydan om överträdelsens omfattning. I beslutet har kommissionen emellertid inte
tagit hänsyn till att detta kriterium var av mer direkt intresse än det som angetts ovan i punkt 104, eftersom det har ett
direkt samband med de kriterier som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17. Dessa överväganden är av desto större betydelse
i förevarande fall, eftersom den omsättning som härrör från varor som är föremål för överträdelsen utgör 0,05 procent av den
totala omsättningen.
108   Vad gäller förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T-31/99, ABB Asea Brown Boveri mot kommissionen (REG 2002, s. II-1881),
har Akzo framhållit att den multiplikationskoefficient som tillämpats i detta fall inte fastställts på grundval av koncernens
totala omsättning. Det följer tvärtom av punkterna 164 och 165 i nämnda dom att multiplikationskoefficienten skall fastställas
på grundval av storleken på de företag som har gjort sig skyldiga till den av kommissionen konstaterade överträdelsen. Vidare
har Akzo åberopat det förhållandet att förstainstansrätten i det målet, beträffande svaret på ABB:s argument att kommissionen
enbart hade kunnat fastställa böterna (och tillämpa multiplikationskoefficienten) på grundval av den omsättning som härrörde
från fjärrvärmedivisionen inom koncernen, fastslog att kommissionen tycktes ha gjort en korrekt beräkning av böterna när den
grundade multiplikationskoefficienten på storleken på hela ABB-koncernen, inte enbart på den omsättning som härrörde från
det ”företag” som hade kunnat utgöra ABB:s fjärrvärmedivision, med motiveringen att kommissionen, på grundval av flera omständigheter,
med rätta hade konstaterat att ABB-koncernen skulle göras ansvarig för överträdelsen (punkt 163 i domen).
109   Kommissionen har yrkat att grunden skall underkännas.
Förstainstansrättens bedömning
110   Förstainstansrätten konstaterar beträffande Akzos första påstående att kommissionen fastställt böterna i förhållande till
den typ av företag som har gjort sig skyldigt till överträdelsen, att kommissionen i punkterna 334–371 i beslutet i ett första
steg i bedömningen ansåg att de berörda företagen hade gjort sig skyldiga till en mycket allvarlig överträdelse med hänsyn
till överträdelsens art, dess konkreta inverkan på marknaden för natriumglukonat inom EES och dess omfattning på den berörda
geografiska marknaden, det vill säga en överträdelse som påverkat hela EES.
111   Kommissionen tillämpade därefter en differentierad behandling av de berörda företagen för att ta hänsyn till den specifika
vikten av inverkan av deras beteende på konkurrensen och grundade sig härvidlag på de berörda företagens omsättning vad avser
försäljningen av natriumglukonat på världsmarknaden under det sista året av överträdelseperioden, det vill säga år 1995 (se,
bland annat, punkt 381 i beslutet). Under detta skede, där bötesbeloppet fastställs i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad,
beaktade kommissionen således inte, i motsats till vad Akzo har hävdat, vilken typ av företag som gjort sig skyldigt till
överträdelsen utan den beaktade dessa företags vikt på den specifika marknaden.
112   Det var inte förrän i det sista skedet av beräkningen av böterna i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad som kommissionen
tillämpade den möjlighet till differentiering som föreskrivs i riktlinjerna och tog hänsyn till vissa egenskaper hos de berörda
företagen. Dessa särskilda egenskaper är direkt hänförliga till det förhållandet att de berörda företagens storlek och resurser
skall beaktas och utgör kriterier som skall beaktas för att säkerställa att sanktionsåtgärden har en avskräckande verkan.
Kommissionen tog nämligen i detta skede hänsyn till storleken på kartellmedlemmarnas respektive koncerner och de totala resurser
som dessa förfogar över genom att för vissa av företagen, däribland Akzo, tillämpa multiplikationskoefficienten 2,5 på det
fastställda grundbeloppet (punkt 388 i beslutet).
113   Genom detta tillvägagångssätt har kommissionen inte, i motsats till vad Akzo har påstått, fastställt böterna i förhållande
till vilken typ av företag som har gjort sig skyldigt till överträdelsen utan i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad
och varaktighet, även om kommissionen i samband med bedömningen av överträdelsens svårighetsgrad har beaktat de berörda företagens
storlek och totala resurser för att säkerställa att de böter som påförs har en avskräckande verkan. Akzos argumentation saknar
således stöd i de faktiska omständigheterna.
114   Vad för det andra gäller Akzos kritik att kommissionen har gjort en felaktig rättslig bedömning genom att beakta de berörda
företagens storlek och totala resurser, påpekar förstainstansrätten att Akzo självt har medgett att kommissionen skall beakta
ett stort antal omständigheter, däribland kravet på att böterna skall ha en avskräckande verkan, när den bedömer hur allvarlig
en överträdelse är. Kommissionen har emellertid rätt att fastställa bötesbeloppet med hänsyn till de specifika egenskaperna
hos det företag som är ansvarigt för överträdelsen för att uppnå denna avskräckande verkan.
115   Genom att fastställa böternas grundbelopp till en högre nivå för de företag som relativt sett har en större marknadsandel
än de övriga företagen på den berörda marknaden, har kommissionen beaktat företagets särskilda ansvar vad gäller kravet på
att upprätthålla en fri konkurrens och har därvid ansett att det var fråga om en subjektiv omständighet som gjorde det möjligt
att fastställa hur allvarliga de berörda företagens beteende var. För det fall en kartell bildas medför denna omständighet
en högre nivå av ansvar för de företag som relativt sett har en större marknadsandel än de övriga företagen på den berörda
marknaden när det gäller den skada som konkurrensen utsatts för.
116   Dessutom har kommissionen i detta sammanhang även rimligen kunnat beakta att det inom mycket stora företag som Akzo finns
kunskap och en juridisk och ekonomisk infrastruktur som gör det möjligt för dem att bättre bedöma huruvida deras beteende
är rättsstridigt samt de följder som beteendet kan ha ur konkurrensrättslig synpunkt.
117   Vad gäller tillämpningen av en multiplikationskoefficient som tar hänsyn till de berörda företagens storlek och totala resurser,
framhåller förstainstansrätten att enligt en fast rättspraxis kan kommissionen, när den fastställer ett företags böter, beakta
bland annat företagets storlek och ekonomiska styrka (domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Musique Diffusion française
m.fl. mot kommissionen, punkt 120, och förstainstansrättens dom av den 13 december 2001 i mål T-48/98, Acerinox mot kommissionen,
REG 2001, s. II-3859, punkterna 89 och 90). Det har dessutom i rättspraxis slagits fast att den totala omsättningen är relevant
vid bedömningen av kartellmedlemmarnas ekonomiska styrka (domen i det ovan i punkt 68 nämnda målet Sarrió mot kommissionen,
punkterna 85 och 86). I förevarande fall var det således på goda grunder som kommissionen, med beaktande av de berörda företagens
storlek och ekonomiska styrka, tillämpade multiplikationskoefficienten 2,5 för att de ålagda böterna skulle få en avskräckande
verkan.
118   Kommissionen grundade sig således med fog på Akzos totala omsättning för att fastställa böterna på en tillräckligt avskräckande
nivå och för att beakta betydelsen av den infrastruktur vad gäller rättslig och ekonomisk rådgivning som företagskoncerner
av denna storlek har tillgång till. Akzos argument grundar sig således även på en felaktig rättslig bedömning.
119   Vad gäller Akzos tredje påstående att riktlinjerna är rättsstridiga eftersom de gör det möjligt för kommissionen att tillämpa
en multiplikationskoefficient såsom den som tillämpats i förevarande fall, erinrar förstainstansrätten om att den redan har
fastslagit att beräkningen av bötesbeloppet enligt den metod som anges i riktlinjerna skall ske på grundval av de två kriterier
som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17, det vill säga överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet, samtidigt som den
högsta gränsen för varje företags omsättning, som fastställs i samma bestämmelse, skall iakttas, och att riktlinjerna följaktligen
inte går utöver den i denna bestämmelse angivna rättsliga ramen för sanktionsåtgärder, såsom den tolkats i förstainstansrättens
rättspraxis (domen i det ovan i punkt 57 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkterna 219–232, förstainstansrättens
dom av den 9 juli 2003 i mål T-224/00, Archer Daniels Midland och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen, REG
2003, s. II-2597, punkterna 39–52, samt domen i det ovan i punkt 57 nämnda målet TACA, punkt 1527). Akzo har emellertid inte
åberopat någon ny omständighet i förhållande till de omständigheter som inte godtagits i denna rättspraxis (se ovannämnda
punkter i dessa domar).
120   Eftersom Akzo i sitt fjärde påstående har gjort gällande att kommissionen när den tillämpade en multiplikationskoefficient
under alla omständigheter inte kunde ta hänsyn till storleken och de totala resurserna vad avser koncernen Akzo Nobel NV,
vilken innefattar ANC som begått överträdelsen, utan att den i stället borde ha beaktat vikten av den omsättning som härrör
från försäljningen av den produkt som var föremål för överträdelsen, har företaget bortsett från den omständigheten att kommissionen
tillämpade denna koefficient för att säkerställa att böterna skulle få en avskräckande verkan. Kommissionens bedömning i förevarande
fall, att det endast var genom att beakta storleken på och resurserna för koncernen som helhet som böternas avskräckande syfte
kunde uppnås, utgör inte en oriktig bedömning i strid med artikel 15.2 i förordning nr 17.
121   Mot bakgrund av det föregående skall grunden som avser ett åsidosättande av artikel 15.2 i förordning nr 17 underkännas.
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
122   Akzo har kritiserat kommissionen för att inte ha angett varför den tillämpade multiplikationskoefficienten 2,5 på grundbeloppet
för de böter som ålagts företaget, varför denna koefficient var identisk med den som tillämpades på ADM och varför den grundades
på dess totala omsättning och inte på 50 procent av Gluconas årliga omsättning. Akzo har i detta sammanhang påpekat att i
det ärende som gav upphov till domen i det ovan i punkt 108 nämnda målet ABB Asea Brown Boveri mot kommissionen tillämpade
kommissionen samma multiplikationskoefficient som i förevarande fall, men lämnade där en detaljerad motivering för tillämpningen.
123   Kommissionen har yrkat att grunden skall underkännas.
124   Förstainstansrätten hänvisar till den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 68 och påpekar att kommissionen i punkterna 389–392
i beslutet redovisade de uppgifter som låg till grund för dess bedömning av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet.
Denna redovisning har för övrigt gjort det möjligt för Akzo att framföra ett antal anmärkningar som avser att dessa uppgifter
är rättsstridiga i sak samt gjort det möjligt för gemenskapsdomstolen att utöva sin prövningsrätt.
125   Vad gäller storleken på den multiplikationskoefficient som tillämpats på Akzo, kunde kommissionen begränsa sig till att enbart
åberopa storleken på detta företag såsom det approximativt framgår av företagets totala omsättning och framhålla behovet av
att säkerställa böternas avskräckande verkan. Det ålåg inte kommissionen till följd av motiveringsskyldigheten att ange den
beräkning som gjorts enligt den beräkningsmetod som låg till grund för detta val (se, för ett liknande resonemang, domen i
det ovan i punkt 68 nämnda målet Sarrió mot kommissionen, punkt 80).
126   Dessutom har Akzo felaktigt kritiserat kommissionen för att inte ha angett skälen till att den multiplikationskoefficient
som tillämpats på grundbeloppet för de böter som ålagts företaget var identisk med den som tillämpats på ADM. Kommissionen
var nämligen inte skyldig att precisera storleken på denna koefficient genom att exakt återge det förhållande som förelåg
mellan de olika företagskoncerner som kartellmedlemmarna tillhörde. Syftet med denna koefficient var snarare, vilket framgår
av punkterna 386–388 i beslutet, att fastställa böterna på en tillräckligt avskräckande nivå och att beakta betydelsen av
den infrastruktur för juridisk och ekonomisk rådgivning som företagskoncerner av denna storlek förfogar över. Genom detta
resonemang har kommissionen i tillräcklig utsträckning angett att det var på grundval av företagskoncernernas storlek och
resurser som kommissionen avsåg att bedöma bötesbeloppets avskräckande verkan och att denna bedömning inte avsåg de enskilda
företagen i dessa koncerner.
127   Förstainstansrätten konstaterar vidare att tillämpningen av en multiplikationskoefficient utgör en tillämpning av den differentiering
som avses i riktlinjerna. Beslutet har således antagits utifrån för Akzo välkända förutsättningar.
128   Förstainstansrätten konstaterar, utan att det är nödvändigt att som Akzo har hävdat undersöka huruvida kommissionen i andra
ärenden har lämnat en mer detaljerad motivering beträffande valet av multiplikationskoefficient, att kommissionen i förevarande
fall har lämnat en tillräcklig motivering.
129   Grunden som avser ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten skall följaktligen underkännas.
130   Med hänsyn till att ingen av de grunder som anförts mot beslutets giltighet har godtagits, saknas det anledning för förstainstansrätten
att med tillämpning av sin fulla prövningsrätt nedsätta det bötesbelopp som ålagts sökanden i beslutet. Talan skall därmed
ogillas i sin helhet.

Rättegångskostnader
131   Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Svaranden har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, skall
svarandens yrkande bifallas.
132   Eftersom talan har ogillats i sin helhet (se ovan punkt 130), är Akzos yrkanden som avser att förstainstansrätten skall förplikta
kommissionen att betala ränta och kostnaderna för bankgarantin (se ovan punkt 27) verkningslösa och skall ogillas.
133   Under alla omständigheter skall det erinras om att kostnader för upprättande av en bankgaranti i syfte att förhindra verkställighet
av beslutet inte utgör kostnader som parterna haft med anledning av förfarandet i den mening som avses i artikel 91 b i rättegångsreglerna.
Även ett yrkande från ett företag som avser att förplikta kommissionen att ersätta kostnader som uppkommit under ett administrativt
förfarande på konkurrensrättens område skall ogillas. Även om det i artikel 91 i rättegångsreglerna anges att ”följande anses
som ersättningsgilla kostnader … kostnader som parterna haft med anledning av förfarandet”, avses med ”förfarandet” enbart
förfarandet vid förstainstansrätten och inte det administrativa förfarandet (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000
i de förenade målen T‑25/95, T-26/95, T 30/95–T-32/95, T-34/95–T 39/95, T-42/95–T 46/95, T 48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95,
T-87/95, T-88/95, T-103/95 och T 104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-491, punkterna 5133 och 5134,
och där angiven rättspraxis).
Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Akzo Nobel NV skall ersätta rättegångskostnaderna.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 27 september 2006.
E. Coulon

J. Azizi
Justitiesekreterare

Ordförande
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
Fastställelsen av det grundbelopp för böterna som ålagts samtliga parter i kartellen
Åsidosättande av proportionalitetsprincipen
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Klassificeringen av kartellmedlemmarna
Åsidosättande av proportionalitetsprincipen
– Parternas argument
– Förstainstansrättens bedömning
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Beaktandet av Akzos omsättning
Åsidosättande av artikel 81 EG
– Parternas argument
– Förstainstansrättens bedömning
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Tillämpning av multiplikationskoefficienten 2,5
Åsidosättande av artikel 15.2 i förordning nr 17
– Parternas argument
– Förstainstansrättens bedömning
Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: nederländska.