CELEX: 62010CJ0131
Euroopa Liidu finantshuvide kaitse
Määrus (EÜ, Euratom) nr 2988/95
Artikkel 3
Aegumistähtaeg menetluste algatamiseks
Tähtaeg
Valdkondade eeskirjad
Määrus (EÜ) nr 2571/97
Aegumisnormide erinev kohaldamine olenevalt sellest, kas rikkumise on toime pannud toetuse saaja või tema lepingupartner

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa
ühenduste finantshuvide kaitse kohta (EÜT L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) artikli 3 lõikeid 1 ja 3 koostoimes
komisjoni 15. detsembri 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 2571/97 või müügi kohta alandatud hindadega ning toetuse andmise kohta
koore, või ja kontsentreeritud või kasutamise korral pagaritoodete, jäätise ja teiste toiduainete valmistamiseks (EÜT L 350,
lk 3; ELT eriväljaanne 03/22, lk 147), mida on muudetud komisjoni 17. juuli 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1550/98 (EÜT L 202,
lk 27; ELT eriväljaanne 03/23, lk 237) (edaspidi „määrus nr 2571/97”).
Taotlus esitati Corman SA (edaspidi „Corman”) ning Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB) vahelises õigusvaidluses
seoses sellega, et viimane jättis tagastamata mitu tagatist, mis Corman oli andnud seoses määruse nr 2571/97 kohaldamisalasse
kuuluvate pakkumistoimingutega.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Määrus nr 2988/95
Määruse nr 2988/95 põhjenduse 3 kohaselt „tuleb […] võidelda igasuguse ühenduste finantshuve kahjustava tegevuse vastu mis
tahes alal”.
Selle määruse põhjenduses 5 on ette nähtud, et „eeskirjade eiramiste kirjeldused ja sellega seotud haldusmeetmed ja -karistused
nähakse ette vastavalt käesolevale määrusele valdkondade eeskirjades”.
Selle määruse artikkel 1 sätestab:
„1.      Euroopa ühenduste finantshuvide kaitsmiseks võetakse käesolevaga vastu üldised eeskirjad ühenduse õiguse suhtes toimunud eeskirjade
eiramise ühtse kontrolli ning haldusmeetmete ja -karistuste kohta.
2.      Eeskirjade eiramine tähendab ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab
või kahjustaks ühenduste üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid kas otse ühenduste nimel kogutud omavahenditest laekunud
tulu vähenemise või kaotamise või põhjendamatu kuluartikli tõttu.”
Määruse nr 2988/95 artikli 3 lõiked 1 ja 3 sätestavad:
„1.      Aegumistähtaeg menetluste algatamiseks on neli aastat, alates artikli 1 lõikes 1 osutatud eeskirjade eiramise toimepanekust.
Valdkondade eeskirjades võib sätestada lühema ajavahemiku, mis aga ei või olla vähem kui kolm aastat.
Jätkuvate või korduvate eeskirjade eiramiste korral hakatakse aegumistähtaega arvestama päevast, mil eiramine lõpeb. […]
Menetluste aegumistähtaeg katkeb, kui pädev asutus teatab kõnealusele isikule eiramisega seotud juurdluse või kohtumenetluse
algatamisest. Aegumistähtaega hakatakse arvestama pärast iga katkestust uuesti.
[…]
3.      Liikmesriikidele jääb võimalus kohaldada […] lõi[k]es 1 sätestatust pikemat ajavahemikku.”
Määruse nr 2988/95 artikkel 4 sätestab:
„1.      Tavaliselt järgneb mis tahes eiramisele põhjendamatult saadud soodustuse äravõtmine:
[…]
–        saadud soodustuse taotlemisel selle toetuseks või ettemakse saamise ajal antud tagatise täieliku või osalise kaotamisena.
[…]
4.      Käesolevas artiklis sätestatud meetmeid ei käsitleta karistusena.”
Õigusnormid piima- ja piimatooteturu ühise korralduse kohta
–       Määrus (EMÜ) nr 804/68
Nõukogu 27. juuni 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 804/68 piima‑ ja piimatooteturu ühise korralduse kohta (EÜT L 148, lk 13),
mida on muudetud nõukogu 14. novembri 1994. aasta määrusega (EÜ) nr 2807/94 (EÜT L 298, lk 1), artikkel 6 sätestab:
„1.      Kogu piimandusaasta jooksul ostab iga liikmesriigi määratud sekkumisamet kindlaks määratavatel tingimustel sekkumishinnaga
võid, mis on valmistatud ühenduse tunnustatud ettevõttes otseselt ja ainult pastöriseeritud koorest […]
[…]
3.      Sekkumisametite kokkuostetud võid turustatakse miinimumhinnaga ja tingimustel, mis määratakse nii, et need ei häiriks turu
tasakaalu ning tagaksid ostjate võrdse kohtlemise ja juurdepääsu müüdavale võile. […].
[…]
6.      Käesoleva artikli kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad, eriti eraladustamiseks antava abi summa võetakse vastu artiklis 30
osutatud korras.” [mitteametlik tõlge]
–       Määrus nr 2571/97
Määruse nr 2571/97 artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesolev määrus reguleerib:
a)      määruse […] nr 804/68 artikli 6 lõike 1 alusel ostetud ja enne määratavat kuupäeva ladustatud sekkumisvõi müüki;
b)      lõikes 2 määratletud või, kontsentreeritud või ja koore kasutamiseks antavat toetust.”
Määruse nr 2571/97 artikli 2 kohaselt „[s]ekkumisvõi müüakse ja toetus artikli 1 lõikes 2 nimetatud toodetele antakse alalise
pakkumiskutse kaudu, mille korraldab iga sekkumisamet.”
Määruse nr 2571/97 artikkel 3 sätestab:
„Pakkumised võetakse vastu üksnes juhul, kui pakkuja kinnitab kirjalikult, et ta kasutab võid või kontsentreeritud võid või
annab neid kellelegi teisele kasutada üksnes artiklis 4 nimetatud lõpptoodete valmistamiseks, seejuures piiramata artiklis 8
nimetatud vahetoodete tootmist, ning koort otse ja üksnes artikli 4 lõikes 1 juhendi B all nimetatud lõpptoodete valmistamiseks
[…]
[…]”
Määruse nr 2571/97 artikli 10 lõike 1 kohaselt „[a]rtikli 1 lõike 2 punktis b nimetatud kontsentreeritud või valmistamine,
artiklis 5 nimetatud või töötlemine kontsentreeritud võiks, artiklis 6 nimetatud märgistusainete lisamine, artikli 7 lõike 1
teises lõigus nimetatud kontsentreeritud või ümberpakendamine, artiklis 8 nimetatud või ja kontsentreeritud või kasutamine
vahetoodetes ning artikli 3 punkti b kohaldamisel või, kontsentreeritud või, vahetoodete ja koore kasutamine lõpptoodete valmistamiseks
toimub loa saanud ettevõtetes”.
Selle määruse artikli 11 esialgses redaktsioonis oli sätestatud, et artiklis 1 nimetatud tooted tuleb ühenduses töödelda ja
lõpptoodete valmistamiseks kasutada kuue kuu jooksul pärast seda kuud, millesse langeb vastavalt artikli 14 lõikele 2 kindlaksmääratud
individuaalse pakkumiskutse alusel esitatavate pakkumiste esitamistähtpäev. Pärast selle artikli korduvat muutmist vähendati
seda tähtaega neljale kuule nimelt komisjoni 5. märtsi 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 494/1999 (EÜT L 59, lk 17; ELT eriväljaanne 03/24,
lk 422).
Määruse nr 2571/97 artikkel 12 sätestab:
„1.      Edukad pakkujad peavad:
a)      sooritama või laskma oma nimel ja omal kulul sooritada kontsentreeritud või tootmisega ning võile märgistusainete lisamisega
seotud toimingud;
b)      sisse seadma raamatupidamise, milles on iga tarne kohta näidatud ostjate nimed ja aadressid ning vastavad kogused, täpsustades
nende kasutusotstarbe (juhend A või juhend B) ja täpsustades kas artiklis 11 nimetatud kasutustähtaja või pakkumismenetluse
numbri, mis võib olla esitatud koodina. Kui edukas pakkuja töötleb eri tooteid, millega kaasneb toetus või hinnaalandus ühenduse
eri kavade alusel, tuleb iga kava kohta sisse seada eraldi raamatupidamine;
c)      lisama igasse müügilepingusse:
i)      vahetoodete valmistamise puhul kohustuse järgida artikleid 8 ja 9;
ii)      kohustuse vajaduse korral täita artikli 3 punktis b nimetatud kohustust;
iii)      kohustuse valmistada lõpptooted artiklis 11 nimetatud tähtaja jooksul, täpsustades kasutusotstarbe (juhend A või juhend B);
iv)      vajaduse korral kohustuse sisse seada punktis b nimetatud raamatupidamine;
v)      kohustuse järgida artiklit 10;
vi)      kohustuse pidada märgistusaineid sisaldavate toodete kasutamisel lõpptoodete valmistamiseks artikli 10 lõike 2 punktis c nimetatud
registrit;
vii)      lepingu sõlmija kohustuse edastada pädevale asutusele enda kohta käivad IX–XIII lisas nimetatud andmed vastavalt iga liikmesriigi
poolt sätestatavatele üksikasjalikele eeskirjadele;
viii) vajaduse korral kohustuse esitada tootmiskava.
2.      Edukad pakkujad, kes valmistavad lõpptooteid, peavad pidama artikli 10 lõike 2 punktis c nimetatud registrit ja edastama oma
tootmiskava vastavalt artikli 10 lõike 2 punktile d.”
Määruse nr 2571/97 artikkel 13 sätestab:
„1.      Teade alalise pakkumiskutse kohta avaldatakse
Euroopa Ühenduste Teatajas
vähemalt kaheksa päeva enne pakkumiste esitamise esimest tähtpäeva.
2.      Pädev sekkumisamet avaldab iga pakkumiskutse kohta teate, märkides eelkõige pakkumiste esitamise tähtpäeva ja aadressi.
[…]”
Määruse nr 2571/97 artikkel 14 sätestab:
„1.      Alalise pakkumiskutse kehtivusajal väljastavad sekkumisametid individuaalseid pakkumiskutseid.
2.      Pakkumiste esitamine vastuseks individuaalsetele pakkumiskutsetele lõpeb iga kuu teisel ja neljandal teisipäeval kell 12 päeval
[…]”
Määruse nr 2571/97 artikkel 17 kõlab järgmiselt:
„1.      Esmanõuded, mille täitmist peab tagama esitatav pakkumistagatis suurusega 350 eküüd tonni kohta, on pakkumiste jõusolek pärast
pakkumiste esitamise tähtpäeva ja vajaduse korral:
a)      sekkumisvõi puhul artikli 18 lõikes 2 nimetatud töötlemistagatise esitamine ja hinna tasumine artikli 20 lõikega 2 ettenähtud
tähtaja jooksul;
b)      artikli 1 lõikes 2 nimetatud toodete puhul, kui kohaldatakse artikli 3 punkti a, artikli 18 lõikes 2 nimetatud töötlemistagatise
esitamine või, kui kohaldatakse artikli 22 lõike 3 teist lõiku, toodete kasutamine lõpptoodete valmistamiseks;
c)      artikli 1 lõikes 2 nimetatud toodete puhul, kui kohaldatakse artikli 3 punkti b, nende kasutamine lõpptoodete valmistamiseks.
2.      Pakkumistagatised esitatakse liikmesriigis, kus pakkumine toimub.
[…]”
Määruse nr 2571/97 artikkel 18 sätestab:
„1.      Arvestades igale individuaalsele pakkumiskutsele vastuseks saadud pakkumisi ja vastavalt määruse […] nr 804/68 artiklis 30
ettenähtud korrale määratakse kindlaks sekkumisvõi madalaim müügihind ning koore, või ja kontsentreeritud või toetuse ülemmäär
[…]
[…]
2.      Samal ajal kui kinnitatakse madalaim(ad) müügihin(na)d või toetuse ülemmäär(ad), määratakse määruse […] nr 804/68 artiklis 30
ettenähtud korras kindlaks ka töötlemistagatise suurus(ed) 100 kg kohta, võttes aluseks kas või sekkumishinna ja kinnitatud
madalaimate hindade erinevuse või toetuse suuruse.
Töötlemistagatise ülesanne on kindlustada esmanõuete täitmine, mis puudutavad kas:
a)      sekkumisvõi puhul:
i)      või töötlemist kontsentreeritud võiks vastavalt artiklile 5 ja vajaduse korral sellele märgistusainete lisamist või märgistusainete
lisamist võile
ja
ii)      kas märgistusainetega või ilma nendeta või kontsentreeritud või kasutamist lõpptoodete valmistamiseks;
b)      kui kohaldatakse artikli 3 punkti a, artikli 1 lõikes 2 nimetatud toodete kasutamist lõpptoodete valmistamiseks.
3.      Tõend, mida nõutakse lõikes 2 nimetatud töötlemistagatise vabastamiseks, tuleb esitada liikmesriigi poolt määratud pädevale
asutusele 12 kuu jooksul pärast artiklis 11 sätestatud tähtaja möödumist.
Kui artiklis 11 ettenähtud tähtaegu ületatakse kokku vähem kui 60 päeva ulatuses, arvestatakse töötlemistagatisest maha 6 eküüd
tonni kohta päevas. Kõnealuse tähtaja lõppedes kohaldatakse ülejäänud summa suhtes komisjoni [22. juuli 1985. aasta] määruse
(EMÜ) nr 2220/85 [millega sätestatakse põllumajandustoodete tagatissüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 205, lk 5;
ELT eriväljaanne 03/06, lk 186)] artiklit 23.
4.      Kui lõike 2 punktis a nimetatud esmaseid nõudeid ei täideta artiklis 11 sätestatud tähtaegade jooksul seetõttu, et sekkumisvõi
osutub tarbimiskõlbmatuks, vabastatakse töötlemistagatis kokkuleppel komisjoniga niipea, kui asjaomase liikmesriigi ametiasutuste
järelevalve all on võetud kohaseid meetmeid.”
Määruse nr 2571/97 artikli 19 lõigetest 1 ja 2 tuleneb, et sekkumisvõi edukas pakkuja on see, kes pakub kõrgeimat hinda, tingimusel
et see hind ei ole allpool madalaimat hinda ja taotletava toetuse suurus ei ületa toetuse ülemmäära.
Selle artikli 19 lõige 4 sätestab, et „[õ]igusi ja kohustusi, mis tekivad seoses pakkumiskutsega, ei saa üle anda”.
Määruse nr 2571/97 artikkel 27 sätestab:
„Kui käesolevas määruses ei ole selgelt sätestatud teisiti, kohaldatakse määrust […] nr 2220/85. Käesolevas määruses sätestatud
sanktsioon määrusekohase kohustuse täitmatajätmise eest välistab määruses […] nr 2220/85 sätestatud sanktsioonide kohaldamise.”
Määrus nr 2220/85
Määruse nr 2220/85, mida on muudetud komisjoni 10. detsembri 1993. aasta määrusega (EÜ) nr 3403/93 (EÜT L 310, lk 4; ELT eriväljaanne 03/15,
lk 221), (edaspidi „määrus nr 2220/85”) artikkel 29 sätestab:
„Pädev asutus, kes saab teate tagatise osalist või täielikku kaotamist ajendanud asjaolude kohta, nõuab viivitamata kohustuse
täitmisega seotud isikult mahaarvatava summa väljamaksmist kuni 30 päeva jooksul maksenõude väljastamise kuupäevast arvates.
Kui makse ei ole selleks ajaks tehtud, siis pädev asutus:
a)      kannab iga artikli 8 lõike 1 punktis a kirjeldatud liiki tagatise viivitamata asjakohasele kontole;
b)      nõuab viivitamata artikli 8 lõike 1 punktis b kirjeldatud garandi maksmist kuni 30 päeva jooksul maksenõude väljastamise kuupäevast
arvates;
c)      võtab viivitamata meetmed:
i)      artikli 8 lõike 2 punktides a, c, d ja e kirjeldatud tagatiste ümberarvestamiseks sularahasse, millest piisab maksta oleva
summa katmiseks,
ii)      kannab panditud sularahasissemaksed oma kontole.
Pädev asutus võib asjaomaselt isikult makse tegemist nõudmata iga artikli 8 lõike 1 punktis a kirjeldatud liiki tagatise viivitamata
asjakohasele kontole kanda.”
Määrus (EMÜ) nr 4045/89
Nõukogu 21. detsembri 1989. aasta määruse (EMÜ) nr 4045/89 Euroopa Põllumajanduse Arengu- ja Tagatisfondi tagatisrahastu rahastamissüsteemi
kuuluvate toimingute kontrollimise kohta liikmesriikide poolt ning direktiivi 77/435/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (EÜT L 388,
lk 18; ELT eriväljaanne 03/09, lk 208) artikkel 4 sätestab esiteks, et ettevõtjad säilitavad teatavaid äridokumente, nagu
raamatupidamisregistrid, registrid, maksedokumendid ja tõendavad dokumendid, vähemalt kolm aastat alates selle aasta lõpust,
mille jooksul need on koostatud, ning teiseks, et liikmesriigid võivad dokumentide säilitamiseks näha ette pikema tähtaja.

Siseriiklik õigus
Belgia tsiviilseadustiku artikkel 2262a, mis on lisatud 10. juuni 1998. aasta seaduse aegumist reguleerivate sätete muutmise
kohta (
Moniteur belge
, 17.7.1998, lk 23544) artikliga 5, sätestab:
„§1.      Kõik võlaõiguslikud nõuded aeguvad kümne aasta jooksul.
Erandina esimesest lõigust aeguvad kõik lepinguvälisel vastutusel põhinevad kahju hüvitamise nõuded viie aasta jooksul alates
päevast, mis järgneb päevale, mil kannatanu sai teada kahju tekkimisest või suurenemisest ning vastutavast isikust.
Teises lõigus viidatud nõuded aeguvad igal juhul kahekümne aasta jooksul alates päevast, mis järgneb päevale, mil leidis aset
kahju põhjustanud sündmus.
[…]”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Aastatel 1998–2000 osales Corman kui määruse nr 2571/97 artikli 10 tähenduses loa saanud ettevõte mitmes individuaalse pakkumiskutsega
menetluses, mille korraldas BIRB, kes on sekkumisamet määruse nr 804/68 artikli 6 lõike 1 tähenduses, ning tema pakkumised
võeti vastu.
Edukast pakkujast ettevõtjana pidi Corman andma erinevad tagatised, mis tagaksid, et ta järgib määruses nr 2571/97 sätestatud
nõudeid. Need tagatised katavad nii kontsentreeritud või tootmise ja märgistusainete lisamise toimingute sooritamise Cormani
poolt kui ka või, kontsentreeritud või ja koore nõuetekohase kasutamise ning nende ainete lisamise nende lõppkasutajate poolt,
kellele see ettevõtja müüb oma tooteid, sellistesse lõpptoodetesse nagu kondiitritooted, jäätised, küpsised või šokolaad.
Olles tuvastanud, et lõppkasutajad segasid sekkumiskava kohaldamisalasse kuuluvat kontsentreeritud võid turult pärit või või
koorega, tekkisid BIRB‑l kahtlused sellise tegevuse õiguspärasuse suhtes määruse nr 2571/97 seisukohast ning ta teavitas sellest
26. aprillil 2000 ametlikult Cormani.
BIRB pöördus selle küsimusega komisjoni poole kaks korda – 2002. aasta märtsis ja augustis ning komisjon esitas selgitusi
kahes vastuses, mis pärinevad 2002. aasta juunist ja 2006. aastast ning mille tulemusel vabastas BIRB Cormani esitatud teatavad
töötlemistagatised.
Teatud muude lisamistoimingute osas leidis BIRB, et Cormani antud tagatisi tuleb kinni pidada kas lõpptoodete valmistamiseks
või kasutamise neljakuulise tähtaja ületamise, määrusele nr 2571/97 mittevastava lõppkasutuse või lõpuks ka teatud määratud
koguste valmistamata jätmise tõttu. Seega saatis BIRB kõnealusele äriühingule aastatel 2006 ja 2007 teated võlgnevuse kohta
ja pidas kinni tagatised summas 202 999,58 eurot. Teated vormistati ametlikult 17. jaanuari 2007. aasta otsuses.
Corman vaidlustas selle otsuse 22. mai 2007. aasta kaebusega tribunal de première instance de Bruxelles’is (Brüsseli esimese
astme kohus) ning nõudis töötlemistagatiste tagastamist summas 173 361,88 eurot. Selle nõude toetuseks väitis Corman, et arvestades
määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud nelja aasta pikkust aegumistähtaega, oli tagatiste kinnipidamine
aegumise tõttu õigusvastane. Juhuks kui see tähtaeg ei ole kohaldatav, väitis Corman lisaks, et määrus nr 2571/97 kui valdkondade
eeskirjad määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise lause tähenduses takistab pikema siseriikliku aegumistähtaja
kohaldamist kõnealuse artikli lõike 3 alusel.
BIRB omakorda leidis, et kõnealuse kinnipidamise suhtes ei saa kohaldada aegumist, kuna vastavalt määruse nr 2988/95 artikli 3
lõikele 3 jääb liikmesriikidele võimalus kohaldada üldnormidest tulenevatest tähtaegadest pikemaid aegumistähtaegu, nagu Belgias
enne 1998. aastat kehtinud 30‑aastane aegumistähtaeg ja nüüd kehtiv kümneaastane aegumistähtaeg.
Neil asjaoludel otsustas tribunal de première instance de Bruxelles menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised
eelotsuse küsimused:
„1.      Kas […] määruse nr 2571/97 […] sätteid võib käsitada valdkondade suhtes kehtivate ühenduse eeskirjadena, mis teevad erandi
[…] määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikest 1 ja takistavad aegumist reguleerivate siseriiklike õigusnormide kohaldamist?
2.      Kas […] määruse [nr] 2988/95 […] artikli 3 lõiget 3 tuleb mõista nii, et selle kohaldamine piirdub juhtumitega, kus eeskirju
on rikkunud toetuse saaja, ning üldnormiks olev 4‑aastane aegumistähtaeg on kohaldatav kõikide juhtumite suhtes, kus eeskirju
on rikkunud toetuse saaja lepingupartnerid, võttes arvesse maksimaalset 4‑aastast tähtaega, mis on kohaldatav lepingupartner[ite
vastutust] reguleerivate eeskirjade suhtes piima- ja piimatoodeteturu ühise korralduse raames?”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määrust nr 2571/97 võib käsitada valdkondade
eeskirjadena, milles on ette nähtud aegumistähtaeg, määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise lause tähenduses.
Jaatava vastuse korral soovib see kohus teada, kas selline valdkondade eeskirjade olemasolu võtab liikmesriikidelt neile viimati
nimetatud määruse artikli 3 lõikega 3 antud võimaluse kohaldada artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ettenähtust pikemat aegumistähtaega.
Corman väidab sisuliselt, et kuna liidu seadusandja võttis vastu määruse nr 2571/97 ja hoolimata sellest, et viimases ei ole
ette nähtud pakkumis- ja/või töötlemistagatiste realiseerimisele kohaldatavat täpset aegumistähtaega, kavatses ta muuta nimetatud
määrusega reguleeritavatele pakkumismenetlustele kohaldatavaks nelja-aastase aegumise normi, mis on üldnormina kehtestatud
määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimese lausega. Seega on määrus nr 2571/97 käsitatav valdkondade eeskirjadena,
mis takistavad liikmesriikidel selles sektoris kohaldada määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 alusel pikemaid aegumistähtaegu
kui neli aastat.
Seevastu Belgia ja Austria valitsus ning komisjon on arvamusel, et määrus nr 2571/97 ei kujuta endast valdkondade eeskirju,
mis kehtestavad lühema aegumistähtaja määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise lause tähenduses. Valitsused
väidavad, et isegi kui eeldada, et määrus nr 2571/97 kehtestab alla nelja aasta pikkuse aegumistähtaja selle sätte tähenduses,
ei saa sellise tähtaja olemasolu mõjutada liikmesriikidele artikli 3 lõike 3 alusel jäävat õigust näha ette pikemaid aegumistähtaegu.
Kõigepealt tuleb meenutada, et määruse nr 2988/95 artikli 1 lõikes 1 sätestatakse „üldised eeskirjad ühenduse õiguse suhtes
toimunud eeskirjade eiramise ühtse kontrolli ning haldusmeetmete ja -karistuste kohta” ja nagu nähtub nimetatud määruse põhjendusest 3,
on selle eesmärk „võidelda igasuguse ühenduste finantshuve kahjustava tegevuse vastu mis tahes alal” (24. juuni 2004. aasta
otsus kohtuasjas C‑278/02: Handlbauer, EKL 2004, lk I‑6171, punkt 31).
Nagu tuleneb selle määruse artikli 4 lõikest 1, võivad need haldusmeetmed seisneda, nagu see on põhikohtuasjas, põhjendamatult
saadud soodustuse äravõtmises, milleks on saadud soodustuse taotlemisel selle toetuseks antud tagatise täielik või osaline
kaotamine.
Määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimene lõik sätestab menetluse algatamise aegumistähtaja, mis kehtib just nimelt selliste
haldusmeetmete suhtes ning mis hakkab jooksma eeskirjade eiramisest, mis vastavalt sama määruse artikli 1 lõikele 2 tähendab
„ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste
üldeelarvet […] (vt eespool viidatud kohtuotsus Handlbauer, punktid 32 ja 33, ning 29. jaanuari 2009. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑278/07 kuni C‑280/07: Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt, EKL 2009, lk I‑457, punktid 21
ja 22).
Määruse nr 2988/95, eelkõige selle artikli 3 lõike 1 esimese lõigu vastuvõtmisega otsustas liidu seadusandja kehtestada antud
valdkonnas aegumist reguleeriva üldnormi, mille eesmärk on ühelt poolt määratleda kõikides liikmesriikides kohaldatav minimaalne
tähtaeg ja teiselt poolt loobuda võimalusest tagasi nõuda Euroopa Liidu eelarvest põhjendamatult antud summasid nelja aasta
möödumisel selle rikkumise toimepanemisest (vt eespool viidatud kohtuotsus Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt,
punkt 27).
Sellest järeldub, et alates määruse nr 2988/95 jõustumise kuupäevast võivad liikmesriikide pädevad asutused üldjuhul kõikide
liidu finantshuve kahjustavate rikkumiste suhtes nelja aasta jooksul menetluse algatada, välja arvatud valdkondades, milles
liidu seadusandja on määranud lühema tähtaja (vt eespool viidatud kohtuotsus Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt,
punkt 28).
Määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teises lauses on tegemist liidu tasandil vastu võetud valdkondade eeskirjadega,
nagu seda kinnitab ka selle määruse põhjendus 5, mitte aga siseriiklike valdkondade eeskirjadega (eespool viidatud kohtuotsus
Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt, punkt 44).
Pealegi võib määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimeses lauses – mis on liikmesriikides vahetult kohaldatav
– kehtestatud sättest, milles on ette nähtud aegumine nelja aasta jooksul, artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise lause tähenduses
valdkondade eeskirjade olemasolu tõttu kõrvale kalduda üksnes juhul, kui valdkondade eeskirjades on ette nähtud lühem tähtaeg,
mis ei ole siiski lühem kui kolm aastat (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Handlbauer, punkt 35).
Selles osas on määruses nr 2571/97 küll sätestatud konkreetsed tähtajad, mis kehtivad võid puudutava sekkumiskava raames olenevalt
olukorrast pakkuja ja eduka pakkuja suhtes. Määruse artikli 11 kohaselt tuleb artiklis 1 nimetatud tooted töödelda ja lõpptoodete
valmistamiseks kasutada nelja kuu jooksul pärast seda kuud, millesse langeb pakkumiste esitamise tähtpäev, ning määruse artikli 18
lõike 3 kohaselt on edukas pakkuja kohustatud esitama 12 kuu jooksul pärast artiklis 11 sätestatud tähtaja möödumist töötlemistagatiste
vabastamiseks vajalikud tõendid.
Siiski tuleb sarnaselt Belgia ja Austria valitsuse ning komisjoniga märkida, et selles määruses ei ole ette nähtud ühtegi
menetluste algatamise aegumistähtaega reguleerivat normi, mis oleks kohaldatav siseriiklikule sekkumisametile, kui viimane
rikkumise avastamise tõttu asub eduka pakkuja antud tagatisi realiseerima.
Seda järeldust ei saa kahtluse alla seada asjaolu, et määruse nr 2220/85 artiklis 29, mille muutis võisektori sekkumiskavale
kohaldatavaks määruse nr 2571/97 artikkel 27, on sätestatud, et kui pädev asutus saab teate tagatise osalist või täielikku
kaotamist ajendanud asjaolude kohta, nõuab ta viivitamata kohustuse täitmisega seotud isikult mahaarvatava summa väljamaksmist
kuni 30 päeva jooksul maksenõude väljastamise kuupäevast arvates.
Isegi kui eeldada, et artikkel 29 on põhikohtuasjas kohaldatav, ei võimalda asjaolu, et selle artikli kohaselt peab pädev
asutus tegutsema „viivitamata”, vastupidi Cormani väidetele järeldada, et talle on antud konkreetne tähtaeg.
Järelikult tuleb tõdeda, et niisugustes pakkumismenetlustes, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei ole võisektoris sekkumiskavale
kohaldatavates õigusnormides – isegi kui need võivad endast kujutada valdkondade eeskirju määruse nr 2988/95 tähenduses –
ette nähtud selle määruse artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise lause tähenduses lühemat aegumistähtaega kui neli aastat.
Seega ei ole põhjust käesolevas menetluses arutada selle üle, kas niisuguse tähtaja olemasolu takistaks liikmesriikide poolt
selle määruse artikli 3 lõike 3 alusel pikemate aegumistähtaegade kohaldamist.
Põhikohtuasjas võis tagatiste realiseerimine seega aegumistähtaega katkestava akti puudumisel aeguda neli aastat pärast rikkumise
toimepanemist, seda siiski tingimusel, et liikmesriik, kus rikkumised toime pandi, ei ole kasutanud talle määruse nr 2988/95
artikli 3 lõikega 3 antud õigust kehtestada pikem aegumistähtaeg (vt eespool viidatud kohtuotsus Josef Vosding Schlacht-,
Kühl- und Zerlegebetrieb jt, punkt 36).
Selle sätte alusel võivad liikmesriigid nimelt ühelt poolt jätkata kõnealuse määruse vastuvõtmise ajal kehtinud pikemate aegumistähtaegade
kohaldamist ja teiselt poolt kehtestada pärast nimetatud kuupäeva uusi pikemaid aegumistähtaegu. Lisaks ei saa seda sätet
tõlgendada nii, et kõnealuse sätte alusel peavad liikmesriigid, kui nad kehtestavad pikemad aegumistähtajad, tegema seda erinormides
ja/või valdkondade eeskirjades, mistõttu võivad need tähtajad tuleneda üldnormidest (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt, punktid 42, 46 ja 47).
Eespool toodut arvestades tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et kuna määruses nr 2571/97 ei ole ette nähtud menetluste
algatamise aegumistähtaega reguleerivat normi, mis oleks kohaldatav selliste tagatiste realiseerimisele, mis on antud seoses
või, kontsentreeritud või ja koore sektoris tehtavate pakkumistoimingutega, ei kujuta määrus nr 2571/97 endast valdkondade
eeskirju, mis näevad ette „lühema ajavahemiku” määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise lause tähenduses.
Sellest tulenevalt on nimetatud määruse artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimeses lauses määratletud nelja aasta pikkune aegumistähtaeg
kõnealuse realiseerimise suhtes kohaldatav, siiski välja arvatud juhul, kui liikmesriigid kasutavad neile artikli 3 lõikega 3
jäetud võimalust kehtestada pikemad aegumistähtajad.

Teine eelotsuse küsimus
Oma teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas pikemad aegumistähtajad, mille kohaldamise
võimalus on liikmesriikidele määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 alusel jäetud, võivad puudutada üksnes olukordi, kus rikkumise
on toime pannud soodustuse saaja, kes on soodustuse saanud liidu eelarvet kahjustades õigusvastaselt.
Teisisõnu küsib kohus, kas juhul, kui õigusnormides on ette nähtud teatud aegumistähtaeg, mis on kohaldatav hagide suhtes,
mille on sekkumiskavast toetuse saaja esitanud oma lepingupartnerite vastu, jääb liikmesriikidele veel võimalus kehtestada
pikemad aegumistähtajad artikli 3 lõike 3 tähenduses olukordades, kus nimetatud lepingupartnerid on rikkumised toime pannud.
Corman väidab, et kuna kohaldatavates õigusnormides on ette nähtud tähtajad teatud tagatiste vabastamiseks vajalike tõendite
esitamiseks, oleks BIRB pidanud olema huvitatud menetlemast õigeaegselt rikkumisi, mille on hiljem toime pannud selle äriühingu
lepingupartnerid. Reageerides alles enam kui neli aastat pärast kõnealuste rikkumiste toimepanemist, tegi BIRB Cormanil võimatuks
nõuda kinnipeetud tagatiste summad regressi korras sisse oma lepingupartneritelt, kuna niisuguse hagi suhtes kehtib viieaastane
aegumistähtaeg, mis on ette nähtud lepinguvälist vastutust käsitlevas Belgia õiguses. Lisaks kuna määruse nr 4045/89 artiklis 4
on Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondist (EAGGF) rahastatavates toimingutes osalevatele ettevõtjatele kehtestatud
kohustus säilitada oma äridokumente ainult kolme aasta jooksul, ei saa siseriiklikel ametivõimudel lubada rikkumisi menetleda
pärast niisuguse tähtaja möödumist.
Kõigepealt tuleb märkida, et määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud erandi raames säilib liikmesriikidel lai kaalutlusõigus
nende pikemate aegumistähtaegade kehtestamisel, mida nad soovivad kohaldada liidu finantshuve kahjustava rikkumise korral.
Nimelt ei näe määrus nr 2988/95 ette teabe- ega teavitamissüsteemi seoses liikmesriikidele antud sellise õiguse kasutamisega,
mille kohaselt võib sätestada pikemaid aegumistähtaegu vastavalt nimetatud määruse artikli 3 lõikele 3. Nii ei ole liidu tasandil
ette nähtud kontrollimehhanismi seoses liikmesriikide poolt nimetatud sätte alusel erandit tegevate aegumistähtaegade kohaldamisega
ega ka valdkondade osas, milles liikmesriigid on otsustanud nimetatud tähtaegu kohaldada (eespool viidatud kohtuotsus Josef
Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt, punkt 45).
Edasi ei sea määruse nr 4045/89 artikkel 4 vastupidi Cormani väidetule sellist järeldust kahtluse alla. Seega tuleb märkida,
et esiteks kuigi see säte näeb ette, et ettevõtjad säilitavad teatavaid äridokumente vähemalt kolm aastat, siis täpsustab
see norm, et liikmesriigid võivad kehtestada nende dokumentide hoidmiseks pikema ajavahemiku. Teiseks ei takista miski hoolsal
ettevõtjal säilitada neid äridokumente kauem, kui kehtivad õigusnormid teda selleks kohustavad.
Viimaks, kuna määruse nr 2571/97 artikli 19 lõige 4 sätestab, et „[õ]igusi ja kohustusi, mis tekivad seoses pakkumiskutsega,
ei saa üle anda”, on edukas pakkuja jätkuvalt vastutav või lõppotstarbe eest ning ta peab vastutama ka oma lepingupartnerite
ja hilisemate ostjate tegevuse eest (vt analoogia alusel 5. detsembri 1985. aasta otsus kohtuasjas 124/83: Corman, EKL 1985,
lk 3777, punkt 19).
Nii peab määruse nr 2571/97 artikli 12 lõike 1 punkti c kohaselt edukas pakkuja igas müügilepingus kehtestama lõpptoodete
valmistamise kohustuse ning kohustuse järgida eelkõige määruse artiklit 10 ja artikli 3 punktis b nimetatud kohustust.
Selles osas on Euroopa Kohus juba rõhutanud, et hoolas edukas pakkuja võib kasutada mitmesuguseid vahendeid, näiteks tagatise
nõudmine või töövõtulepingus või müügilepingus hüvitisklausli ettenägemine, selleks et vältida edasiste lepingupartnerite
poolt oma kohustuste täitmatajätmist. Lisaks on Euroopa Kohus juba leidnud, et eduka pakkuja poolt ettevaatusabinõuna müügilepingusse
lisatud tingimus ei ammenda kõiki võimalikke meetmeid, mida on võimalik võtta, valmistumaks võimalikuks olukorraks, kus hilisemad
ostjad ei täida oma kohustusi (vt analoogia alusel 1. oktoobri 1985. aasta otsus kohtuasjas 125/83: Corman, EKL 1985, lk 3039,
punktid 29 ja 30).
Igal juhul toimub kontroll, mida edukas pakkuja saab seejärel nende kohustuste täitmise üle teostada, ainult tema enda huvides
ega mõjuta tema vastutust müügiorganisatsiooni ees (vt analoogia alusel eespool viidatud 5. detsembri 1985. aasta kohtuotsus
Corman, punkt 20).
Järelikult ei saa asjaolu, et kasutades õigust, mis on talle antud määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikega 3, kehtestab liikmesriik
artikli 3 lõikes 1 ettenähtust pikema aegumistähtaja ja võib seeläbi muuta edukal pakkujal nagu Corman keerulisemaks kasutada
võimalust nõuda oma lepingupartneritelt regressi korras sisse summad, mis tulenevad viimaste toime pandud rikkumiste rahalistest
tagajärgedest, mingil juhul seda õigust piirata.
Eespool toodut arvestades tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et määruse nr 2988/95 artikli 1 tähenduses rikkumise
menetlemisel jääb liikmesriikidele võimalus kohaldada selle määruse artikli 3 lõike 3 tähenduses pikemaid aegumistähtaegu,
sealhulgas seoses määrusega nr 2571/97 olukordades, kus rikkumised, mille eest on kohustatud vastutama edukas pakkuja, on
toime pannud viimati nimetatu lepingupartnerid.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Kuna komisjoni 15. detsembri 1997. aasta määruses (EÜ) nr 2571/97 või müügi kohta alandatud hindadega ning toetuse andmise
kohta koore, või ja kontsentreeritud või kasutamise korral pagaritoodete, jäätise ja teiste toiduainete valmistamiseks ei
ole ette nähtud menetluste algatamise aegumistähtaega reguleerivat normi, mis oleks kohaldatav selliste tagatiste realiseerimisele,
mis on antud seoses või, kontsentreeritud või ja koore sektoris tehtavate pakkumistoimingutega, ei kujuta määrus nr 2571/97
endast valdkondade eeskirju, mis näevad ette „lühema ajavahemiku” nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom)
nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise lause tähenduses. Sellest tulenevalt
on nimetatud määruse artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimeses lauses määratletud nelja aasta pikkune aegumistähtaeg kõnealuse
realiseerimise suhtes kohaldatav, siiski välja arvatud juhul, kui liikmesriigid kasutavad neile artikli 3 lõikega 3 jäetud
võimalust kehtestada pikemad aegumistähtajad.
2.
Määruse nr 2988/95 artikli 1 tähenduses rikkumise menetlemisel jääb liikmesriikidele võimalus kohaldada selle määruse artikli 3
lõike 3 tähenduses pikemaid aegumistähtaegu, sealhulgas seoses määrusega nr 2571/97 olukordades, kus rikkumised, mille eest
on kohustatud vastutama edukas pakkuja, on toime pannud viimati nimetatu lepingupartnerid.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.