CELEX: 62003CJ0451
Sloboda usadiť sa
Slobodné poskytovanie služieb
Pravidlá hospodárskej súťaže vzťahujúce sa na podniky
Štátna pomoc
Centrá pomoci v daňových veciach
Výkon určitých činností poradenstva a pomoci v daňových veciach
Výlučné právo
Odmena za tieto činnosti

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 4 ES, 10 ES, 82 ES, 86 ES a 98 ES v oblasti hospodárskej
súťaže, článkov 43 ES, 48 ES a 49 ES v oblasti práva usadiť sa a slobodného poskytovania služieb a článku 87 ES v oblasti
štátnej pomoci.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl (ďalej len „ADC Servizi“)
a pánom Calafiorim, notárom, vo veci jeho odmietnutia vykonať úkony súvisiace so zápisom rozhodnutia o zmene stanov, ktoré
prijalo valné zhromaždenie tejto spoločnosti, do obchodného registra v Miláne.

Vnútroštátny právny rámec
Vnútroštátny právny rámec, tak ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, možno zhrnúť nasledujúco.
Legislatívny dekrét č. 241 z 9. júla 1997 v znení doplnení vykonaných legislatívnym dekrétom č. 490 z 28. decembra 1998 (ďalej
len „legislatívny dekrét č. 241/97“) vyhradzuje právo vykonávať určité činnosti v poradenstve a pomoci v daňových veciach
vrátane činnosti týkajúcej sa ročných daňových priznaní zamestnancov a pracovníkov s rovnakým postavením ako zamestnanci,
výlučne centrám daňovej pomoci (centri di assistenza fiscale; ďalej len „CAF“).
Článok 34 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 241/97 priznáva CAF výlučnú právomoc, pokiaľ ide o výpočet príjmov na účely daňového
priznania podľa zjednodušeného modelu (model 730) vrátane vydávania kópie vyplneného priznania a dokumentu o vyrovnaní dane
daňovníkom a oznamovania výsledkov priznania zamestnávateľom, ktorí sú poverení odvádzaním dane, aby mohli vykonať zúčtovanie
pri zdroji, a zasielania priznaní správcovi dane.
Článok 35 ods. 2 písm. b) legislatívneho dekrétu č. 241/97 ďalej CAF vyhradzuje právomoc kontrolovať, či sú údaje uvedené
v priznaní v súlade s jeho prílohami.
CAF sa môžu zakladať len vo forme akciových spoločností, ktoré vykonávajú činnosť na základe povolenia ministerstva financií.
Zakladať ich môžu iba právne subjekty vymenované v článkoch 32 a 33 legislatívneho dekrétu č. 241/97. Ide najmä o združenia
zamestnávateľov, odborové organizácie alebo nimi poverené organizácie tvorené na územnom princípe, ktoré majú najmenej 50 000
členov, alebo o určitých zamestnávateľov poverených odvádzaním dane a zamestnávajúcich najmenej 50 000 zamestnancov, prípadne
o združenia zamestnancov, ktoré založili patronátne inštitúcie („istituti di patronato“) a majú najmenej 50 000 členov. Pokiaľ
ide o určité právne subjekty uvedené v legislatívnom dekréte č. 241/97, zdá sa, že možnosť zakladania CAF sa obmedzuje len
na tie z nich, ktoré sú usadené v Taliansku.
Okrem toho článok 33 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 241/97 stanovuje, že CAF menujú jednu alebo viac osôb zodpovedných za
pomoc v daňových veciach spomedzi osôb zapísaných v zozname audítorov alebo zozname účtovníkov vedenom príslušnou komorou.
Predmetná právna úprava zakotvuje náhradu zo štátneho rozpočtu za činnosti vyhradené CAF, ktorá bola pôvodne stanovená vo
výške 25 000 LIT za každé vyplnené a odoslané priznanie a nedávno bola zvýšená na približne 14 eur.

Spor vo veci samej
ADC Servizi, so sídlom v Miláne, mala ako predmet činnosti pomoc a poradenstvo vo veciach účtovníctva a administratívy.
Dňa 25. februára 2003 mimoriadne valné zhromaždenie tejto spoločnosti rozhodlo o schválení zmeny stanov tak, aby zohľadňovali
skutočnosť, že spoločnosť tiež poskytuje podnikom, zamestnancom a pracovníkom s rovnakým postavením ako zamestnanci, ako aj
dôchodcom pomoc v daňových veciach.
Notár poverený spísaním zápisnice, pán Calafiori, odmietol urobiť úkony na zápis tohto rozhodnutia do obchodného registra
v Miláne z dôvodu, že zmena stanov, ktorá umožňovala spoločnosti vykonávať uvedenú činnosť pomoci v daňových veciach, bola
podľa neho v rozpore s článkom 34 legislatívneho dekrétu č. 241/97.
ADC Servizi podal na Tribunale di Milano návrh, aby nariadil zápis uvedeného rozhodnutia do obchodného registra v Miláne.
Tento súd uznesením z 15. mája 2003 uvedený návrh zamietol.
ADC Servizi sa proti tomuto uzneseniu odvolal na Corte d’appello di Milano a ako dôvod odvolania uviedol, že ustanovenia legislatívneho
dekrétu č. 241/97 sú v rozpore so Zmluvou ES, pretože vyhradzujú určité činnosti v poradenstve a pomoci v daňových veciach
výlučne pre CAF.
Corte d’appello di Milano sa domnieva, že riešenie sporu, ktorý prejednáva, vyvoláva otázky týkajúce sa výkladu práva Spoločenstva.
Predovšetkým uvádza, že zamestnanci, dôchodcovia a pracovníci s rovnakým postavením ako zamestnanci, sú vedení k tomu, aby
sa na CAF obracali aj vo veciach, ktoré predmetná legislatíva nevyhradzuje týmto subjektom, čo má za následok skresľovanie
hospodárskej súťaže na tomto trhu. Preto takto vytvorený mechanizmus je v rozpore s článkami 10 ES, 81 ES, 82 ES a 86 ES.
Corte d’appello di Milano ďalej zdôrazňuje, že vyhradenie výpočtu a podávania daňových priznaní výlučne určitým právnym subjektom,
ktoré spĺňajú presne stanovené kritériá, je nielen pre tuzemského podnikateľa, ale aj pre podnikateľa usadeného v inom členskom
štáte prekážkou výkonu jeho činnosti, ktorá môže predstavovať obmedzenie zakázané článkami 43 ES, 48 ES a 49 ES.
Napokon sa uvedený vnútroštátny súd domnieva, že náhrada spomínaná v bode 9 tohto rozsudku, vyplácaná zo štátneho rozpočtu
výlučne v prospech CAF, spadá pod zákaz obsiahnutý v článkoch 87 ES a 88 ES.

Prejudiciálne otázky
Na základe uvedených úvah Corte d’appello di Milano rozhodol, že preruší konanie a položí Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
otázky:
„1.      Treba články 4 ES, 10 ES, 82 ES, 86 ES a 98 ES vykladať tak, že bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká vyplýva
z [legislatívneho dekrétu č. 241/97], najmä ak sa posudzuje vo svetle úplného znenia zákona o dani z príjmov (DPR [dekrét
prezidenta republiky] č. 917 z 22. decembra 1986) a zákona č. 413 z 30. decembra 1991, ktorý vyhradzuje výlučné právo vykonávať
určité činnosti daňového poradenstva iba jednej kategórii právnych subjektov, a síce… CAF…, a upiera ostatným hospodárskym
subjektom v tomto sektore právo vykonávať činnosti vyhradené CAF za rovnakých podmienok a rovnakou formou, hoci tieto subjekty
majú oprávnenie vykonávať profesiu v oblasti daňového a účtovného poradenstva (audítori, advokáti a iní poradcovia v oblasti
práce a zamestnania)?
2.      Treba články 43 ES, 48 ES a 49 ES vykladať tak, že bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká vyplýva z [legislatívneho
dekrétu č. 241/97], najmä ak sa posudzuje vo svetle úplného znenia zákona o dani z príjmov (DPR č. 917…) a zákona č. 413 z 30. decembra
1991, ktorý vyhradzuje výlučné právo vykonávať určité činnosti daňového poradenstva iba jednej kategórii právnych subjektov,
a síce CAF, a upiera ostatným hospodárskym subjektom v tomto sektore právo vykonávať činnosti vyhradené za rovnakých podmienok
a rovnakou formou, hoci tieto subjekty majú oprávnenie vykonávať profesiu v oblasti daňového a účtovného poradenstva (audítori,
advokáti a iní poradcovia v oblasti práce a zamestnania)?
3.      Treba článok 87 ES vykladať tak, že také opatrenie, aké je zavedené [legislatívnym dekrétom č. 241/97], najmä jeho článkom
38, a ktoré zakotvuje, že CAF sa zo štátneho rozpočtu vypláca náhrada za výkon činností uvedených v článku 34 ods. 4 a v článku
37 ods. 2 uvedeného dekrétu, predstavuje štátnu pomoc?“

O prvej otázke
Na úvod treba uviesť, že články 4 ES a 98 ES definujú základné zásady hospodárskej politiky systému Spoločenstva a pripomínajú,
v akom kontexte pôsobia pravidlá hospodárskej súťaže obsiahnuté v článkoch 82 ES a 86 ES. Vzhľadom na to si odkaz vnútroštátneho
súdu na články 4 ES a 98 ES nevyžaduje inú odpoveď, než aká bude poskytnutá vo veci výkladu článku 82 ES a 86 ES.
Je preto potrebné konštatovať, že vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 82 ES a 86 ES bránia
použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, akou je vnútroštátna právna úprava vo veci samej, ktorá CAF vyhradzuje výlučné
právo vykonávať určité činnosti pomoci a poradenstva v daňových veciach.
V tejto súvislosti je namieste pripomenúť, že podľa článku 82 ES je zakázané zneužívanie dominantného postavenia na spoločnom
trhu alebo na jeho podstatnej časti jedným alebo viacerými podnikateľmi.
Treba tiež upresniť, že iba samotné vytvorenie dominantného postavenia udelením osobitných alebo výlučných práv v zmysle článku
86 ods. 1 ES nie je ako také nezlučiteľné s článkom 82 ES. Členský štát porušuje zákazy stanovené týmito dvoma ustanoveniami
iba vtedy, ak uplatňovanie osobitných alebo výlučných práv, ktoré mu boli udelené, samé osebe vedie predmetný podnik k zneužívaniu
jeho dominantného postavenia alebo ak tieto práva môžu vyvolať situáciu, ktorá tento podnik privedie k takémuto zneužitiu
(rozsudok z 25. októbra 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Zb. s. I‑8089, bod 39).
Je preto potrebné vedieť nielen to, či účinkom vnútroštátnej právnej úpravy bolo udelenie CAF osobitných alebo výlučných práv
v zmysle článku 86 ods. 1 ES, ale aj to, či takáto právna úprava mohla viesť k zneužitiu dominantného postavenia.
Treba však zdôrazniť, že nezávisle od otázky, či boli vnútroštátnou právnou úpravou CAF udelené takéto osobitné alebo výlučné
práva, ani v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ani v písomných pripomienkach neboli uvedené skutkové a právne skutočnosti,
ktoré by mu umožnili určiť, či sú splnené podmienky týkajúce sa existencie dominantného postavenia alebo jeho zneužívania
v zmysle článku 82 ES.
Za týchto podmienok Súdny dvor nemôže na prvú otázku užitočne odpovedať.

O druhej otázke
Vo svojej druhej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 43 ES a 49 ES bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej
úpravy, akou je vnútroštátna právna úprava vo veci samej, ktorá vyhradzuje výlučné právo vykonávať určité činnosti poradenstva
a pomoci v daňovej oblasti CAF.
Na úvod treba uviesť, že talianska vláda tvrdí, že táto otázka je neprípustná, keďže všetky prvky predmetnej činnosti sa obmedzujú
na územie jediného členského štátu.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že odpoveď na túto otázku by každopádne mohla byť pre vnútroštátny súd užitočná, najmä
v prípade, ak mu jeho vnútroštátne právo v takom konaní, akým je konanie vo veci samej, ukladá, aby talianskemu štátnemu príslušníkovi
umožnil požívanie tých istých práv, aké požíva štátny príslušník iného členského štátu v rovnakej situácii na základe práva
Spoločenstva (pozri uznesenie zo 17. februára 2005, Mauri, C‑250/03, Zb. s. I‑1267, bod 21).
Je preto namieste preskúmať, či ustanovenia Zmluvy, o ktorých výklad sa žiada, bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej
úpravy, aká je predmetom veci samej, ak sa uplatňuje vo vzťahu k osobám, ktoré majú pobyt v iných členských štátoch.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že články 43 ES a 49 ES ukladajú povinnosť odstrániť obmedzenia slobody usadiť sa a slobodného
poskytovania služieb a za takéto obmedzenia je nutné považovať všetky opatrenia, ktoré výkon týchto slobôd zakazujú, prekážajú
mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri najmä rozsudok z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C‑439/99, Zb. s. I‑305, bod
22).
V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že legislatívny dekrét č. 241/97 priznáva CAF výlučnú
právomoc poskytovať daňovníkom určité služby poradenstva a pomoci v daňových veciach, najmä služby pomoci v daňových veciach
pre zamestnancov a pracovníkov s rovnakým postavením ako zamestnanci, ktoré sa týkajú vyplnenia zjednodušeného modelu daňového
priznania.
Pokiaľ ide o slobodné poskytovanie služieb, vnútroštátna právna úprava, ktorá vyhradzuje túto činnosť CAF, absolútne znemožňuje
prístup hospodárskych subjektov usadených v iných členských štátoch na trh predmetných služieb.
Pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, právna úprava, ktorá dáva možnosť vytvárať CAF len niektorým právnym subjektom spĺňajúcim
prísne podmienky a – ako vyplýva z poskytnutých informácií – niektorým z týchto subjektov, ktoré majú sídlo v Taliansku, môže
hospodárskym subjektom pochádzajúcim z iných členských štátov sťažiť realizáciu ich práva usadiť sa v Taliansku na účely poskytovania
predmetných služieb, ba dokonca jej v tom môže úplne zabrániť.
Za týchto podmienok je priznanie výlučnej právomoci CAF poskytovať určité služby pomoci a poradenstva v daňovej oblasti obmedzením
slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb, ktoré je v zásade zakázané článkami 43 ES a 49 ES.
Ustanovenia vnútroštátnej legislatívy, ktoré dávajú možnosť vytvárať CAF len určitým právnym subjektom už usadeným v Taliansku,
sú diskriminačné. Takéto ustanovenia môžu byť oprávnené len na základe dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo
verejného zdravia, stanovených v článkoch 46 ES a 55 ES, ktoré neboli v predmetnej veci uplatnené (rozsudok z 29. mája 2001,
Komisia/Taliansko, C‑263/99, Zb. s. I‑4195, bod 15).
Predmetné ustanovenia vnútroštátnej legislatívy, ktoré sa uplatňujú vo vzťahu ku každej osobe alebo podniku, ktorý vykonáva
činnosť na území hostiteľského členského štátu, môžu byť oprávnené, ak sú odpoveďou na naliehavé dôvody verejného záujmu,
a za predpokladu, že sú vhodné na dosiahnutie cieľa, ktorý sledujú, a nejdú nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie
(pozri rozsudok zo 17. októbra 2002, Payroll a i., C‑79/01, Zb. s. I‑8923, bod 28 a tam citovanú judikatúru).
V tomto ohľade je namieste zdôrazniť, že všeobecný záujem spätý s ochranou adresátov predmetných služieb pred škodou, ktorá
by im mohla byť spôsobená tým, že im služby poskytnú osoby, ktoré nemajú odbornú kvalifikáciu alebo nespĺňajú morálne požiadavky,
môže oprávňovať obmedzenie slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 1991,
Säger, C‑76/90, Zb. s. I‑4221, body 15 až 17).
Ako však zdôraznil generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, určité služby vyhradené CAF, ako sú vydávanie kópie daňového
priznania a dokladu o vyúčtovaní dane, zasielanie daňových priznaní správcovi dane, ako aj oznamovanie výsledku daňového priznania
zamestnávateľom povereným odvádzaním dane, majú v zásade jednoduchú povahu a nevyžadujú špecifickú odbornú spôsobilosť.
Je zjavné, že povaha týchto služieb nemôže oprávňovať obmedzovanie ich poskytovania len na držiteľov konkrétnej odbornej kvalifikácie.
Ak sú naopak niektoré úlohy zverené CAF zložitejšie, konkrétne najmä kontrola súladu informácií poskytnutých v daňovom priznaní
s jeho prílohami, nezdá sa, že by subjekty, ktoré môžu zakladať CAF, poskytovali osobitné záruky odbornej spôsobilosti na
plnenie týchto úloh.
Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, podľa článku 33 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 241/97 CAF menujú
osoby zodpovedné za plnenie týchto úloh spomedzi osôb zapísaných v zozname audítorov alebo v zozname účtovníkov vedenom príslušnou
komorou, t. j. spomedzi odborníkov, ktorí nemôžu vo vlastnom mene poskytovať služby vyhradené CAF.
Vo svetle týchto okolností sa nezdá, že by ustanovenia legislatívneho dekrétu č. 241/97 priznaním výlučnej právomoci CAF poskytovať
určité služby poradenstva a pomoci v daňových veciach boli spôsobilé zabezpečiť všeobecný záujem spomínaný v bode 38 tohto
rozsudku.
Na pojednávaní talianska vláda tvrdila, že predmetnú vnútroštátnu právnu úpravu každopádne odôvodňujú článok 45 prvý odsek
ES a článok 55 ES, podľa ktorých sa sloboda usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb nevzťahujú na činnosti, ktoré súvisia
s výkonom verejnej moci.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ako odchýlka od základného pravidla slobody usadiť sa články 45 ES a 55 ES musia
vykladať tak, aby bol ich rozsah obmedzený len na to, čo je striktne nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré toto ustanovenie
umožňuje členským štátom chrániť (rozsudky z 15. marca 1988, Komisia/Grécko, 147/86, Zb. s. 1637, bod 7, a z 29. októbra 1998,
Komisia/Španielsko, C‑114/97, Zb. s. I‑6717, bod 34).
Podľa ustálenej judikatúry sa tak odchýlka stanovená v týchto článkoch musí obmedzovať len na činnosti, ktoré samy osebe predstavujú
priamu a špecifickú účasť na verejnej moci (rozsudky z 21. júna 1974, Reyners, 2/74, Zb. s. 631, bod 45; z 13. júla 1993,
Thijssen, C‑42/92, Zb. s. I‑4047, bod 8; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 35, a z 31. mája 2001, Komisia/Taliansko, C‑283/99,
Zb. s. I‑4363, bod 20).
Je teda namieste konštatovať, že kontrola súladu informácií obsiahnutých v daňovom priznaní s jeho prílohami, aj keď je v skutočnosti
správcom dane zriedka spochybnená, nepredstavuje priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci, ale opatrenie, ktorého
poslaním je príprava alebo uľahčenie plnenia úloh správcu dane.
To isté platí, aj pokiaľ ide o iné úlohy vymenované v článkoch 34 a 35 legislatívneho dekrétu č. 241/97, ktoré vnútroštátny
súd uvádza vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, a síce vydávanie kópie vyplneného daňového priznania a dokladu
o vyúčtovaní dane daňovníkom, ako aj oznamovanie výsledkov daňových priznaní zamestnávateľom povereným odvádzaním daní a zasielanie
priznaní správcovi dane.
Treba preto konštatovať, že na činnosti vyhradené pre CAF, tak ako sú uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania,
sa nevzťahuje odchýlka stanovená v článkoch 45 ES a 55 ES.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na druhú otázku odpovedať tak, že články 43 ES a 49 ES sa musia vykladať tak, že bránia
použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká je predmetom veci samej, ktorá CAF vyhradzuje výlučné právo vykonávať určité
činnosti poradenstva a pomoci v daňových veciach.

O tretej otázke
Na úvod je potrebné uviesť, že vo svojej tretej otázke sa vnútroštátny súd zameriava súčasne na ustanovenia článku 38 legislatívneho
dekrétu č. 241/97, ktorý sa týka platenia odmeny CAF, článku 34 ods. 4 toho istého dekrétu, ktorý sa týka činností pomoci
v daňových veciach, ktoré poskytujú CAF, a článku 37 ods. 2 uvedeného dekrétu, ktorý sa týka činností pomoci v daňovej oblasti,
ktoré poskytujú iné subjekty.
Odôvodnenie rozhodnutia tohto súdneho orgánu sa však týka výlučne platenia odmeny CAF.
Za týchto okolností je potrebné obmedziť preskúmanie tretej otázky na odmenu platenú CAF v súlade s článkami 34 ods. 4 a 38
ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97.
Je preto potrebné konštatovať, že vo svojej tretej otázke sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či taká odmena, akú dostáva CAF
za vypracovanie a odoslanie daňového priznania v súlade s článkami 34 ods. 4 a 38 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97,
je štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, ak sa má niečo kvalifikovať ako „pomoc“, vyžaduje sa, aby boli
splnené všetky podmienky uvedené v tomto ustanovení (pozri rozsudky z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia, tzv. „Tubemeuse“,
C‑142/87, Zb. s. I‑959, bod 25; zo 14. septembra 1994, Španielsko/Komisia, C‑278/92 až C‑280/92, Zb. s. I‑4103, bod 20; zo
16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, C‑482/99, Zb. s. I‑4397, bod 68, a z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium
Magdeburg, C‑280/00, Zb. s. I‑7747, bod 74).
Po prvé musí ísť o intervenciu zo strany štátu alebo zo štátnych prostriedkov. Po druhé táto intervencia musí byť spôsobilá
ovplyvniť obchod medzi štátmi. Po tretie musí priniesť výhodu tomu, v prospech koho bola vykonaná. Po štvrté musí narúšať
alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže.
Pokiaľ ide o prvú podmienku, tá je splnená, keďže odmena stanovená v článku 38 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97 ide
na ťarchu štátneho rozpočtu.
Pokiaľ ide o druhú podmienku, treba zdôrazniť, že CAF môžu byť na základe článku 38 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97
zaplatené značné sumy a že hospodárskym subjektom pochádzajúcim z iných členských štátov by tiež mohlo byť dovolené zakladať
CAF, ktoré sú príjemcami týchto súm. Za takých okolností je predmetné opatrenie spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými
štátmi.
Pokiaľ ide o tretiu a štvrtú podmienku, je potrebné pripomenúť, že za pomoc sa považujú tie intervencie, ktoré sú bez ohľadu
na formu spôsobilé priamo alebo nepriamo zvýhodniť niektoré podniky alebo ktoré treba považovať za ekonomickú výhodu, ktorú
by prijímajúci podnik za normálnych trhových podmienok nedosiahol (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg,
už citovaný, bod 84).
Ak však treba štátnu intervenciu chápať ako náhradu za plnenia, ktoré poskytujú prijímajúce podniky v rámci plnenia záväzkov
verejnej služby, takže tieto podniky v skutočnosti nepožívajú žiadnu finančnú výhodu a uvedená intervencia tak nespôsobuje,
že by tieto podniky boli vo výhodnejšom postavení oproti konkurenčným podnikom, na takýto zásah sa článok 87 ods. 1 ES nevzťahuje
(rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 87).
Aby sa však v konkrétnom prípade takáto náhrada nekvalifikovala ako štátna pomoc, musia byť splnené určité podmienky (rozsudok
Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 88).
Po prvé, podnik, ktorý prijíma takúto náhradu, musí byť skutočne poverený plnením záväzkov verejnej služby a tieto záväzky
musia byť jasne definované (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 89).
V tomto ohľade nie je vylúčené, aby členský štát ako „verejnú službu“ kvalifikoval služby pomoci v daňovej oblasti, ktoré
v súlade s článkom 34 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 241/97 poskytujú CAF zamestnancom a pracovníkom s rovnakým postavením
ako zamestnanci a ktorých cieľom je pomáhať daňovníkom pri plnení ich daňových povinností a daňovým orgánom uľahčovať realizáciu
ich úloh.
Po druhé, kritériá, na základe ktorých sa vypočíta náhrada, musia byť vopred objektívne a transparentne stanovené, aby sa
vylúčilo, že náhrada bude predstavovať ekonomickú výhodu, ktorá je spôsobilá zvýhodniť prijímajúci podnik vo vzťahu ku konkurenčným
podnikom (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 90).
V tomto ohľade sa zdá, že náhrada, ktorá bola stanovená približne vo výške 14 eur za každé vyplnené a správcovi dane odoslané
priznanie, môže túto podmienku spĺňať.
Po tretie, náhrada nemôže prekročiť sumu, ktorá je potrebná na pokrytie všetkých nákladov alebo ich časti, vzniknutých pri
plnení úloh verejnej služby, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov (rozsudok Altmark
Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod 92).
Po štvrté, náhrada by mala byť určená na základe analýzy nákladov, ktoré by na plnenie svojich záväzkov vynaložil priemerný,
dobre riadený podnik, ktorý má k dispozícii prostriedky potrebné na splnenie požiadaviek na verejnú službu, berúc do úvahy
príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov (rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg,
už citovaný, bod 93).
Preskúmanie týchto posledných dvoch podmienok týkajúcich sa výšky predmetnej odmeny si vyžaduje posúdenie skutkových okolností
sporu vo veci samej.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor nemá právomoc posúdiť skutkové okolnosti vo veci samej ani aplikovať
normy Spoločenstva, ktoré vyložil, na vnútroštátne opatrenia alebo situácie, keďže tieto otázky patria do výlučnej právomoci
vnútroštátneho súdu (pozri rozsudky z 19. decembra 1968, Salgoil, 13/68, Zb. s. 661, 672; z 23. januára 1975, Van der Hulst,
51/74, Zb. s. 79, bod 12; z 8. februára 1990, Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Zb. s. I‑285, bod 11; z 5. októbra
1999, Lirussi a Bizzaro, C‑175/98 a C‑177/98, Zb. s. I‑6881, bod 38, a z 15. mája 2003, RAR, C‑282/00, Zb. s. I‑4741, bod
47).
Prináleží teda vnútroštátnemu súdu, aby vo svetle skutkových okolností vo veci samej posúdil, či odmena stanovená v článku
38 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 241/97 je štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 zmluvy ES.
V tejto súvislosti je tiež dôležité uviesť, že vnútroštátny súd nemá právomoc posúdiť súlad opatrení štátnej pomoci alebo
režimu pomoci so spoločným trhom. Toto posúdenie patrí do výlučnej právomoci Komisie Európskych spoločenstiev, ktorá koná
pod kontrolou sudcu Spoločenstva (pozri rozsudky z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits
alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, Zb. s. I‑5505, bod 14; z 11. júla
1996, SFEI a i., C‑39/94, Zb. s. I‑3547, bod 42, a zo 17. júna 1999, Piaggio, C‑295/97, Zb. s. I‑3735, bod 31).
Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na tretiu otázku odpovedať tak, že opatrenie, ktorým členský štát stanoví, že určitým
podnikom, ktoré sú poverené tým, aby pomáhali daňovníkom pri vypracúvaní daňových priznaní a ich odosielaní správcovi dane,
sa bude platiť náhrada zo štátneho rozpočtu, je nutné kvalifikovať ako štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ak:
–        výška náhrady prekročí sumu, ktorá je potrebná na pokrytie všetkých nákladov alebo ich časti, vzniknutých pri plnení úloh
verejnej služby, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov, a
–        náhrada nie je určená na základe analýzy nákladov, ktoré by na plnenie svojich záväzkov vynaložil priemerný, dobre riadený
podnik, ktorý má k dispozícii prostriedky potrebné na splnenie požiadaviek na verejnú službu, berúc do úvahy príslušné tržby,
ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1.
Články 43 ES a 49 ES sa musia vykladať tak, že bránia použitiu takej vnútroštátnej právnej úpravy, aká je predmetom veci samej,
ktorá centrám daňovej pomoci vyhradzuje výlučné právo vykonávať určité činnosti poradenstva a pomoci v daňových veciach.
2.
Opatrenie, ktorým členský štát stanoví, že určitým podnikom, ktoré sú poverené tým, aby pomáhali daňovníkom pri vypracúvaní
daňových priznaní a ich odosielaní správcovi dane, sa bude platiť náhrada zo štátneho rozpočtu, je nutné kvalifikovať ako
štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ak:
–
výška náhrady prekročí sumu, ktorá je potrebná na pokrytie všetkých nákladov alebo ich časti vzniknutých pri plnení úloh verejnej
služby, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov, a
–
náhrada nie je určená na základe analýzy nákladov, ktoré by na plnenie svojich záväzkov vynaložil priemerný, dobre riadený
podnik, ktorý má k dispozícii prostriedky potrebné na splnenie požiadaviek na verejnú službu, berúc do úvahy príslušné tržby,
ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov.
Podpisy
*
Jazyk konania: taliančina.