CELEX: 62005CJ0316
Ochranná známka Společenství
Článek 98 odst. 1 nařízení (ES) č. 40/94
Jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení
Povinnost soudu pro ochranné známky Společenství vydat příkaz, kterým se třetí osobě zakazuje pokračovat v takovém jednání
Pojem ,zvláštní důvody" pro nevydání takového zákazu
Povinnost soudu pro ochranné známky Společenství přijmout příslušná opatření k zajištění dodržování takového zákazu
Vnitrostátní právní předpisy, které stanoví obecný zákaz jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, doplněný trestními sankcemi

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 98 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993
o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146, dále jen „nařízení“).

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Článek 9 nařízení nazvaný „Práva z ochranné známky Společenství“ stanoví:
„1. Z ochranné známky Společenství vzniká jejímu majiteli výlučné právo. Majitel je oprávněn zakázat všem třetím stranám užívat
bez jeho souhlasu v obchodním styku:
a)      označení totožné s ochrannou známkou Společenství pro výrobky nebo služby, které jsou totožné s těmi, pro které je ochranná
známka Společenství zapsána;
[…]
2. Pokud jsou splněny podmínky odstavce 1, může být zakázáno zejména:
a)       umísťovat označení na výrobky nebo jejich obaly;
[…]
c)      dovážet nebo vyvážet pod tímto označením výrobky;
[…]“
Článek 14 nařízení nazvaný „Doplňkové použití vnitrostátních právních předpisů při porušení“ upřesňuje:
„1. Účinky ochranné známky Společenství jsou upraveny výlučně tímto nařízením. Jinak se porušení ochranné známky řídí podle
ustanovení hlavy X vnitrostátními právními předpisy upravujícími porušení národní ochranné známky.
[…]
2. Použitelné procesní předpisy se určí podle ustanovení hlavy X.“
Hlava X nařízení nazvaná „Příslušnost a řízení ve věcech žalob týkajících se ochranných známek Společenství“ obsahuje články
90 až 104.
Podle čl. 91 odst. 1 a čl. 92 písm. a) nařízení určí členské státy na svém území soudy prvního a druhého stupně nazvané „soudy
pro ochranné známky Společenství“, kterým je přiznána výlučná příslušnost ve věcech všech žalob pro porušení, a pokud to připouští
vnitrostátní právní předpisy, pro hrozící porušení ochranné známky Společenství.
Článek 97 nařízení stanoví:
„1. Soudy pro ochranné známky Společenství se řídí ustanoveními tohoto nařízení.
2. Ve všech otázkách, které nejsou upraveny tímto nařízením, se řídí soud pro ochranné známky Společenství vnitrostátními
právními předpisy, včetně mezinárodního práva soukromého.
3. Nestanoví-li toto nařízení jinak, řídí se soud pro ochranné známky Společenství procesními předpisy, které platí pro obdobná
řízení ve věcech národních ochranných známek toho členského státu, na jehož území má sídlo.“
Článek 98 nařízení stanoví:
„1. Zjistí-li soud pro ochranné známky Společenství, že žalovaný porušil ochrannou známku Společenství nebo že její porušení
ze strany žalovaného hrozí, vydá, pokud tu nejsou zvláštní důvody pro to, aby tak nečinil, příkaz, kterým mu zakazuje pokračovat
v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství. Přijme rovněž podle vnitrostátních
právních předpisů příslušná opatření k zajištění dodržování tohoto zákazu.
2. V ostatních věcech se řídí soud pro ochranné známky Společenství právními předpisy členského státu, na jehož území došlo
k porušení nebo hrozí porušení známky, včetně mezinárodního práva soukromého.“

Švédská právní úprava
Na základě článku 4 zákona (1960/644) o ochranných známkách (varumärkeslagen, dále jen „zákon o ochranných známkách“) znamená
právo umísťovat rozlišovací označení na zboží, že nikdo jiný než majitel označení nemůže používat v obchodním styku jako označení
pro zboží údaje, které mohou vyvolat záměnu, bez ohledu na to, zda toto zboží je nebo má být dodáno v rámci tuzemska nebo
do zahraničí nebo je dováženo.
Článek 37 zákona o ochranných známkách upravuje sankce, které mohou být uloženy v případě porušení, ať již úmyslného či způsobeného
hrubou nedbalostí.
Článek 37a zákona o ochranných známkách stanoví, že soud může na návrh majitele ochranné známky zakázat porušiteli pod sankcí
pokuty pokračovat v jednání, které představuje porušení. Předkládající soud poukázal na to, že toto ustanovení je dispozitivní.
Článek 66 zákona o ochranných známkách jednak stanoví, že článek 37 tohoto zákona se použije v případě porušení ochranné známky
Společenství. Krom toho upřesňuje, že článek 37a téhož zákona se použije, nestanoví-li nařízení jinak.

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Nokia Corp. (dále jen „Nokia“) je majitelkou slovní ochranné známky Nokia, která je zapsána současně jako švédská národní
ochranná známka a jako ochranná známka Společenství, zejména pro výrobky „mobilní telefony a jejich příslušenství“.
J. Wärdell dovážel v roce 2002 z Filipín „flash stickers“ (blikací samolepky). Jedná se o samolepky určené k přilepení na
mobilní telefon obsahující elektroluminiscenční diodu, která bliká, když telefon zvoní.
Při celní kontrole se ukázalo, že část těchto „flash stickers“ je označena ochrannou známku Nokia, umístěnou buď na samotném
výrobku nebo na obalu. Joacim Wärdell uvedl, že se jedná o omyl v dodávce, jehož se dopustil dodavatel bez jeho vědomí.
S tvrzením, že se J. Wärdell dopustil porušení, podala proti němu Nokia žalobu u Stockholms tingsrätt, směřující k tomu, aby
mu bylo zakázáno pod sankcí pokuty používat při své obchodní činnosti označení, která mohou vyvolat záměnu se švédskou ochrannou
známkou a ochrannou známkou Společenství Nokia.
Tingsrätt rozhodl, že porušení bylo prokázáno. Vzhledem k tomu, že J. Wärdell uvedl, že má v úmyslu dovážet další „flash stickers“,
rozhodl tento soud, že existuje nebezpečí opakování jednání, které představuje porušení, a vyslovil požadovaný zákaz takového
jednání pod sankcí pokuty.
Na odvolání J. Wärdella Svea hovrätt rozhodl, že se posledně jmenovaný dopustil jednání, které představuje porušení, a že
existuje nebezpečí, že by se mohl v budoucnu pokud jde o ochranné známky, jejichž majitelkou je Nokia, dopustit téhož jednání.
Nicméně s konstatováním, že se J. Wärdell takového jednání nedopustil nikdy dříve a že mu lze vytýkat pouze nedbalost, usoudil
tento soud, že není namístě mu uložit zákaz pod sankcí pokuty.
Nokia tedy podala opravný prostředek k Högsta domstolen. Uplatňuje, že samotná skutečnost, že J. Wärdell porušil objektivně
její právo z ochranné známky, je dostatečná k tomu, aby mu byl uložen zákaz pod sankcí pokuty.
Za těchto okolností se Högsta domstolen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je třeba pojem ‚zvláštní důvody‘ uvedený v čl. 98 odst. 1 první větě nařízení Rady (ES) č. 40/94 […] vykládat v tom smyslu,
že pokud soud určí, že žalovaný porušil ochrannou známku Společenství, může bez ohledu na ostatní okolnosti nevydat zvláštní
zákaz pokračovat v jednání, jež představuje porušení, usoudí-li, že nebezpečí dalšího porušení není zjevné nebo že je jinak
pouze omezené?
2)      Je třeba chápat tento pojem tak, že pokud soud určí, že žalovaný porušil ochrannou známku Společenství, může i přesto, že
neexistuje důvod pro nevydání zákazu jako ten, který je uveden v první otázce, nevydat takový zákaz z důvodu, že je zjevné,
že na pokračování v jednání, jež představuje porušení, se jasně vztahuje obecný zákaz porušení stanovený vnitrostátními právními
předpisy, a že žalovanému může být uložena trestní sankce v případě, že ať již úmyslně, či z hrubé nedbalosti pokračuje v protiprávním
jednání?
3)      Je-li odpověď na druhou otázku záporná, je v takovém případě namístě přijmout zvláštní opatření, například doplnit zákaz pokutou
k zajištění dodržení tohoto zákazu, přestože na pokračování v jednání, jež představuje porušení, se jasně vztahuje obecný
zákaz porušení stanovený vnitrostátními právními předpisy, a že žalovanému může být uložena trestní sankce v případě, že ať
již úmyslně, či z hrubé nedbalosti pokračuje v protiprávním jednání?
4)      Je-li odpověď na třetí otázku kladná, platí toto i v případě, že podmínky pro přijetí takových zvláštních opatření v případě
obdobného porušení národní ochranné známky nejsou považovány za splněné?“

K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba čl. 98 odst. 1 nařízení vykládat v tom smyslu, že pouhá skutečnost,
že nebezpečí pokračování v jednání, jež představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství, není zjevné
nebo je jinak pouze omezené, představuje pro soud pro ochranné známky Společenství zvláštní důvod, proč nevydat příkaz, kterým
se žalovanému zakazuje pokračovat v takovém jednání.
Z požadavků jak jednotného použití práva Společenství, tak zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení práva Společenství,
které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení jeho smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním
a jednotným způsobem v celém Společenství, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu ustanovení a cíli
sledovanému dotčenou právní úpravou (viz zejména rozsudky ze dne 18. ledna 1984, Ekro, 327/82, Recueil, s. 107, bod 11; ze
dne 19. září 2000, Linster, C‑287/98, Recueil, s. I‑6917, bod 43, a ze dne 17. března 2005, Feron, C‑170/03, Sb. rozh. s. I‑2299,
bod 26)
Tak je tomu v případě výrazu „zvláštní důvody“ uvedeného v čl. 98 odst. 1 první větě nařízení.
Článek 14 odst. 1 nařízení sice stanoví, že „porušení ochranné známky se řídí podle ustanovení hlavy X vnitrostátními právními
předpisy upravujícími porušení národní ochranné známky“.
Nicméně jednak, jak uvádí upřesnění „podle ustanovení hlavy X“, nevylučuje tento odkaz na vnitrostátní právo členských států,
aby zákonodárce Společenství stanovil určitá pravidla, kterými by byla jednotně upravena otázka porušení ochranných známek
Společenství.
Krom toho, jak vyplývá z druhého bodu odůvodnění nařízení, je cílem režimu ochranných známek Společenství zavedeného nařízením
zejména, že „na [jeho] základě mohou podniky nabýt […] ochranné známky Společenství, kterým je poskytnuta jednotná ochrana
a které mají účinky na celém území Společenství“.
Za účelem ochrany ochranných známek Společenství je zásadní dosáhnout dodržování zákazu porušení uvedených ochranných známek.
Kdyby měl však být pojem „zvláštní důvody“ vykládán v jednotlivých členských státech odlišně, tytéž okolnosti by v některých
státech mohly vést k zákazu pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, a v jiných nikoliv. Ochrana
zaručená ochranným známkám Společenství by tedy nebyla jednotná na celém území Společenství.
Pojem „zvláštní důvody“ je tedy třeba v právním řádu Společenství vykládat jednotně.
V tomto ohledu je třeba zaprvé konstatovat, že v jednotlivých jazykových zněních je čl. 98 odst. 1 první věta nařízení formulována
kogentně (viz zejména ve španělštině „dictará providencia para prohibirle“, v němčině „verbietet“, v angličtině „shall […]
issue an order prohibiting“, ve francouzštině „rend […] une ordonnance lui interdisant“, v italštině „emette un’ordinanza
vietandogli“ a v nizozemštině „verbiedt“).
Z toho v zásadě vyplývá, že soud pro ochranné známky Společenství musí vydat příkaz, kterým zakazuje pokračovat v jednání,
které představuje porušení nebo hrozbu porušení a tedy, že pojem „zvláštní důvody pro to, aby tak nečinil“ – který, jak jasně
vyplývá ze znění téhož ustanovení, představuje výjimku z této povinnosti (viz zejména ve španělštině „[n]o habiendo“, v němčině
„sofern […] nicht […] entgegenstehen“, v angličtině „unless there are“, ve francouzštině „sauf s’il y a“, v italštině „a meno
que esistano“, a v nizozemštině „tenzij er […] zijn“), musí být vykládán restriktivně.
Zadruhé je čl. 98 odst. 1 nařízení ustanovením zásadním pro dosažení cíle sledovaného nařízením, jímž je ochrana ochranných
známek ve Společenství.
Jak však zdůraznila generální advokátka v bodě 24 svého stanoviska, kdyby bylo vydání zákazu pokračovat v jednání, které představuje
porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství, podmíněno existencí zjevného nebo neomezeného nebezpečí opakování
takového jednání, žalobce by byl pravděpodobně povinen předložit důkaz o takovém nebezpečí. Pro žalobce by bylo obtížné předložit
takový důkaz o možném budoucím jednání žalovaného a hrozilo by, že bude zbaveno účinku výlučné právo, jež žalobci vzniká z ochranné
známky.
Zatřetí, jak bylo zdůrazněno v bodě 25 tohoto rozsudku, musí být ochrana ochranných známek Společenství jednotná na celém
území Společenství.
Výklad, podle kterého je vydání zákazu pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky
Společenství, podmíněno existencí zjevného nebo neomezeného nebezpečí opakování takového jednání žalovaným, by však měl za
následek, že rozsah ochrany této ochranné známky by se u jednotlivých soudů nebo dokonce v jednotlivých řízeních lišil podle
posouzení tohoto nebezpečí.
Výše uvedené úvahy zjevně nebrání tomu, aby soud pro ochranné známky Společenství nevydal takový zákaz, shledá-li, že není
nadále možné, aby žalovaný pokračoval v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení. Tak by tomu bylo zejména
v případě, kdyby byla poté, co došlo k uvedenému jednání, podána žaloba proti majiteli porušované ochranné známky, jejíž následkem
by majitel pozbyl svá práva.
Na první otázku je tedy namístě odpovědět tak, že čl. 98 odst. 1 nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že pouhá skutečnost,
že nebezpečí pokračování v jednání, jež představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství, není zjevné
nebo že je jinak pouze omezené, nepředstavuje pro soud pro ochranné známky Společenství zvláštní důvod, proč nevydat příkaz,
kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v takovém jednání.

Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba čl. 98 odst. 1 nařízení vykládat v tom smyslu, že skutečnost,
že vnitrostátní právní předpisy obsahují obecný zákaz porušení ochranných známek Společenství a stanoví možnost uložit trestní
sankci, dojde-li k pokračování v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, ať již úmyslně, či z hrubé nedbalosti,
představuje pro soud pro ochranné známky Společenství zvláštní důvod, proč nevydat příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat
v takovém jednání.
Zaprvé, jak vyplývá z volby výrazů, jež použil zákonodárce Společenství v čl. 98 odst. 1 první větě nařízení (viz zejména
ve španělštině „razones especiales“, v němčině „besondere Gründe“, v angličtině „special reasons“, ve francouzštině „raisons
particulières“, v italštině „motivi particolari“ a v nizozemštině „speciale redenen“), pojem „zvláštní důvody“ se vztahuje
ke zvláštním skutkovým okolnostem daného případu.
Skutečnost, že právní předpisy členského státu stanoví obecný zákaz porušení, jakož i možnost uložit trestní sankce, dojde-li
k pokračování v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, však není možné považovat za zvláštní okolnost každé
žaloby na určení porušení nebo hrozby porušení, která je soudům pro ochranné známky Společenství tohoto státu předložena.
Navíc jsou na základě čl. 44 odst. 1 a článku 61 Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (dohoda TRIPS),
která je obsažena v příloze C Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (dohoda WTO) schválené jménem Evropského společenství
s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, rozhodnutím Rady 94/800/ES ze dne 22. prosince 1994 (Úř. věst. L 336, s. 1)
všechny členské státy povinny stanovit občanskoprávní i trestní sankce, včetně zákazu, za porušování práv duševního vlastnictví.
Tím spíše tedy nemůže existence takových sankcí ve vnitrostátním právu představovat zvláštní důvod ve smyslu čl. 98 odst. 1
první věty nařízení.
Zadruhé, kdyby bylo třeba považovat okolnost, že právní předpisy členského státu stanoví obecný zákaz porušení, jakož i možnost
uložit trestní sankce, dojde-li k pokračování v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, za zvláštní důvod
ve smyslu čl. 98 odst. 1 první věty nařízení, záviselo by použití zásady uvedené v tomto ustanovení, podle které soudy pro
ochranné známky Společenství musí až na výjimky vydat příkaz, kterým zakazují pokračovat v jednání, které představuje porušení
nebo hrozbu porušení, na obsahu použitelného vnitrostátního práva.
Soudy pro ochranné známky Společenství členského státu, jehož právní předpisy stanoví obecný zákaz porušení, jakož i možnost
uložit trestní sankce, dojde-li k pokračování v takovém jednání, by totiž byly systematicky zbaveny povinnosti vydat příkaz,
kterým zakazují žalovanému pokračovat v dotčeném jednání, aniž by bylo přihlédnuto ke skutkovým zvláštnostem každé věci, a čl. 98
odst. 1 nařízení by byl tedy na území tohoto státu zbaven jakéhokoli účinku.
Takový důsledek by byl neslučitelný jak se zásadou přednosti práva Společenství, tak s požadavky na jeho jednotné použití.
V poslední řadě, jak podotýkají Nokia, francouzská vláda, jakož i generální advokátka v bodech 33 a 34 svého stanoviska, existence
obecného zákazu jednání, které představuje porušení, v použitelném vnitrostátním právu, a možnost trestní sankce, dojde-li
k pokračování v takovém jednání, nemají tentýž odrazující účinek jako zvláštní zákaz pokračovat v takovém jednání uložený
žalovanému, doplněný příslušnými opatřeními k zajištění jeho dodržování, který byl již vydán prostřednictvím vykonatelného
soudního rozhodnutí. Právo majitele porušované ochranné známky tedy není chráněno srovnatelným způsobem, jestliže takový zvláštní
zákaz neexistuje.
Na druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 98 odst. 1 nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že okolnost, že vnitrostátní
právní předpisy obsahují obecný zákaz porušení ochranných známek Společenství a stanoví možnost uložit trestní sankce, dojde-li
k pokračování v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, ať již úmyslně, či z hrubé nedbalosti, nepředstavuje
pro soud pro ochranné známky Společenství zvláštní důvod, proč nevydat příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v takovém
jednání.

Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládající soudu je, zda je třeba čl. 98 odst. 1 nařízení vykládat v tom smyslu, že soud pro ochranné
známky Společenství, který vydal příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo
hrozbu porušení ochranné známky Společenství, je povinen přijmout v souladu s vnitrostátními právními předpisy příslušná opatření
k zajištění dodržování tohoto zákazu, i když tyto předpisy obsahují obecný zákaz porušení ochranných známek Společenství a stanoví
možnost uložit trestní sankce, dojde-li k pokračování v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, ať již úmyslně,
či z hrubé nedbalosti.
V tomto ohledu je namístě jednak zdůraznit, že druhá věta čl. 98 odst. 1 nařízení je formulovaná kogentně (viz zejména ve
španělštině „adoptará las medidas“, v němčině „trifft […] die […] Maßnahmen“, v angličině „shall […] take […] measures“, ve
francouzštině „prend […] les mesures“, v italštině, „[p]rende le misure“ a v nizozemštině „treft […] maatregelen“).
Krom toho, na rozdíl od povinnosti vydat příkaz, kterým se zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo
hrozbu porušení, stanovené v první větě čl. 98 odst. 1 nařízení, která je doplněna výjimkou v případě „zvláštních důvodů“,
se na povinnost doplnit tento zákaz příslušnými opatřeními k zajištění jeho dodržování, stanovenou ve druhé větě téhož ustanovení,
žádná výjimka nevztahuje.
Z toho vyplývá, že soud pro ochranné známky Společenství členského státu, který vydal příkaz, kterým se zakazuje pokračovat
v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, je povinen přijmout ta z opatření stanovených právními předpisy
tohoto členského státu, jež jsou způsobilá zajistit dodržování uvedeného zákazu.
Takový výklad je mimoto v souladu s cílem sledovaným čl. 98 odst. 1 nařízení, kterým je chránit právo, jež vzniká z ochranné
známky.
Jak vyplývá z odpovědi na druhou otázku, okolnost, že použitelné vnitrostátní právní předpisy obsahují obecný zákaz porušení
ochranných známek Společenství a stanoví možnost uložit trestní sankce, dojde-li k pokračování v jednání, které představuje
porušení nebo hrozbu porušení, ať již úmyslně, či z hrubé nedbalosti, nezbavuje soud pro ochranné známky Společenství povinnosti
vydat příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v takovém jednání.
Tatáž okolnost jej tedy nezbavuje ani povinnosti přijmout v souladu s vnitrostátním právem příslušná opatření k zajištění
dodržování tohoto zákazu.
Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 98 odst. 1 nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že soud pro ochranné
známky Společenství, který vydal příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo
hrozbu porušení ochranné známky Společenství, je povinen přijmout v souladu s vnitrostátními právními předpisy příslušná opatření
k zajištění dodržování tohoto zákazu, i když tyto předpisy obsahují obecný zákaz porušení ochranných známek Společenství a stanoví
možnost uložit trestní sankce, dojde-li k pokračování v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, ať již úmyslně,
či z hrubé nedbalosti.

Ke čtvrté otázce
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba čl. 98 odst. 1 nařízení vykládat v tom smyslu, že soud pro
ochranné známky Společenství, který vydal příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení
nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství, je povinen přijmout v souladu s vnitrostátními právními předpisy příslušná
opatření k zajištění dodržování tohoto zákazu, nemohou-li být tato opatření přijata na základě těchto předpisů v případě obdobného
porušení národní ochranné známky.
Z odpovědí na druhou a třetí otázku vyplývá, že zákonodárce Společenství zavedl povinnost soudů pro ochranné známky Společenství
jednak zakázat, pokud tu nejsou zvláštní důvody pro to, aby tak nečinily, pokračovat v jednání, které představuje porušení
nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství, a jednak přijmout příslušná opatření k zajištění dodržování tohoto zákazu.
Podle čl. 14 odst. 1 nařízení „se porušení ochranné známky řídí podle ustanovení hlavy X [nařízení] vnitrostátními právními
předpisy upravujícími porušení národní ochranné známky“.
Povaha opatření uvedených v čl. 98 odst. 1 druhé větě nařízení je takto určena vnitrostátními právními předpisy členského
státu soudu pro ochranné známky Společenství, ke kterému byla podána žaloba, jak vyplývá z výslovného odkazu na tyto předpisy
uvedeného v tomto ustanovení. Jak v tomto ohledu zdůraznila generální advokátka v bodě 42 svého stanoviska, členským státům
přísluší stanovit v jejich vnitrostátním právu účinná opatření k tomu, aby se zamezilo pokračování v jednání, které představuje
porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství.
Naproti tomu zákonodárce Společenství tím, že zavedl obecnou povinnost soudů pro ochranné známky Společenství přijmout taková
opatření, vydají-li příkaz, kterým zakazují pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, vyloučil
možnost, aby vnitrostátní právo členského státu podmínilo přijetí uvedených opatření splněním dodatečných podmínek.
Je tedy namístě vykládat čl. 98 odst. 1 druhou větu nařízení v tom smyslu, že neodkazuje na vnitrostátní právní předpisy,
pokud jde o podmínky provádění opatření stanovených uvedenými předpisy, která jsou způsobilá zajistit dodržování zákazu pokračovat
v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky Společenství, ale že vyžaduje, aby o těchto opatřeních
bylo rozhodnuto, jakmile byl vydán příkaz, kterým se zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu
porušení. Z toho zejména vyplývá, že soudy pro ochranné známky Společenství jsou povinny přijmout taková opatření, aniž by
přihlížely k podmínkám požadovaným k jejich provedení použitelnými vnitrostátními předpisy.
Kdyby tomu bylo jinak, nebylo by dosaženo cíle, k němuž směřuje čl. 98 odst. 1 nařízení, jímž je chránit jednotným způsobem
na celém území Společenství právo, jež vzniká z ochranné známky Společenství, proti nebezpečí porušení. Zákaz pokračovat v jednání,
které představuje porušení nebo hrozbu porušení, který by nebyl doplněn příslušnými opatřeními k zajištění jeho dodržování,
by byl totiž do velké míry zbaven odrazujícího účinku.
Tím spíše je tedy nepodstatné, že za rovnocenných skutkových okolností neumožňují vnitrostátní právní předpisy vnitrostátním
soudům doplnit takovými opatřeními zákaz pokračovat v jednání, které představuje porušení národní ochranné známky. V tomto
ohledu je namístě připomenout, že první směrnice Rady ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských
států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1), sice harmonizovala obsah práv, jež vznikají z národních ochranných
známek, nikoliv však žaloby směřující k vynucení dodržování těchto práv třetími osobami.
Na čtvrtou otázku je tedy třeba odpovědět, že čl. 98 odst. 1 nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že soud pro ochranné
známky Společenství, který vydal příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo
hrozbu porušení ochranné známky Společenství, je povinen přijmout ta z opatření stanovených vnitrostátními právními předpisy,
jež jsou způsobilá zajistit dodržování tohoto zákazu, i kdyby tato opatření nemohla být na základě těchto předpisů přijata
v případě obdobného porušení národní ochranné známky.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Článek 98 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství musí být vykládán v tom
smyslu, že pouhá skutečnost, že nebezpečí pokračování v jednání, jež představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky
Společenství, není zjevné nebo že je jinak pouze omezené, nepředstavuje pro soud pro ochranné známky Společenství zvláštní
důvod, proč nevydat příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v takovém jednání.
2)
Článek 98 odst. 1 nařízení č. 40/94 musí být vykládán v tom smyslu, že okolnost, že vnitrostátní právní předpisy obsahují
obecný zákaz porušení ochranných známek Společenství a stanoví možnost uložit trestní sankce, dojde-li k pokračování v jednání,
které představuje porušení nebo hrozbu porušení, ať již úmyslně, či z hrubé nedbalosti, nepředstavuje pro soud pro ochranné
známky Společenství zvláštní důvod, proč nevydat příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v takovém jednání.
3)
Článek 98 odst. 1 nařízení č. 40/94 musí být vykládán v tom smyslu, že soud pro ochranné známky Společenství, který vydal
příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky
Společenství, je povinen přijmout v souladu s vnitrostátními právními předpisy příslušná opatření k zajištění dodržování tohoto
zákazu, i když tyto předpisy obsahují obecný zákaz porušení ochranných známek Společenství a stanoví možnost uložit trestní
sankce, dojde-li k pokračování v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení, ať již úmyslně, či z hrubé nedbalosti.
4)
Článek 98 odst. 1 nařízení č. 40/94 musí být vykládán v tom smyslu, že soud pro ochranné známky Společenství, který vydal
příkaz, kterým se žalovanému zakazuje pokračovat v jednání, které představuje porušení nebo hrozbu porušení ochranné známky
Společenství, je povinen přijmout ta z opatření stanovených vnitrostátními právními předpisy, jež jsou způsobilá zajistit
dodržování tohoto zákazu, i kdyby tato opatření nemohla být na základě těchto předpisů přijata v případě obdobného porušení
národní ochranné známky.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: švédština.