CELEX: 62009CJ0019
Kohtualluvus, kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades
Määrus (EÜ) nr 44/2001
Kohtualluvus erandjuhtudel
Artikli 5 punkti 1 alapunkt a ja alapunkti b teine taane
Teenuste osutamine
Kaubandusagendi leping
Lepingu täitmine mitmes liikmesriigis

Käesolev eelotsusetaotlus puudutab valikulise kohtualluvuse eeskirja, mis on teenuste osutamise lepingutega seonduvalt sätestatud
nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades
(EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42; edaspidi „määrus”) artikli 5 punkti 1 alapunkti b teises taandes.
Taotlus on esitatud Amstettenis (Austria) asuva Wood Floor Solutions Andreas Domberger GmbH (edaspidi „Wood Floor”) ning Wasserbilligis
(Luksemburg) asuva Silva Trade SA (edaspidi „Silva Trade”) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab mitmes liikmesriigis täidetud
kaubandusagendi lepingu ülesütlemise hüvitamise nõuet.

Õiguslik raamistik
Määruse põhjendus 1 näeb ette:
„Ühendus on seadnud eesmärgiks säilitada ning arendada vabadusel, turvalisusel ja õiglusel rajanevat piirkonda, kus on tagatud
isikute vaba liikumine. Sellise piirkonna järkjärguliseks loomiseks peaks ühendus muu hulgas võtma siseturu nõuetekohaseks
toimimiseks vajalikud meetmed seoses õigusalase koostööga tsiviilasjades.”
Määruse põhjendus 2 sätestab:
„Teatavad erinevused kohtualluvust ja kohtuotsuse täitmist käsitlevates siseriiklikes eeskirjades takistavad siseturu häireteta
toimimist. Olulised on sätted, millega ühtlustataks eeskirjad kohtualluvuse konflikti kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning
lihtsustataks vorminõudeid, et käesoleva määrusega seotud liikmesriikide kohtuotsuste vastastikune tunnustamine ja täitmine
oleks kiire ja lihtne.”
Määruse põhjendus 11 näeb ette, et „[k]ohtualluvuse eeskirjad peavad olema hästi etteaimatavad ning lähtuma põhimõttest, et
tavaliselt on kohtualluvus seotud kostja alalise elukohaga ning seepärast peab kohtualluvus alati olemas olema, välja arvatud
teatavatel täpselt määratletud juhtudel, kui kohtuvaidluse sisu või osapoolte autonoomia eeldab teistsugust seotust”.
Määruses sätestatud kohtualluvuse eeskirjad asuvad määruse II peatükis, mis koosneb artiklitest 2–31.
Määruse artikli 2 lõige 1, mis kuulub nimetatud määruse II peatüki 1. jao „Üldsätted” alla, näeb ette:
„Käesoleva määruse kohaselt kaevatakse isikud, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, selle liikmesriigi kohtutesse nende
kodakondsusest hoolimata.”
Määruse artikli 3 lõige 1, mis kuulub samuti 1. jakku, sätestab:
„Isikuid, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, saab teise liikmesriigi kohtusse kaevata üksnes käesoleva peatüki 2.–7. jaos
sätestatud korras.”
Määruse artikkel 5 „[Valikuline] kohtualluvus” [täpsustatud tõlge], mis kuulub määruse II peatüki 2. jakku, on sõnastatud
järgmiselt:
„Isiku, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, võib teises liikmesriigis kaevata:
1)      a)      lepingutega seotud asjades selle paiga kohtusse, kus tuli täita asjaomane kohustus;
b)      kui ei ole kokku lepitud teisiti, käsitatakse käesoleva sätte kohaldamisel asjaomase kohustuse täitmise kohana:
–      müügi puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt kaubad üle anti või kus need oleks tulnud üle anda,
–      teenuste osutamise puhul kohta liikmesriigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või kus neid oleks tulnud osutada;
c)      kui ei kohaldata punkti b, kohaldatakse punkti a;
[...]”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotlusest nähtub, et Wood Floor kaebas 21. augustil 2007 Silva Trade’i Landesgericht Sankt Pöltenisse (Austria),
et viimaselt mõistetaks talle kaubandusagendi lepingu ülesütlemise eest välja ülesütlemishüvitis summas 27 864,65 eurot ja
lahkumishüvitis summas 83 593,95 eurot.
Põhjendamaks tema valitud kohtu pädevust, tugines Wood Floor määruse artikli 5 punkti 1 alapunktile b ning väitis, et ta tegutses
eranditult oma asukohas, st Amstettenis; seega toimus asjaajamine ja klientide otsimine Austrias.
Silva Trade vaidlustas selle kohtu pädevuse, väites, et Wood Floori käibest rohkem kui kolm neljandikku tuli väljastpoolt
Austriat ning et määruse artikli 5 punkt 1 ei näe sellise olukorra jaoks ette selget normi. Silva Trade’i arvates on juhul,
kui nõude aluseks oleva kohustuse täitmise kohta ei õnnestu kindlaks määrata, see kohustus geograafiliselt piiritlemata, mistõttu
ei saa kohaldada artikli 5 punkti 1 ning kohtualluvus tuleb määrata nimetatud määruse artikli 2 kohaselt.
Landesgericht Sankt Pölten jättis pädevuse puudumise vastuväite rahuldamata, leides ühelt poolt, et kaubandusagendi lepingud
kuuluvad „teenuste osutamise” mõiste alla määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande tähenduses, ning et teiselt
poolt tuleb Austria kohtupraktika kohaselt juhul, kui teenuseid osutatakse mitmes riigis, pidada teenuste osutamise kohaks
teenuse osutaja peamist tegevuskohta.
Silva Trade esitas Oberlandesgericht Wienile apellatsioonkaebuse, kus ta väidab, et Austria kohtupraktika puudutab üksnes
juhtumit, kus erinevad teenuste osutamise kohad asuvad ühes ja samas liikmesriigis. Silva Trade’i arvates on juhul, kui erinevad
teenuste osutamise kohad asuvad mitmes liikmesriigis, iga kohus pädev üksnes selle kohustuse osas, mida tuleb täita tema piirkonnas.
Hageja, kes soovib esitada kõik oma nõuded ühte kohtusse, saab tegutseda üksnes määruse artikli 2 alusel, mis tähendaks, et
see kohtuasi ei kuulu Austria kohtute kohtualluvusse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, soovides kinnitada esimese astme kohtu otsust, leiab, et 3. mai 2007. aasta kohtuotsuse C‑386/05:
Color Drack (EKL 2007, lk I‑3699) põhimõtted kehtivad ka juhul, kui tegemist on teenuste osutamise kohtade paljususega erinevates
liikmesriikides ning kohustuse täitmise koht määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande mõttes määratakse peamise
kohustuse täitmise koha või teenuse osutaja peamise tegevuskoha järgi.
Selles osas märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesoleval juhul korraldas kaubandusagent oma tegevust peamiselt Amstettenist
ning seega asub tema teenuste osutamise peamine tegevuskoht arvestades ajakulu ja seda, kui suurt osa ta oma tegevusest seal
teostas, selles kohas.
Siiski rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus kõigepealt, et Euroopa Kohus täpsustas eespool viidatud kohtuotsuses Color
Drack, et tema arutelu selles kohtuasjas piirdub üksnes kauba üleandmise kohtade paljususe juhuga ühes liikmesriigis ja ei
mõjuta vastust, mis tuleb anda juhul, kui tegemist on kauba üleandmise kohtade paljususega mitmes liikmesriigis.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seejärel teada, kuidas määrata kindlaks teenuste osutamise kohta, ning kui teenuse
osutamise ainsat kohta ei ole võimalik kindlaks määrata, kas siis võib hageja esitada omal valikul kogu oma nõude ükskõik
millisele kohtule, kelle piirkonnas teenuse osutamine on toimunud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib lõpuks teada, kas siis, kui Euroopa Kohus leiab, et määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b
teine taane ei ole kohaldatav mitmes liikmesriigis teenuste osutamise korral, on kohaldatav määruse artikli 5 punkti 1 alapunkt a.
Neil asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Wien menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. a) Kas […] määruse […] artikli 5 punkti 1 alapunkti b teist taanet kohaldatakse teenuste osutamise lepingu suhtes ka siis,
kui lepingu kohaselt osutatakse teenuseid mitmes liikmesriigis?
Kui vastus sellele küsimusele on jaatav:
kas nimetatud sätet tuleb tõlgendada selliselt, et
b) iseloomuliku kohustuse täitmise koht määratakse selle koha järgi, kus asub – ajakulu ja tegevuse olulisuse alusel hinnates
– teenuse osutaja peamine tegevuskoht?
c) peamise tegevuskoha kindlakstegemise võimatuse puhul võib hagi kõigi lepingust tulenevate nõuete rahuldamiseks esitada
hageja valikul ükskõik millises teenuse osutamise kohas ühenduse piires?
2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav:
Kas määruse artikli 5 punkti 1 alapunkt a on teenuste osutamise lepingu puhul kohaldatav ka siis, kui lepingu kohaselt osutatakse
teenuseid mitmes liikmesriigis?”

Eelotsuse küsimused

Esimese küsimuse punkt a
Oma esimese küsimuse punktiga a soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult teada sisuliselt seda, kas määruse
artikli 5 punkti 1 alapunkti b teine taane on kohaldatav mitmes liikmesriigis teenuste osutamise korral.
Selles osas tuleb esmalt meenutada, et Euroopa Kohus leidis eespool viidatud kohtuotsuses Color Drack, et määruse artikli 5
punktis 1 sätestatud eeskiri, mis käsitleb valikulist kohtualluvust lepingutega seotud asjades, täiendab kostja elukohajärgse
kohtu pädevuse põhimõtet, on suunatud läheduse eesmärgi täitmisele ja seda põhjendab tihe seos lepingu ja selle üle otsustava
kohtu vahel (eespool viidatud kohtuotsus Color Drack, punkt 22; 9. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑204/08: Rehder, kohtulahendite
kogumikus veel avaldamata, punkt 32, ja 25. veebruari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑381/08: Car Trim, kohtulahendite kogumikus
veel avaldamata, punkt 48).
Euroopa Kohus märkis ühtlasi, et seoses kaupade müügilepingutest tulenevate kohustuste täitmise kohaga määratleb määruse artikli 5
punkti 1 alapunkti b esimene taane selle seotuse tingimuse autonoomselt selleks, et tugevdada kohtualluvuse eeskirjade ühtlustamise
ja etteaimatavuse eesmärke. Seega käsitatakse sellistel juhtudel kauba üleandmise kohta iseseisva seotuse tingimusena, mida
kohaldatakse kõigi samast lepingust tulenevate nõuete suhtes (eespool viidatud kohtuotsus Color Drack, punktid 24 ja 26, kohtuotsus
Rehder, punkt 33, ja kohtuotsus Car Trim, punktid 49 ja 50).
Euroopa Kohus otsustas läheduse ja etteaimatavuse eesmärke silmas pidades, et määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b esimeses
taandes sätestatud eeskiri on kohaldatav ka juhul, kui tegemist on kauba üleandmise kohtade paljususega ühes liikmesriigis,
mis tähendab, et vaid üksainus kohus peab olema pädev lahendama kõik lepingust tulenevad hagid (eespool viidatud kohtuotsus
Color Drack, punktid 36 ja 38, ning kohtuotsus Rehder, punkt 34).
Teiseks tuleb meenutada, et Euroopa Kohus leidis seejärel, et need kaalutlused, millest ta lähtus eespool viidatud kohtuotsuses
Color Drack antud tõlgenduse puhul, kehtivad ka teenuste osutamise lepingute puhul, sealhulgas ka juhul, kui teenust ei osutata
vaid ühes liikmesriigis (eespool viidatud kohtuotsus Rehder, punkt 36).
Määruses kaupade müügilepingute ja teenuste osutamise lepingute osas sätestatud eeskirjadel, mis käsitlevad valikulist kohtualluvust,
on sama tekkelugu ja nad järgivad samu eesmärke ning nad asuvad selle määrusega loodud süsteemis samal kohal (eespool viidatud
kohtuotsus Rehder, punkt 36).
Läheduse ja etteaimatavuse eesmärke, mida järgitakse kohtualluvuse koondamisega asjaomase lepinguga kokku lepitud teenuste
osutamise koha järgsesse kohtusse ja kõigi sellest lepingust tulenevate nõuete ühtse kohtualluvusega, ei ole võimalik saavutada
teistsuguse lähenemisega juhul, kui tegemist on kõnealuste teenuste osutamise kohtade paljususega mitme liikmesriigi territooriumil
(eespool viidatud kohtuotsus Rehder, punkt 37).
Lisaks sellele, et niisugune eristamine ei põhine määruse sätetel, on see ka vastuolus selle määruse vastuvõtmise eesmärgiga,
mis – nagu tuleneb määruse põhjendustest 1 ja 2 – aitab tsiviil- ja kaubandusasjades kohtualluvuse konflikti reguleerivate
eeskirjade ühtlustamise kaudu kaasa vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala arendamisele ning siseturu häireteta toimimisele
ühenduses (eespool viidatud kohtuotsus Rehder, punkt 37).
Kõiki eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb vastata esimese küsimuse punktile a, et määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b
teist taanet tuleb tõlgendada nii, et see säte on kohaldatav teenuste osutamise korral mitmes liikmesriigis.

Esimese küsimuse punkt b
Oma esimese küsimuse punktiga b soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt teada seda, milliste kriteeriumide
alusel tuleb juhul, kui tegemist on mitmes liikmesriigis teenuste osutamisega, määrata kindlaks määruse artikli 5 punkti 1
alapunkti b teise taande kohaselt iseloomuliku kohustuse täitmise koht ning järelikult pädev kohus, kelle poole võib pöörduda
kõigi lepingust tulenevate nõuetega. Kui võtta arvesse põhikohtuasja faktilist konteksti, siis tuleb seda küsimust mõista
nii, et sellega soovitakse teada eeskätt seda, milliste kriteeriumide alusel tuleb see koht kindlaks määrata, kui tegemist
on kaubandusagendi lepinguga.
Selles osas tuleb esmalt meenutada, et eespool viidatud kohtuotsuses Color Drack leidis Euroopa Kohus, et kaupade müüki puudutava
määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b esimeses taandes sätestatud eeskirja kohaldamisel, mis käsitleb valikulist kohtualluvust
lepingutega seotud asjades, tuleb kauba üleandmise kohtade paljususe korral käsitada põhimõtteliselt lepingu täitmise kohana
kohta, mille puhul lepingu ja pädeva kohtu vaheline seos on kõige tihedam; see seos on üldjuhul kõige tihedam peamise tarne
kohas (eespool viidatud kohtuotsus Color Drack, punkt 40).
Käesoleva otsuse punktides 25–28 nimetatud põhjustel on sama lahendus
mutatis mutandis
kohaldatav määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande raames.
Seega tuleb juhul, kui kohaldatakse teenuste osutamist puudutava määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teises taandes sätestatud
eeskirja, mis käsitleb valikulist kohtualluvust lepingutega seotud asjades, teenuste osutamise kohtade paljususe korral käsitada
põhimõtteliselt lepingu täitmise kohana kohta, mille puhul lepingu ja pädeva kohtu vaheline seos on kõige tihedam; see seos
on üldjuhul kõige tihedam peamise teenuse osutamise kohas.
Teiseks tuleb täpsustada, et kaubandusagendilepingu puhul täidab kaubandusagent sellele lepingule iseloomuliku kohustuse ning
tema osutab teenuseid määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande tähenduses.
Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust
käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 382, lk 17; ELT eriväljaanne 06/01, lk 177) artikli 1 lõike 2
kohaselt on kaubandusagendil volitus pidada läbirääkimisi kaupade müügi või ostu üle käsundiandja jaoks ning vajadusel sõlmida
niisuguseid tehinguid käsundiandja nimel ja arvel. Lisaks näeb selle direktiivi artikkel 3 ette, et kaubandusagent „peab […]
tegema asjakohaseid jõupingutusi tehingute läbirääkimiseks ja vajaduse korral tehingute tegemiseks, mis on talle antud ülesandeks
teha[,] edastama oma esindatavale kogu tema valduses oleva vajaliku informatsiooni [ja] täitma kõiki esindatava antud põhjendatud
juhiseid.”
Järelikult selleks, et kohaldada määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teises taandes sätestatud lepingutega seotud asjades
valikulise kohtualluvuse eeskirja, tuleb juhul, kui agendi poolt teenuste osutamise kohti on palju, põhimõtteliselt käsitada
„täitmise kohana” agendi peamist teenuste osutamise kohta.
Kolmandaks tuleb välja tuua, milliste kriteeriumide alusel tuleb kindlaks määrata peamine teenuste osutamise koht, kui neid
teenuseid osutatakse mitmes liikmesriigis.
Arvestades etteaimatavuse eesmärki, mida seadusandja on nimetanud määruse põhjenduses 11, ning võttes arvesse määruse artikli 5
punkti 1 alapunkti b teise taande sõnastust, mille kohaselt on määravaks koht liikmesriigis, kus „lepingu kohaselt” teenuseid
osutati või kus neid oleks tulnud osutada, tuleb peamine teenuste osutamise koht tuletada võimaluse piires lepingust endast.
Seega tuleb kaubandusagendi lepingu kontekstis teha selle lepingu põhjal kindlaks koht, kus agent peab käsundiandja arvel
peamiselt tegema oma tööd, mis seisneb eelkõige tema ülesandeks olevate tehingute ettevalmistamises, nende üle läbirääkimiste
pidamises ning vajaduse korral nende sõlmimises.
Peamise teenuste osutamise koha kindlaksmääramine selle alusel, mida pooled on lepingus kokku leppinud, järgib läheduse eesmärki,
kuna see koht on oma olemuselt seotud vaidluse esemega.
Kui lepingutingimuste põhjal ei õnnestu peamist teenuste osutamise kohta kindlaks määrata, kuna leping näeb ette mitut teenuste
osutamise kohta või kuna leping ei näe selgelt ette ühtegi eriomast teenuste osutamise kohta, kuid kui agent on need teenused
juba osutanud, siis tuleb teise võimalusena kaaluda kohta, kus ta tegelikult peamiselt lepingu täitmiseks vajalikke toiminguid
tegi, tingimusel et teenuste osutamine selles kohas ei ole vastuolus poolte tahtega, mis nähtub lepingust. Selleks võib võtta
arvesse juhtumi faktilisi aspekte, eeskätt neis kohtades kulutatud aega ja seal teostatud tegevuse olulisust. Siseriiklik
kohus, kelle menetluses asi on, peab tegema kindlaks oma pädevuse talle esitatud tõendite alusel (vt eespool viidatud kohtuotsus
Color Drack, punkt 41).
Kui peamist teenuste osutamise kohta ei ole lepingu tingimuste ega selle tegeliku täitmise põhjal võimalik kindlaks teha,
siis tuleb see koht välja selgitada muul viisil, järgides ühtlasi seadusandja seatud etteaimatavuse ja läheduse eesmärke.
Sel eesmärgil tuleb määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b teise taande kohaldamisel pidada kaubandusagendi peamiseks teenuste
osutamise kohaks kohta, kus on selle agendi elukoht. See koht on nimelt alati kindlalt identifitseeritav ja seega etteaimatav.
Peale selle on see vaidlusega lähedalt seotud, kuna agent osutab seal suure tõenäosusega märkimisväärse osa oma teenustest.
Arvestades kõiki eespool toodud kaalutlusi, tuleb vastata esimese küsimuse punktile b, et määruse artikli 5 punkti 1 alapunkti b
teist taanet tuleb tõlgendada selliselt, et kui teenuseid osutatakse mitmes liikmesriigis, on kõikide lepingust tulenevate
nõuete üle otsustamiseks pädev see kohus, kelle piirkonnas asub peamine teenuste osutamise koht. Kaubandusagendi lepingu osas
on see koht agendi peamine teenuste osutamise koht, nagu see tuleneb lepingu tingimustest, selliste tingimuste puudumisel
selle lepingu tegelik täitmise koht, ning kui sellel alusel ei ole kohta võimalik kindlaks teha, siis on selleks agendi elukoht.

Esimese küsimuse punkt c ja teine küsimus
Arvestades esimese küsimuse punktidele a ja b antud vastuseid, ei ole vaja vastata esimese küsimuse punktile c ega teisele
küsimusele.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades
artikli 5 punkti 1 alapunkti b teist taanet tuleb tõlgendada nii, et see säte on kohaldatav teenuste osutamise korral mitmes
liikmesriigis.
2.
Määruse nr 44/2001 artikli 5 punkti 1 alapunkti b teist taanet tuleb tõlgendada nii, et kui teenuseid osutatakse mitmes liikmesriigis,
on kõikide lepingust tulenevate nõuete üle otsustamiseks pädev see kohus, kelle piirkonnas asub peamine teenuste osutamise
koht. Kaubandusagendi lepingu osas on see koht agendi peamine teenuste osutamise koht, nagu see tuleneb lepingu tingimustest,
selliste tingimuste puudumisel selle lepingu tegelik täitmise koht, ning kui sellel alusel ei ole kohta võimalik kindlaks
teha, siis on selleks agendi elukoht.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.