CELEX: 62005TJ0432
Hospodárska súťaž
Kartely
Európsky trh s cementom
Rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti
Harmonizovaná norma týkajúca sa cementu
Záväzný charakter
Usmernenia o uplatniteľnosti článku 81 ES na dohody o horizontálnej spolupráci

Právny rámec
A –
Smernica 89/106/EHS
Cieľom smernice Rady z 21. decembra 1988 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov
vzťahujúcich sa na stavebné výrobky (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 12; Mim. vyd. 13/009, s. 296), zmenenej a doplnenej smernicou
Rady z 22. júla 1993 (Ú. v. ES L 220, s. 1; Mim. vyd. 13/012, s. 173), je najmä odstrániť prekážky voľného pohybu stavebných
výrobkov. Podľa článku 1 ods. 2 smernice 89/106 sa „stavebným výrobkom“ na účely tejto smernice rozumie „každý výrobok, ktorý
sa vyrába na trvalé zabudovanie v stavbách, ktoré zahŕňajú budovy, ako aj diela stavebného inžinierstva“. Podľa článku 2 ods. 1
a článku 3 ods. 1 smernice 89/106 členské štáty prijmú všetky nevyhnutné predpisy, aby sa zabezpečilo, že stavebné výrobky
môžu byť uvedené na trh iba vtedy, ak sú spôsobilé na stanovené použitie, t. j. ak majú také charakteristiky, že stavby, do
ktorých sa majú zabudovať, namontovať, použiť alebo inštalovať, môžu, ak sú riadne navrhnuté a vyhotovené, spĺňať podstatné
požiadavky stanovené v prílohe I uvedenej smernice, pokiaľ sú tieto stavby predmetom nariadení obsahujúcich takéto požiadavky.
Smernica 89/106 stanovuje rozvoj technických špecifikácií, ktorých dodržanie podľa jej článku 4 ods. 2 predpokladá súlad s uvedenými
podstatnými požiadavkami. Podľa článku 4 ods. 1 a článku 9 ods. 3 uvedenej smernice týmito špecifikáciami môžu byť buď harmonizované
normy prijaté najmä Európskym výborom pre harmonizáciu (CEN), alebo európske technické schválenia, ktoré vydáva schválený
orgán poverený členským štátom.
Podľa článku 4 ods. 2 smernice 89/106 značka „ES“ osvedčuje, že stavebné výrobky sú v súlade najmä s vnútroštátnymi normami,
ktoré preberajú harmonizované normy a ktorých údaje boli uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
alebo sú v súlade s európskym technickým schválením. Podľa článku 4 ods. 2 a článku 6 ods. 1 smernice 89/106 členské štáty
povolia uvedenie na trh alebo používanie výrobkov na ich území, ktoré sú v súlade s uvedenou smernicou a sú označené značkou
„ES“.
Podľa článku 7 smernice 89/106 harmonizované normy prijímajú európske normalizačné organizácie na základe mandátov vydaných
Komisiou Európskych spoločenstiev a po porade s výborom pre stavebníctvo uvedeným v článku 19 tejto smernice. Výsledné normy
sa uplatnia do takej miery, aká je prakticky možná v termínoch kvality výrobku s odvolaním sa na vysvetľujúce doklady. Po
stanovení noriem európskymi normalizačnými organizáciami ich Komisia uverejní úradnom vestníku.
V zmysle článku 8 ods. 2 smernice 89/106 európske technické schválenie môže byť udelené jednak výrobkom, na ktoré nie je ani
harmonizovaná norma, ani uznaná vnútroštátna norma, ani mandát na harmonizovanú normu a pri ktorých Komisia uzná, že norma
nemohla alebo ešte nemohla byť vypracovaná, a jednak výrobkom, ktoré sa podstatne odlišujú od harmonizovaných alebo uznaných
vnútroštátnych noriem.
B –
Usmernenia o uplatniteľnosti článku 81 ES na dohody o horizontálnej spolupráci
Časť 6 pravidiel Komisie uplatňovania článku 81 [ES] na dohody o horizontálnej spolupráci (Ú. v. ES C 3, 2001, s. 2; Mim. vyd.
08/002, s. 25) (ďalej len „usmernenia“), ktorá sa vzťahuje na normalizačné dohody, stanovuje:
„6.1. Definícia
159.      Dohody o štandardizácii majú za svoj prvoradý cieľ definovanie technických alebo kvalitatívnych požiadaviek, ktoré môžu spĺňať
súčasné alebo budúce produkty, výrobné procesy alebo metódy
[47]
. Dohody o štandardizácii sa môžu týkať rôznych otázok, ako napríklad štandardizácie rôznych stupňov alebo veľkostí konkrétneho
produktu alebo technických špecifikácii na trhoch, kde je nevyhnutná kompatibilita a vzájomná funkčnosť s inými produktmi
alebo systémami. Podmienky prístupu k istej značke kvality alebo k povoleniu od regulačného orgánu tiež možno považovať za
štandard.“
Poznámka pod čiarou 47, ktorá sa týka bodu 159 usmernení, znie takto:
„Štandardizácia môže mať rôzne formy, od prijatia štandardov na základe národného konsenzu uznávanými európskymi alebo národnými
štandardizačnými orgánmi, cez konzorciá a fóra až po dohody medzi jednotlivými spoločnosťami. Hoci právo spoločenstva definuje
štandardy úzko, tieto pravidlá považujú za štandardy všetky dohody podľa definície v tomto odsek.“
Pokiaľ ide o uplatnenie pravidiel v oblasti hospodárskej súťaže, usmernenia uvádzajú najmä:
„6.3. Posudzovanie v zmysle článku 81 ods. 1[ES]
162.      Dohody o určovaní štandardov… môžu buď uzatvárať súkromné podniky, alebo môžu byť stanovené pod patronátom verejných orgánov
alebo orgánov poverených prevádzkovaním služieb všeobecného ekonomického záujmu, ako napríklad štandardizačné orgány uznané
podľa smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 98/34/ES [z 22. júna 1998 o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických
noriem a predpisov (Ú. v. ES L 204, s. 37; Mim. vyd. 13/020, s. 337]… Zapojenie takýchto orgánov vychádza z povinností členských
štátov týkajúcich sa ochrany neporušenej súťaže v spoločenstve.
6.3.1 Povaha dohody
6.3.1.1 Dohody, na ktoré sa nevzťahuje článok 81 ods. 1[ES]
163.      Ak je účasť na stanovovaní štandardov neobmedzená a transparentná, dohody o štandardizácii podľa vyššie uvedenej definície,
ktoré nestanovujú žiadnu povinnosť dodržať štandard alebo ktoré sú súčasťou širšej dohody na zabezpečenie kompatibility produktov,
neobmedzujú súťaž. To sa obyčajne vzťahuje na štandardy prijaté uznávanými štandardizačnými orgánmi, ktoré sú založené na
nediskriminačných, otvorených a transparentných postupoch.“

Okolnosti predchádzajúce sporu
A –
Účastníci vystupujúci na trhu s cementom
Žalobkyňa, EMC Development AB, je spoločnosťou vyvíjajúcou aktívnu činnosť v oblasti trvalého výskumu, rozvoja a obchodu výrobnej
metódy energeticky modifikovaného cementu. Má sídlo v Luleå (Švédsko).
Európske združenie pre cement (Cembureau) má sídlo v Bruseli (Belgicko). Združenie ku dňu prijatia napadnutého rozhodnutia
združovalo 25 národných združení z odvetvia cementu a cementární v Európe, pričom jeho cieľom je podporovať záujmy svojich
členov prostredníctvom aktívnej reprezentácie európskeho odvetvia cementu na európskej a medzinárodnej úrovni.
CEN je nezávislou organizáciou, ktorej členovia ku dňu prijatia napadnutého rozhodnutia boli národné normalizačné orgány 28
európskych štátov. Európska komisia nie je jej členom, ale vystupuje v nej ako poradca, najmä v rámci technickej rady. CEN,
ktorý podporuje dobrovoľnú technickú harmonizáciu v Európe, je európskym normalizačným orgánom uznaným na základe smernice
98/34.
B –
Európska norma na cement EN 197‑1
Normu EN 197‑1 (ďalej len „norma“) prijalo v apríli 2000 19 národných normalizačných orgánov, teda členovia CEN. Táto norma
bola vytvorená technickým výborom CEN, CEN/TC 51 „Cement a stavebné vápno“ (ďalej len „CEN/TC 51“) na základe mandátu M/114
udeleného Komisiou a Európskym združením voľného obchodu (EZVO) v zmysle smernice 89/106. Tento mandát definuje rozsah uplatnenia
normy, taxatívne vymedzuje zoznam výrobkov, na ktoré sa vzťahuje, a uvádza, že normy sa uplatnia do takej miery, aká je prakticky
možná v termínoch kvality výrobku s odvolaním sa na vysvetľujúce doklady.
Norma definuje každý z 27 výrobkov bežného cementu, t. j. bežné cementy opísané ako tradičné a potvrdené jednotlivými národnými
normalizačnými orgánmi v rámci CEN. Tieto výrobky sú ďalej zoskupené do piatich základných typov cementu (CEM I až CEM V),
podľa pomerov, v ktorých musia byť hlavné zložky zmiešané, aby vytvorili tieto odlišné výrobky v súbore šiestich „pevnostných
tried“. Každý zo základných typov cementu je zložený z určitého percenta „slinku“ portlandského cementu zmiešaného s rôznymi
hladinami prísad. Táto definícia zahŕňa požiadavky, ktoré musia zložky spĺňať, a technické, fyzické, chemické požiadavky a požiadavky
trvanlivosti 27 bežných cementových výrobkov a „pevnostných tried“.
Cementy, ktoré sú v súlade s normou, môžu získať označenie „ES“.
C –
Výrobky
Podľa žalobkyne a Cembureau „pravý“ portlandský cement zodpovedá výrobkom z cementu základného typu CEM I, ako ho definuje
norma. Zmiešané cementy zodpovedajú cementom patriacim do štyroch základných typov CEM II až CEM V.
Cement, ktorý vyrába žalobkyňa, je energeticky modifikovaný cement, ktorého technológia bola vyvinutá vo Švédsku na začiatku
90. rokov. Tento cement sa vyrába spaľovaním/vysoko intenzívnym spaľovaním portlandského cementu s rôznym materiálom ako sodíkom,
popolčekom alebo jemným kremenným pieskom.
D –
Správne konanie
Žalobkyňa sa v októbri 2001 obrátila na generálne riaditeľstvo (GR) pre hospodársku súťaž, podniky a životné prostredie Komisie
s cieľom informovať ich o svojich pochybnostiach v súvislosti s normou a európskym odvetvím cementu vo všeobecnosti. Žalobkyňa
sa taktiež stretla so zástupcami GR pre hospodársku súťaž.
Dňa 3. januára 2002 žalobkyňa zaslala list členovi Komisie pre hospodársku súťaž, ktorým sa dožadovala, aby Komisia konala.
V dňoch 12. a 19. februára 2002 GR pre hospodársku súťaž a GR pre vnútorný trh informovali žalobkyňu, že norma nepredstavuje
právnu prekážku uvedeniu cementu na trhu a že je v súlade so smernicou 89/106.
Žalobkyňa listom zo 14. marca 2002 namietala proti porušeniu článkov 81 ES a 82 ES európskymi výrobcami portlandského cementu,
Cembureau a CEN.
Listy z 3. januára a zo 14. marca 2002 boli 15. marca 2002 Komisiou zaregistrované ako sťažnosť podľa článku 3 ods. 2 nariadenia
Rady č. 17 zo 6. februára 1962, Prvého nariadenia implementujúceho články [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim.
vyd. 08/001, s. 3).
CEN 4. septembra 2002 a Cembureau 6. septembra 2002 predložili svoje pripomienky k nedôvernému zneniu sťažnosti žalobkyne.
Dňa 10. marca 2003 žalobkyňa zaslala GR pre hospodársku súťaž svoje komentáre k pripomienkam Cembureau a CEN.
Dňa 29. januára 2004 Komisia poslala žalobkyni list podľa článku 6 nariadenia Komisie (ES) č. 2842/98 z 22. decembra 1998
o vypočutí strán v určitých konaniach podľa článkov [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES L 354, s. 18; Mim. vyd. 07/004, s. 204), v ktorom
ju informovala o svojom úmysle zamietnuť sťažnosť a vyzvala ju, aby predložila svoje pripomienky, čo žalobkyňa urobila listom
z 22. marca 2004.
Žalobkyňa 11. júna 2004 zaslala Komisii zhrnutie svojej správy zo schôdze, ktorá sa uskutočnila 8. júna 2004 medzi ňou a zástupcami
GR pre hospodársku súťaž. Žalobkyňa v liste uviedla dodatočné pripomienky, pričom vyjadrila, že sa nedotýkajú jej budúceho
stanoviska k tvrdeniam, ktoré by mohli byť predložené. Listom z 24. júla 2004 jej GR pre hospodársku súťaž odpovedalo, že
v súlade s procesnými pravidlami upravujúcimi sťažnosti, nie je možné ďalej pokračovať „v nekonečnej výmene otázok a odpovedí“.
Listom z 2. marca 2005 GR pre podniky informovalo žalobkyňu, že má v úmysle zmeniť mandát M/114 s cieľom doplniť medzi bežné
cementy „podskupinu“ a umožniť rozvoj nových technických špecifikácií. Listom z 1. júna 2005 GR pre podniky oznámilo žalobkyni,
že od tohto návrhu odstupuje, lebo väčšina členských štátov nesúhlasila s touto zmenou.
Žalobkyňa listom z 1. júla 2005 požiadala člena Komisie pre hospodársku súťaž, aby starostlivo preskúmal požiadavky smernice
89/106 v súvislosti s cementom, ktorý vyrába.
Rozhodnutím SG-Greffe (2005) D/205249 z 28. septembra 2005 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Komisia zamietla sťažnosť žalobkyne.
E –
Výhrady žalobkyne
Žalobkyňa vo svojej sťažnosti tvrdila, že európski výrobcovia portlandského cementu konajú spôsobom, ktorým vážne porušujú
články 81 ES a 82 ES. Po prvé uvedení výrobcovia založili kartel s cieľom vytvoriť prekážky uvedeniu cementu na európsky trh,
pričom najvážnejšou z týchto prekážok je norma, ktorú prijali prostredníctvom Cembureau a CEN. Uvedení výrobcovia si mali
tiež územne rozdeliť európsky trh s cementom. Po druhé žalobkyňa tvrdila, že uvedené konanie európskych výrobcov portlandského
cementu, ktorí spoločne dominujú trhu s cementom, tiež porušujú článok 82 ES. Na posilnenie svojho dominantného postavenia
sa títo výrobcovia zlúčili do vertikálneho zoskupenia prostredníctvom nadobudnutia 30 až 70 %‑nej kontroly nad výrobcami betónu
a prísad do betónových zmesí v rámci Únie. Výrobcovia portlandského cementu využili svoje dominantné postavenie nad výrobcami
betónu, aby im zabránili v nákupe energeticky modifikovaného cementu tak, že sa im vyhrážali prerušením dodávok.

Napadnuté rozhodnutie
Napadnuté rozhodnutie opisuje najmä CEN a jeho systém prijímania noriem, smernicu 89/106, normu, jednotlivé cementy, vrátane
portlandského cementu a energeticky modifikovaného cementu a napokon výhrady žalobkyne týkajúce sa porušenia článkov 81 ES
a 82 ES. Komisia ďalej v bodoch 73 až 123 spresňuje dôvody, pre ktoré sa domnieva, že neexistuje dostatočný dôvod, aby sa
sťažnosti vyhovelo.
V prvom rade, pokiaľ ide o uvedené porušenie článku 81 ES, Komisia začína definíciou trhu s výrobkami a relevantného geografického
trhu (body 76 až 78). Trh s výrobkami je definovaný ako trh so sivým cementom a geografický trh ako súbor trhov zameraný na
rozdielne závody, ktoré sa prekrývajú a zahŕňajú celú Európu. Komisia skúma normu s prihliadnutím na usmernenia, osobitne
na ich body 162 a 163, pričom dospela k záveru, že norma nemá obmedzujúci účinok na hospodársku súťaž v zmysle článku 81 ods. 1 ES
(bod 112). Komisia spresňuje, že nie je potrebné v rámci sťažnosti týkajúcej sa uplatnenia článkov 81 ES a 82 ES určiť, či
je norma vyjadrená z normatívneho hľadiska alebo je založená na kvalite výrobku (bod 107). Dodáva však, že príslušné oddelenia
Komisie, konkrétne GR pre podniky, sa domnievajú, že norma je vyjadrená spôsobom „dostatočne založenom na kvalite výrobku“
(body 108 až 111). Komisia napokon skúma a vylučuje ostatné uvedené tvrdenia týkajúce sa kartelu a geografického rozdelenia
trhov, lebo žalobkyňa na podporu svojich tvrdení neuviedla žiadny dôkaz (body 113 až 117).
V druhom rade, pokiaľ ide uvedené porušenie článku 82 ES, Komisia konštatuje, že nemožno tvrdiť, že európski výrobcovia portlandského
cementu sa nachádzajú na európskom trhu s cementom v spoločnom dominantnom postavení, a preto sa článok 82 ES neuplatňuje
(body 118 až 123).
Podľa časti D napadnutého rozhodnutia „keďže z dôvodov uvedených vyššie neexistuje dostatočný dôvod, aby bolo sťažnosti vyhovené,
Komisia [ju] zamieta“.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. decembra 2005 podala túto žalobu.
Vzhľadom na to, že zloženie komôr Súdu prvého stupňa bolo zmenené, sudca spravodajca bol pridelený k piatej komore, ktorej
bola z tohto dôvodu táto vec pridelená.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (piata komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania. Prednesy účastníkov
konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na verejnom pojednávaní 6. mája 2008. Žalobkyňa
počas tohto pojednávania požiadala, aby bol k spisu priložený dokument z 1. marca 2005. Komisia proti tomu namietala tvrdením,
že uvedený dokument, ktorého dátum je neskorší ako dátum napadnutého rozhodnutia, existoval pred podaním tejto žaloby. Všeobecný
súd z tohto dôvodu odmietol priloženie uvedeného dokumentu k spisu.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zrušil napadnuté rozhodnutie,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

Právny stav
A –
O prípustnosti
1.
Tvrdenia účastníkov konania
Komisia po prvé spochybňuje dostatočne jasnú povahu žaloby a jej súlad s článkom 44 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
Žalobkyňa totiž predtým, ako „náhle“ dospela k záveru o porušení článku 81 ES a nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra
2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81[ES] a 82[ES] (Ú. v. EÚ L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd.
08/002, s. 205) Komisiou, rozšírene vyjadrila svoj nesúhlas so skutkovými konštatovaniami v napadnutom rozhodnutí bez toho,
aby vysvetlila súvislosti medzi týmito údajne nesprávnymi konštatovaniami a tvrdeným porušením. Komisia spresňuje, že jej
obrana spočíva na predpoklade, že žalobkyňa namieta proti nesprávnemu posúdeniu. Komisia okrem toho poukazuje na ťažkosti
s určením právnych tvrdení uvedených v replike a uvádza, aby Všeobecný súd rozhodol, či majú stupeň jasnosti požadovaný v zmysle
článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku.
Komisia po druhé namieta proti opätovnému použitiu jej tvrdení žalobkyňou v jej sťažnosti tým, že sa v žalobe jednoducho odvolala
na uvedenú sťažnosť, ktorá je pripojená v prílohe.
Komisia navyše spochybňuje odkaz žalobkyne na korešpondenciu priloženú k prílohe č. 8 žaloby, aby podporila, že prijatie normy
bolo ovplyvnené úzkou spoluprácou medzi Cembureau a predsedom CENT/TC 51. Tento odkaz je neprípustný podľa článku 44 ods. 1
písm. c) rokovacieho poriadku, keďže žalobkyňa presne neuviedla ani časti, ani list, ktorý má byť toho dôkazom.
Po tretie výhrada žalobkyne predložená v štádiu repliky, podľa ktorej norma porušuje smernicu 98/34, je neprípustná podľa
článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku.
Žalobkyňa v tejto súvislosti nepredložila ani v replike, ani v priebehu pojednávania osobitné tvrdenia.
2.
Posúdenie Všeobecným súdom
V prvom rade je potrebné pripomenúť, že podľa článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí žaloba, ktorou sa začína
konanie, obsahovať stručné zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená. Táto informácia musí byť dostatočne jasná a presná, aby
žalovanému umožnila pripraviť svoje vyjadrenie k žalobe a Všeobecnému súdu rozhodnúť o žalobe prípadne aj bez iných dodatočných
informácií. Žaloba preto musí vysvetliť, v čom spočíva dôvod, na ktorom je založená, pričom jeho samotné abstraktné uvedenie
nezodpovedá požiadavkám rokovacieho poriadku (rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. januára 1995, Viho/Komisia, T‑102/92, Zb.
s. II‑17, bod 68). Rovnaké požiadavky musia byť splnené, pokiaľ je výhrada uvedená na podporu žalobného dôvodu (rozsudok zo
14. mája 1998, Mo och Domsjö/Komisia, T‑352/94, Zb. s. II‑1989, bod 333).
V prejednávanej veci predmetná žaloba dostatočne jasne uvádza, že cieľom tohto návrhu je zrušenie napadnutého rozhodnutia,
ktorou Komisia zamietla sťažnosť podanú žalobkyňou proti výrobcom portlandského cementu, Cembureau a CEN v súvislosti s európskym
trhom s cementom a proti údajným porušeniam článkov 81 ES a 82 ES. Z písomných vyjadrení žalobkyne tiež vyplýva, že v tejto
súvislosti poukazuje na zjavne nesprávne posúdenie Komisie pri preskúmaní sťažnosti, pokiaľ ide o uplatnenie článku 81 ES
ods. 1 ES na normu. Žalobkyňa v tomto smere tvrdí, že Komisia na jednej strane dospela k nesprávnemu záveru, že postup pri
prijímaní normy nebol zo strany výrobcov tradičného cementu kontrolovaný a že tento proces bol nediskriminačný, otvorený a transparentný,
a na druhej strane, že norma nie je
de facto
záväzná a napokon, že normu nemožno preskúmať podľa smernice 89/106, hoci Komisia mala dospieť k záveru, že norma nespĺňa
požiadavky uvedenej smernice.
Treba konštatovať, že formálne nedostatky zistené Komisiou (pozri bod 38 vyššie) nie sú dostatočné na to, aby viedli ku konštatovaniu
o neprípustnosti žaloby, lebo argumentácia rozvinutá v žalobe na podporu výhrad týkajúcich sa zjavne nesprávneho posúdenia
Komisie pri preskúmaní sťažnosti, pokiaľ ide o uplatnenie článku 81 ods. 1 ES na normu, je dostatočne jasná na to, aby Všeobecný
súd mohol súdne preskúmať zákonnosť sporného rozhodnutia a Komisia účelne predložiť svoju obranu (pozri v tomto zmysle rozsudok
Súdu prvého stupňa zo 16. októbra 1996, Knijff/Dvor audítorov, T‑378/94, Zb. VS s. I‑A‑479, II‑1341, body 18 a 19).
Naopak žaloba neobsahuje nijaký iný dôvod alebo výhradu, ktoré by spĺňali požiadavky rokovacieho poriadku.
Po prvé, hoci žaloba odkazuje na porušenie článkov 28 ES a 29 ES, treba konštatovať, že žiadna argumentácia nebola uvedená
na podporu tohto odkazu, a preto je potrebné ho vyhlásiť za neprípustný z dôvodu nesplnenia požiadaviek článku 44 ods. 1 písm. c)
rokovacieho poriadku (pozri bod 43 vyššie).
Po druhé podľa judikatúry, ak obsah žaloby môže byť podporený a v konkrétnych bodoch doplnený odkazom na výňatky listín, všeobecný
odkaz na iné písomnosti, hoci tvoria jej prílohu, nemôže nahradiť nedostatok základných skutočností právnej argumentácie,
ktoré tvoria náležitosti žaloby. Okrem toho Všeobecnému súdu neprináleží vyhľadávať a zisťovať v prílohách dôvody a tvrdenia,
ktoré by mohli byť považované za základ žaloby, keďže tie majú čisto dôkaznú a inštrumentálnu funkciu (pozri rozsudok Súdu
prvého stupňa zo 14. decembra 2005, Honeywell/Komisia, T‑209/01, Zb. s. II‑5527, bod 57 a tam citovanú judikatúru).
V predmetnej veci sa žalobkyňa vo svojej žalobe vo všeobecnosti odvoláva na body 49 až 67 napadnutého rozhodnutia opätovným
uvedením výhrad zo svojej sťažnosti bez toho, aby spresnila osobitné body svojej žaloby, ktoré chce týmto odkazom doplniť.
Treba konštatovať, že výhrady žalobkyne uvedené v bodoch 64 až 67 napadnutého rozhodnutia, ktoré sa týkajú kartelu a rozdelenia
trhov, žalobkyňa vo svojich písomných vyjadreniach neprevzala. V súlade s už citovanou judikatúrou v bode 48 vyššie sú tieto
výhrady neprípustné, pokiaľ odkaz v žalobe nemožno stotožniť s výhradami alebo tvrdeniami v nej uvedenými.
Okrem toho s cieľom preukázať, že postup pri prijímaní normy bol diskriminačný, nebol otvorený a transparentný, žalobkyňa
sa v predbežnej odpovedi Komisii, ako aj na pripojené dokumenty uvedené v prílohe č. 8 žaloby, odvoláva na svoj list z 22. marca
2004. Tento odkaz sa však týka priloženého dokumentu len všeobecne, a teda Všeobecnému súdu neumožňuje zistiť výhrady alebo
tvrdenia, na ktoré chce žalobkyňa odkázať. V súlade s už citovanou judikatúrou v bode 48 vyššie sú preto tieto výhrady alebo
tvrdenia neprístupné.
Po tretie, pokiaľ ide o výhradu založenú na nesúlade normy so smernicou 98/34, ktorá bola prvýkrát predložená v štádiu podania
repliky bez toho, aby vyplývala z právnych a zo skutkových okolností, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, alebo predstavovala
rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného v žalobe, je potrebné ju zamietnuť ako neprípustnú podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho
poriadku.
Z predchádzajúcich tvrdení vyplýva, že Všeobecný súd je príslušný rozhodnúť len o výhradách opísaných v bode 44 vyššie, ktoré
sa týkajú údajne zjavného nesprávneho posúdenia zo strany Komisie pri preskúmaní sťažnosti, pokiaľ ide o uplatnenie článku
81 ods. 1 ES na normu.
Je preto namieste vyhlásiť žalobu za prípustnú v tomto rozsahu.
B –
O veci samej
1.
Úvodné pripomienky o rozsahu povinnosti Komisie pri preskúmaní sťažnosti z dôvodu porušenia článku 81 ES
V prvom rade účastníci konania vo svojich písomných vyjadreniach poukazujú na povinnosti, ktoré vyplývajú Komisii pri preskúmaní
sťažnosti z dôvodu porušenia článku 81 ES. Účastníci konania navyše analyzujú dôkazné bremeno a relevantnú dôkaznú silu v tomto
kontexte. Napokon sa venujú rozsahu pôsobnosti preskúmavacej právomoci Všeobecného súdu pri žalobe smerujúcej proti rozhodnutiu
o zamietnutí sťažnosti, ako aj dôkaznému bremenu a dôkaznej sile, ktoré sa v tomto kontexte požadujú od účastníkov konania.
Všeobecný súd uvádza, že Komisia v napadnutom rozhodnutí prostredníctvom analýzy týkajúcej sa najmä uplatnenia článku 81 ods. 1 ES
dospela k záveru, že s prihliadnutím na skutočnosti uvedené žalobkyňou v správnom konaní, najmä v odpovedi na list z 29. januára
2004, ktorým ju informovala o úmysle Komisie zamietnuť sťažnosť „keďže neexistuje dostatok dôvodov, aby bolo sťažnosti vyhovené,
Komisia [ju] zamieta“. V tomto kontexte je potrebné pripomenúť, aké má sťažovateľ práva a Komisia povinnosti v prípade zamietnutia
sťažnosti, v ktorej je poukázané na existenciu porušenia článku 81 ES.
Sťažovateľ má právo byť informovaný o dôvodoch zamýšľaného zamietnutia sťažnosti Komisiou a vyjadriť sa k nim predtým, ako
je v tomto zmysle rozhodnutie uvedenou inštitúciou prijaté. Nariadenie č. 17 nahradené od 1. mája 2004 nariadením č. 1/2003
a nariadenie č. 2842/98 nahradené od 1. mája 2004 nariadením Komisie (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa týka vedenia
konania Komisiou podľa článkov 81[ES] a 82[ES] (Ú. v. EÚ L 123, s. 18; Mim. vyd. 08/003, s. 8), priznávajú procesné práva
osobám, ktoré sa na Komisiu obrátili so sťažnosťou na základe článku 3 nariadenia č. 17 (teraz článok 7 nariadenia č. 1/2003).
K týmto právam patria aj práva stanovené v článku 6 nariadenia č. 2842/98 (teraz článok 7 nariadenia č. 774/2004), podľa ktorých
Komisia, ak sa domnieva, že získané skutočnosti neodôvodňujú vyhovenie sťažnosti, uvedie sťažovateľovi dôvody jej zamietnutia
a stanoví mu lehotu na predloženie svojich prípadných písomných pripomienok (pozri, pokiaľ ide o nariadenie č. 2842/98, rozsudok
Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Haladjian Frères/Komisia, T‑204/03, Zb. s. II‑3779, bod 26).
Ani nariadenia č. 17 a 2842/98, ani nariadenia č. 1/2003 a 773/2004 neobsahujú výslovné ustanovenia týkajúce sa vybavovania
sťažnosti vo veci samej a prípadných vyšetrovacích povinností Komisie, pokiaľ ide o ich prešetrenie. V súvislosti s týmto
bodom treba zdôrazniť, že Komisia nie je povinná začať konania smerujúce k preukázaniu prípadných porušení práva Spoločenstva
a že k právam prináležiacim sťažovateľom podľa uvedených nariadení nepatrí právo získať konečné rozhodnutie o existencii alebo
neexistencii namietaného porušenia (pozri, pokiaľ ide o nariadenia č. 17 a 2842/98, rozsudok Haladjian Frères/Komisia, už
citovaný v bode 56 vyššie, bod 27 a tam citovanú judikatúru).
Práve na základe týchto zásad judikatúra uznala, že keďže Komisia nemá povinnosť vysloviť sa k existencii alebo neexistencii
porušenia, nemôže byť povinná viesť vyšetrovanie, lebo jeho jediným predmetom môže byť iba skúmanie dôkazov o existencii alebo
neexistencii porušenia, ktoré nie je povinná konštatovať (pozri, pokiaľ ide o nariadenia č. 17 a č. 2842/98, rozsudok Haladjian
Frères/Komisia, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 28 a tam citovanú judikatúru).
Hoci Komisia nie je povinná začať vyšetrovanie, je povinná pozorne preskúmať skutkové a právne okolnosti, ktoré jej sťažovateľ
predložil, na účely posúdenia, či tieto okolnosti poukazujú na konanie spôsobilé narušiť hospodársku súťaž vnútri spoločného
trhu a ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi (pozri, pokiaľ ide o nariadenie č. 17, rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. septembra
1992, Automec/Komisia, T‑24/90, Zb. s. II‑2223, bod 79 a tam citovanú judikatúru, a zo 16. decembra 1999, Micro Leader/Komisia,
T‑198/98, Zb. s. II‑3989, bod 27). Navyše, keďže jedinou povinnosťou Komisie je preskúmať skutkové a právne okolnosti, ktoré
jej oznámil sťažovateľ, tejto inštitúcii v rozpore s tvrdeniami žalobkyne neprislúcha preukázať, že nariadila vykonanie dokazovania.
S prihliadnutím na všetky tieto úvahy prináleží Všeobecnému súdu overiť, či napadnuté rozhodnutie zamietajúce sťažnosť zahŕňa
riadne preskúmanie skutkových a právnych okolností predložených Komisii na posúdenie v rámci správneho konania. V tejto súvislosti
treba pripomenúť, že súdne preskúmanie aktov Komisie zahŕňajúcich komplexné ekonomické posúdenia, o aké ide v prípade namietania
porušenia článku 81 ES, sa obmedzuje na overenie dodržiavania procesných pravidiel a pravidiel odôvodnenia a na overenie vecnej
správnosti skutkových zistení, neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia a zneužitia právomoci (rozsudky Automec/Komisia,
už citovaný v bode 59 vyššie, bod 80, a Micro Leader/Komisia, už citovaný v bode 59 vyššie, bod 27; pozri rozsudok Haladjian
Frères/Komisia, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 30 a tam citovanú judikatúru).
2.
O prvej a druhej výhrade založenej na zjavne nesprávnom posúdení, pokiaľ ide jednak o postup pri prijímaní normy a jednak
o jej nezáväzný charakter
Ako bolo uvedené v bode 30 vyššie, Komisia v predmetnej veci preskúmala sťažnosť s uplatnením usmernení, na ktoré sa navyše
žalobkyňa odvolávala vo svojej sťažnosti. Komisia preskúmala normu najmä s prihliadnutím na body 162 a 163 usmernení. Podľa
týchto bodov, a ako to pripomína napadnuté rozhodnutie v bodoch 79 a 91, normy prijaté normalizačnými orgánmi schválenými
podľa smernice 98/34 v nediskriminačnom, otvorenom a transparentnom konaní, ktorých dodržanie nie je nariadené, v zásade neobmedzujú
hospodársku súťaž a nespadajú pod článok 81 ods. 1 ES.
Je potrebné pripomenúť, že Komisia sa môže pri výkone svojej voľnej úvahy viazať takými aktmi ako usmernenia v rozsahu, v akom
tieto akty obsahujú orientačné pravidlá o postupe, ktorým sa má táto inštitúcia riadiť, a neodchyľujú sa od noriem Zmluvy
(pozri rozsudok Súdneho dvora z 29. apríla 2004, Grécko/Komisia, C‑278/00, Zb. s. I‑3997, bod 98 a tam citovanú judikatúru).
Žalobkyňa nespochybňuje, že cieľom usmernení je objasniť zásady upravujúce posudzovanie dohôd o horizontálnej spolupráci a najmä
normalizačných dohôd Komisiou podľa článku 81 ES.
Všeobecný súd navyše konštatuje, že žalobkyňa vo svojej žalobe súhlasí s uplatnením usmernení na predmetnú vec a že nenamieta
proti tomu, že normu prijala CEN, ktorý je normalizačným orgánom uznaným podľa smernice 98/34.
Treba preto konštatovať, že vzhľadom na to, že žalobkyňa nepredložila skutočnosti, ktoré by dovoľovali spochybniť kritériá
uvedené v bodoch 162 a 163 usmernení, Komisia mohla oprávnene preskúmať výhrady žalobkyne, najmä s ohľadom na bod 163, aby
jednak posúdila, či bol postup pri prijímaní normy nediskriminačný, otvorený a transparentný, a jednak, či je norma záväzná.
Preto je potrebné preskúmať napadnuté rozhodnutie s prihliadnutím na tieto úvahy, aby sa posúdilo, či obsahuje zjavne nesprávne
posúdenie v rozsahu, v akom Komisia na základe skutočností, ktorými disponovala, dospela k záveru, že norma spĺňa kritériá
stanovené bodom 163 usmernení, a teda neporušuje článok 81 ods. 1 ES.
a)     O postupe pri prijímaní normy
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa sa v prvom rade domnieva, že postup je nediskriminačný, pokiaľ slúži ako vzor a je nezávislý od existujúcich záujmov
v súlade so všeobecnými usmerneniami CEN a Európskeho normalizačného výboru (Cenelec). V tejto súvislosti žalobkyňa poukazuje
na vplyv Cembureau na postup pri prijímaní normy a kontrolu Cembureau a predsedom CEN/TC 51 nad týmto postupom.
Po prvé norma bola vytvorená vďaka úzkej spolupráci medzi Cembureau a CEN/CT 51 s cieľom zvýhodniť hlavných výrobcov cementu
existujúcich na trhu. Táto analýza je potvrdená dokumentmi pripojenými k listu žalobkyne z 22. marca 2004, ktorým odpovedala
na predbežné závery Komisie. Podľa žalobkyne, hoci Komisia nespochybňuje, že Cembureau mal vplyv na postup, ktorý totiž podlieha
kontrole zo strany Cembureau a predsedu CEN/TC 51, v bode 102 napadnutého rozhodnutia však dospela k záver, že činnosti Cembureau
nešli nad rámec bežného lobingu. Žalobkyňa v replike okrem toho tvrdí, že sa má zistiť, či Cembureau mal a využil prostriedky
potrebné na „manipuláciu mandátu M/114“. Žalobkyňa sa v tejto súvislosti opiera o „hnev“, ktorý mal byť vyjadrený v liste
Cembureau z 26. marca 1996 adresovanom GR pre podniky a jednoznačné znenie tohto listu. Žalobkyňa okrem toho v replike cituje
časť listu z 24. júla 1997 od holandského výrobcu cementu adresovaného GR pre podniky. Žalobkyňa sa opiera o dokument, ktorý
Cembureau v roku 1996 predložil GR pre podniky a ktorého cieľom bolo dohliadať na to, aby nasledujúca norma odrážala „prednormu“
ENV 197‑1 : 1992. Všeobecný súd navyše k tomu, aby potvrdil diskriminačný charakter postupu, musí preskúmať vnútorné ustanovenia
CEN. Žalobkyňa v replike napokon vytýka Komisii tvrdenie, že jedinými dôkazmi, ktorými disponovala, bol obsah jej korešpondencie
s oddeleniami Komisie, CEN, Cembureau a holandským výrobcom cementu v rokoch 1996 a 1998.
Po druhé žalobkyňa uvádza, že predseda CEN/TC 51 zastával vysoké riadiace miesto u dobre postaveného výrobcu cementu na trhu.
Existovalo preto nebezpečenstvo konfliktu záujmov a Komisia sa neuistila o nestrannosti tohto predsedu.
Po tretie podľa žalobkyne prijatie normy malo byť predmetom dôkladnejšej kontroly zo strany Komisie, lebo postup pri prijímaní
normy neviedli výbory, v rámci ktorých zasadajú organizácie konajúce v prospech svojich členov. Žalobkyňa okrem toho v replike
tvrdí, že prijatie predbežných záverov Komisiou v januári 2004 zjavne predstavovalo snahu predčasne uzavrieť spis, a to skôr,
ako jej táto inštitúcia vo februári 2004 zaslala dokumenty. Navyše zoznam dokumentov preskúmaných Komisiou na účely vydania
jej predčasných záverov nezahŕňal dokumenty zaslané žalobkyni v novembri 2003 bez toho, aby bol žalobkyni vysvetlený dôvod,
pre ktorý tieto dokumenty neboli preskúmané GR pre hospodársku súťaž.
Po štvrté norma je diskriminačná v rozsahu, v akom vylučuje niektoré výrobky a opiera sa o zloženie výrobkov a nie o ich kvalitu.
Cembureau v marci 1996 presvedčil Komisiu, že norma sa môže uplatňovať len na schválené cementy, čiže norma je „výtvorom Cembureau“.
V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že postup pri prijímaní normy nemožno kvalifikovať ako transparentný.
Po prvé žalobkyňa spochybňuje bod 27 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého je transparentnosť prác CEN zabezpečená „zrkadlovými
výbormi“ a konzultáciou verejnosti v rámci verejného prieskumu, pretože Komisia nezohľadňuje „tých, ktorí nie sú členmi členských
národných združení CEN“.
Po druhé sa žalobkyňa v replike domnieva, že dostupné dôkazy vykazujú medzery a že mala ťažkosti získať od Komisie „historické“
dokumenty. Žalobkyňa v tomto smere odkazuje na svoje žiadosti o získanie dokumentov, ktoré zaslala Komisii v roku 2003 v zmysle
nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu,
Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331). Žalobkyňa cituje najmä nezaslanie dokumentov týkajúcich
sa prác CEN na vypracovaní normy, dokumentov, ktoré si medzi sebou vymenili CEN, Cembureau a Komisia, spomenutých v prílohe
predbežných záverov z januára 2004, alebo aj list holandského výrobcu cementu z 27. marca 1996. Navyše, s výnimkou jedného
listu, jediné dokumenty, ktoré sú k dispozícií, sa vzťahujú na časť postupu týkajúceho sa prípravy informácií, ktoré musia
byť predložené CEN, aby mu boli udelené mandáty.
Po tretie žalobkyňa v replike uvádza, že zásada transparentnosti bola taktiež porušená v rozsahu, v akom boli organizácie
predsedom CEN/TC 51 považované za expertov bez toho, aby bolo zrejmé, či patrili do oficiálnej skupiny expertov.
Po štvrté žalobkyňa v replike nesúhlasí s existenciou právne neregulovaných
ad hoc
skupín.
Ad hoc
skupina členov CEN/TC 51 sa tak zišla v júli 2007 bez toho, aby bol známy pôvod jej vytvorenia, alebo dôvody, ktoré k tomu
viedli, hoci uvedená skupina zohrávala hlavnú úlohu v príprave dokumentu, ktorého výsledkom bolo udelenie mandátu CEN Komisiou
a na základe ktorého sa zakladala norma.
Nakoniec, pokiaľ ide o otvorenú povahu postupu, žalobkyňa v replike uvádza, že Komisia mala preukázať, že boli dodržané postupy
uplatňované CEN, ktoré umožňujú dotknutým stranám sa na nich zúčastniť. Komisia jednak získala najmä prístup k potrebným dokumentom
týkajúcim sa pracovného plánu CEN v súvislosti s mandátom M/114 a prípravy odpovedí technického výboru na mandát M/114. Žalobkyňa
okrem toho nebola vyzvaná, aby pred CEN uviedla svoje tvrdenia, a nijaké konanie jej nedovolilo zúčastniť sa na diskusiách.
V tejto súvislosti uvádza, že v roku 1997 poslala GR pre podniky tri listy týkajúce sa návrhu normy. Tieto listy zostali bez
odpovede, pritom predstavovali nevyvrátiteľné dôkazy, že žalobkyňa bola v základnom štádiu vylúčená z konania. Žalobkyňa poukazuje
najmä na list zo 7. mája 1997.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Posúdenie Všeobecným súdom
–       O nediskriminačnej povahe postupu
Žalobkyňa sa domnieva, že postup pri prijímaní normy bol diskriminačný v rozsahu, v akom neslúžil ani ako vzor, ani nebol
nezávislý vo vzťahu k existujúcim záujmom. Podľa žalobkyne postup pri prijímaní bol narušený jednak z dôvodu vplyvu Cembureau
a jednak z dôvodu úlohy, ktorú zohrával predseda CEN/TC 51, ktorý mal nad uvedeným postupom kontrolu.
V prvom rade podľa žalobkyne vďaka úzkej spolupráci medzi CEN/TC 51 a Cembureau, ktorý sa snažil ovplyvňovať CEN/TC 51 a nad
ktorým mal kontrolu, bola norma vytvorená tak, aby zvýhodňovala hlavných výrobcov cementu existujúcich na trhu. Okrem toho
odkaz Všeobecného súdu na prílohu č. 8 žaloby v bode 50 vyššie, na ktorý bolo odpovedané, sa žalobkyňa taktiež opiera najmä
o list Cembureau z 26. marca 1996, ktorého znenie považuje za jednoznačné a ktorý potvrdzuje, že Cembureau sa snažil ovplyvňovať
CEN/TC 51.
V tejto súvislosti z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia sa v bode 102 domnievala, že dokumenty predložené žalobkyňou,
najmä list z 26. marca 1996, nepreukazujú, že činnosť Cembureau šla nad rámec bežného lobingu uskutočneného všetkými združeniami
združujúcimi podniky niektorého odvetvia s cieľom chrániť a podporovať záujmy svojich členov.
Hoci žalobkyňa spochybňuje tento záver, je potrebné pritom konštatovať, že nevysvetľuje, v čom uvedené konanie Cembureau v roku
1996 vykazuje kontrolu tohto združenia nad postupom pri prijímaní normy a nad CEN/TC 51. Ako to uviedla Komisia v napadnutom
rozhodnutí, z listu z 26. marca 1996 vyplýva, že Cembureau sa snažil chrániť záujmy svojich členov tým, že sa obrátil na subjekty,
ktoré mali vplyv na vypracovanie normy, v tomto prípade na oddelenia Komisie, ktoré vypracovali návrh mandátu M/114. Žalobkyňa
opierajúc sa o tento list, teda nepreukázala, že sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď nekonštatovala, že
Cembureau ovplyvnil postup tak, že ho kontroloval a narušil. Okrem toho treba uviesť, že žalobkyňa v roku 1997 taktiež predložila
Komisii svoje pripomienky a svoje výhrady k návrhu normy, čo pripúšťa v replike, v ktorej cituje svoj list zo 7. mája 1997
poslanom GR pre podniky.
Žalobkyňa sa navyše na podporu toho, že treba určiť, či Cembureau mal a využil prostriedky potrebné na manipuláciu mandátu
M/114, opiera o list z 26. marca 1996. Táto výhrada však bola uplatnená po prvýkrát v štádiu repliky a hoci nevyplýva z právnych
alebo zo skutkových okolností, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, alebo nepredstavuje rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného
v žalobe, je neprípustná na základe článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku. Žalobkyňa v každom prípade uvádza, že by Komisii
v tejto súvislosti pri preskúmaní jej sťažnosti poskytla dôkazy.
Okrem toho treba zamietnuť tvrdenie žalobkyne uvedené v replike opierajúce sa o list holandského výrobcu cementu z 24. júla
1997, ktorý uvádza, na akom základe CEN/TC 51 pracoval. Žalobkyňa, ktorá sa obmedzuje len na citáciu časti tohto listu, neuvádza,
v čom táto citácia môže preukázať zjavne nesprávne posúdenie Komisiou, pokiaľ ide o údajnú kontrolu Cembureau nad postupom
pri prijímaní normy.
Navyše, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne o poskytnutí dokumentu GR pre podniky dokumentu zo strany Cembureau v roku 1996, ktorého
cieľom je dohliadať na to, aby nasledujúca norma odrážala „prednormu“ ENV 197 1 : 1992, na základe čoho sa stal postup pri
prijímaní normy diskriminačný, je potrebné konštatovať, že ani v tomto prípade žalobkyňa nepredložila žiadne vysvetlenie,
ktorým by potvrdila svoje tvrdenie. Neodvoláva sa na žiadnu časť tohto dokumentu, nepoukazuje na žiadnu súvislosť medzi týmto
dokumentom a postupom pri prijímaní normy a neuvádza, v čom citovaný dokument preukazuje, že sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho
posúdenia.
Napokon treba taktiež vylúčiť tvrdenie žalobkyne spočívajúce v tom, že Všeobecnému súdu na potvrdenie diskriminačnej povahy
postupu pri prijímaní normy, postačuje preskúmať vnútorné usmernenia CEN pripojené k replike. Žalobkyňa totiž tým, že neuviedla,
na ktoré body usmernení poukazuje, toto odvolanie na prílohu k replike nedovoľuje Všeobecnému súdu zistiť tvrdenia, na ktoré
sa žalobkyňa odvoláva. V súlade s už citovanou judikatúrou v bode 48 vyššie sú preto uvedené tvrdenia neprípustné.
Hoci žalobkyňa v replike Komisii vytýka tvrdenie, že jediným dôkazom, ktorý predložila, bola jej korešpondencia s oddeleniami
Komisie, CEN, Cembureau a holandským výrobcom cementu z rokov 1996 a 1998, treba konštatovať, že nepreukazuje, že Komisia
nepreskúmala relevantné skutočnosti.
V druhom rade sa žalobkyňa obmedzuje na tvrdenie, že Komisia sa neubezpečila o nestrannosti predsedu CEN/TC 51 bez toho, aby
uviedla akúkoľvek konkrétnu skutočnosť, ktorá by dovoľovala spochybniť toto konštatovanie o nestrannosti. Navyše, ako správne
na to poukazuje Komisia v bode 101 napadnutého rozhodnutia, vzhľadom na pravidlá menovania predsedu technického výboru, ktoré
žalobkyňa nijako nepopierala, nie je prekvapujúce, že zamestnanec výrobcu portlandského cementu bol vymenovaný za predsedu
CEN/TC 51.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba dospieť k záveru, že žalobkyňa nepreukazuje, že napadnuté rozhodnutie obsahuje zjavne
nesprávne posúdenie, keď Komisia v bodoch 95 a 102 konštatovala, že žalobkyňa nepreukázala vzájomnú súvislosť medzi konaním
Cembureau a predsedom CEN/TC 51 s cieľom dohliadať na to, aby norma zodpovedala výrobkom výrobcov portlandského cementu a vylučovala
konkurujúce výrobky. Žalobkyňa tiež nepreukázala, že bod 96 napadnutého rozhodnutia, ktorým bolo zamietnuté jej tvrdenie spočívajúce
v tom, že Cembureau prostredníctvom predsedu CEN/TC 51 kontroloval CEN/TC 51, obsahuje zjavne nesprávne posúdenie.
Tento záver nemožno spochybniť argumentáciou žalobkyne, podľa ktorej postup pri prijímaní normy mal byť predmetom dôkladnejšej
kontroly zo strany Komisie, lebo v predmetnej veci bolo konanie riadené výbormi, v ktorých zasadajú organizácie konajúce v záujme
svojich členov.
V tejto súvislosti je potrebné po prvé uviesť, že žalobkyňa uznala, že jednak CEN je normalizačný orgán uznaný podľa smernice
98/34, ktorého vnútorný poriadok definuje pravidlá fungovania a že jednak v súlade s týmito pravidlami môže zloženie národných
delegácií, ktoré tvoria národné normalizačné orgány, zahŕňať priemyslových expertov zasadajúcich v technickom výbore (body
26, 74, 100 a 101 napadnutého rozhodnutia), pričom sú stanovené záruky, aby bolo konečné rozhodnutie týkajúce sa návrhu normy
prijaté vo všeobecnom záujme (bod 27 napadnutého rozhodnutia). Žalobkyňa okrem toho neposkytla presné skutočnosti, aby potvrdila
svoje tvrdenie, a uviedla, v čom je situácia v predmetnej veci z hľadiska pravidiel fungovania CEN osobitná. Navyše treba
pripomenúť, že pri preskúmaní sťažnosti jedinou povinnosťou Komisie bolo v zmysle judikatúry už citovanej v bode 59 vyššie
pozorne preskúmať skutkové a právne okolnosti, ktoré predložila žalobkyňa. Žalobkyňa pritom neposkytla žiadnu skutočnosť,
ktorou by preukázala, že Komisia si nesplnila túto povinnosť.
Po druhé treba zamietnuť tvrdenia žalobkyne, podľa ktorých sa jednak Komisia pokúšala predčasne uzavrieť spis, keď jej zaslala
predbežné závery skôr, ako jej poskytla dokumenty v roku 2004 a jednak zoznam dokumentov, ktoré Komisia skúmala na účely vydania
svojich predbežných záverov, nezahŕňa dokumenty, ktoré boli poskytnuté žalobkyni v novembri 2003. Stačí totiž konštatovať,
že táto žaloba smeruje proti napadnutému rozhodnutiu, prijatému po tom, čo žalobkyňa mala možnosť predložiť svoje pripomienky
k predbežným záverom v marci 2004.
Po tretie je potrebné konštatovať, že tvrdenie žalobkyne v súvislosti s diskriminačnou povahou normy v rozsahu, v akom táto
norma vylučuje niektoré výrobky a vychádza zo zloženia výrobkov a nie z ich kvality, sa týka údajného nesúladu normy so smernicou
89/106, a je preto vzhľadom na preukázanie diskriminačnej povahy postupu pri prijímaní normy, neúčinné.
–       O transparentnosti konania
Výhradu žalobkyne, podľa ktorej napadnuté rozhodnutie obsahuje zjavne nesprávne posúdenie, keď Komisia dospela k záveru, že
postup pri prijímaní normy bol transparentný, treba zamietnuť.
Žalobkyňa po prvé spochybňuje bod 27 napadnutého rozhodnutia, pričom bez poskytnutia akýchkoľvek vysvetlení na podporu svojej
výhrady tvrdí, že Komisia nezohľadňuje „tých, ktorí nie sú členmi národných združení, ktoré sú členmi CEN“. Je potrebné pritom
pripomenúť, že Komisia v uvedenom bode napadnutého rozhodnutia konštatuje, že transparentnosť práce CEN je zabezpečená prostredníctvom
národných „zrkadlových výborov“, ktoré spravujú národní členovia CEN, ako aj prostredníctvom konzultácií verejnosti v priebehu
verejného prieskumu. Preto skutočnosť, že niekto nie je členom národného združenia, ktoré je členom CEN, nebráni v účasti
na konzultáciách.
Po druhé žalobkyňa tvrdí, že postup pri prijímaní normy nemožno kvalifikovať ako transparentný, pretože dostupné dôkazy obsahujú
medzery, a že mala ťažkosti získať od Komisie niektoré dokumenty týkajúce sa postupu pri prijímaní normy. Treba uviesť, že
žalobkyňa po prvýkrát v štádiu repliky uvádza tieto výhrady proti bodu 27 napadnutého rozhodnutia, hoci nevyplývajú z právnych
alebo zo skutkových okolností, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, ani nepredstavujú rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného
v žalobe. Tieto výhrady sú preto podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku neprípustné.
Argumentácia žalobkyne je v každom prípade neúčinná. Ako to pripomenul Všeobecný súd v bode 59 vyššie, jediná povinnosť Komisie
spočívala na preskúmaní skutočností, ktoré predložila žalobkyňa vo svojej sťažnosti. Žalobkyni preto prislúcha preukázať,
že sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď konštatovala, že ňou poskytnuté skutočnosti nepreukazujú, že postup
CEN pri prijímaní normy nebol transparentný. Žalobkyňa pritom na jednej strane poukazuje na to, že jej neboli poskytnuté dokumenty
týkajúce sa vypracovania návrhu mandátu Komisiou predtým, ako CEN vypracoval normu. Na druhej strane neposkytnutie dokumentov
Komisiou, hoci by sa toto tvrdenie potvrdilo, nepreukazuje netransparentnosť postupu CEN pri prijímaní normy.
Okrem toho, pokiaľ ide o uvedené neposkytnutie dokumentov Komisiou, ktoré si medzi sebou vymenili táto inštitúcia, CEN a Cembureau
a ktoré boli uvedené v prílohe k predbežných záverov Komisie z januára 2004, žalobkyňa nespresňuje tieto dokumenty a nevysvetľuje,
v čom ich neposkytnutie preukazuje netransparentnosť postupu CEN pri prijímaní normy.
Po tretie žalobkyňa v replike tvrdí, že zásada transparentnosti bola tiež porušená v rozsahu, v akom boli organizácie považované
predsedom CEN/TC 51 za expertov bez toho, aby bolo zrejmé, či patrili do oficiálnej skupiny expertov. V tejto súvislosti treba
konštatovať, že táto výhrada je neprípustná podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku, lebo žalobkyňa ju uviedla po prvýkrát
v štádiu repliky, hoci nevyplýva z právnych alebo zo skutkových okolností, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, ani nepredstavuje
rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného v žalobe. V každom prípade musí byť vylúčená, lebo žalobkyňa nevysvetľuje, v čom žiadosť
podaná Komisii predsedom CEN/TC 51 s cieľom zúčastniť sa na schôdzi osôb považovaných za expertov v rámci CEN, ktorá sa uskutočnila
v roku 1996, preukazuje zjavne nesprávne posúdenie zo strany Komisie.
Žalobkyňa po štvrté v replike poukazuje na netransparentnosť postupu pri prijímaní normy z dôvodu existencie neregulovaných
ad hoc
skupín, najmä
ad hoc
skupiny, ktorá je členom CEN/TC 51. Tvrdí, že táto skupina zohrávala hlavnú úlohu v príprave dokumentu, ktorého výsledkom
bolo udelenie mandátu M/114 CEN Komisiou, na ktorom sa zakladá norma. Táto výhrada je však podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho
poriadku neprípustná, lebo žalobkyňa ju uviedla po prvýkrát v štádiu repliky, hoci nevyplýva z právnych alebo zo skutkových
okolností, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, ani nepredstavuje rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného v žalobe. V každom
prípade musí byť vylúčená, lebo žalobkyňa na jej podporu neposkytla žiadne vysvetlenie. Žalobkyňa totiž nespresnila dôvody,
pre ktoré mala táto skupina zohrávať hlavnú úlohu, ani skutočnosti, ktoré mali byť v tejto súvislosti uvedené v liste z 24. júla
1997, aj keď treba uviesť, že hoci bol mandát M/114 vydaný 28. mája 1997, prípadná schôdza uskutočnená v júli 1997 sa nemohla
týkať jeho vypracovania. Žalobkyňa uvádza, že nevie o tom, či bol predseda CEN/TC 51 prítomný na schôdzi tejto
ad hoc
skupiny bez toho, aby bolo možné zistiť, aký dôsledok z toho vyvodzuje. Napokon žalobkyňa nevysvetľuje súvislosť medzi uvedenými
skutočnosťami a údajnou netransparentnosťou, ktorá môže narušiť postup CEN pri prijímaní normy.
–       O otvorenom charaktere postupu
Výhradu žalobkyne uvedená v replike, podľa ktorej Komisia musí preukázať, že postupy zabezpečujúce otvorenú povahu postupu
pri prijímaní normy boli dodržané, treba vylúčiť.
Na jednej strane, pokiaľ ide o tvrdenie spočívajúce v tom, že Komisia najmä získala prístup k potrebným dokumentom týkajúcim
sa pracovného plánu CEN a prípravy odpovedí technických výborov na mandát M/114, žalobkyni podľa judikatúry pripomenutej v bode
59 vyššie prislúcha preukázať, že Komisia pozorne nepreskúmala skutočnosti, ktoré jej boli predložené. Navyše toto tvrdenie
sa nepotvrdilo, pretože žalobkyňa neuviedla, v čom tieto dokumenty, ktoré neboli spresnené, preukazujú, že postup pri prijímaní
normy nebol otvorený.
Na druhej strane výhrada, podľa ktorej žalobkyňa nebola vyzvaná, aby CEN predložila svoje tvrdenia, a žiadne konanie jej neumožnilo
zúčastniť sa na diskusiách, je podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku neprípustná, lebo žalobkyňa ju uviedla po prvýkrát
v štádiu repliky, hoci nevyplýva z právnych alebo zo skutkových okolností, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, ani nepredstavuje
rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného v žalobe. V každom prípade žalobkyňa nevysvetľuje, v čom skutočnosť, že Komisia neodpovedala
na jej tri listy z mája a júna 1997, ak by to aj bolo preukázané, ako aj časť, ktorú cituje zo svojho listu zo 7. mája 1997,
preukazuje, že postup nebol otvorený a že žalobkyňa nemohla CEN poskytnúť svoje pripomienky.
Vzhľadom na to čo bolo uvedené, treba dospieť k záveru, že žalobkyňa nepreukázala, že napadnuté rozhodnutie obsahovalo zjavne
nesprávne posúdenie, keď Komisia konštatovala, že postup pri prijímaní normy bol otvorený, nediskriminačný a transparentný.
Prvú výhradu treba preto zamietnuť.
b)     O údajnej záväznej povahe normy
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa v prvom rade pripúšťa, že norma nie je právne záväzná. Na určenie toho, či norma vážne obmedzuje hospodársku súťaž
alebo prístup na trh, to však nie je bez ohľadu na bod 163 usmernení dôležité. Skutočný problém spočíva v spôsobe, akým je
norma vnímaná na trhu a v jej
de facto
záväznej povahe, lebo norma, ktorá vedie k tomu, že sa stane široko dominantnou na trhu, sa stáva prekážkou prístupu na trh
bez ohľadu na iné dostupné prístupy. Komisia mala na účely posúdenia záväznej povahy normy preskúmať relevantný „mikrokozmos“.
Podľa žalobkyne sa pritom Komisia nepokúsila ani o akékoľvek významné posúdenie účinkov normy a preskúmanie účinkov normy
v napadnutom rozhodnutí sa obmedzilo na preskúmanie jej záväzného charakteru.
Po prvé, keďže výrobky, na ktoré sa vzťahuje norma, dominujú relevantnému trhu s výrobkami, norma dominuje trhu a štrukturálne
zloženie relevantného trhu s výrobkami bude také, že sa trh opiera o normu. Dodržanie normy je teda predbežnou podmienkou
na predaj cementu v dôležitom množstve. V rozpore s tvrdením uvedeným v bode 89 napadnutého rozhodnutia, skutočnosť, že v Európe
prevažuje portlandský cement, nemôže odrážať len preferencie spotrebiteľov.
Po druhé Komisia zanedbala vplyv normy na pravidlá uplatňujúce sa na verejné obstarávanie (bod 88 napadnutého rozhodnutia).
Výrobcovi, ktorého výrobky, hoci sú po konaní o európskom technickom schválení označené značkou „ES“, nezodpovedajú norme,
by sa mohlo totiž stať, že uvedené výrobky budú vylúčené z verejných obstarávaní z jediného dôvodu, že nie sú v súlade s normou.
Žalobkyňa taktiež poukazuje na vnútroštátnu právnu úpravu a opiera sa v tejto súvislosti o pravidlá verejného obstarávania
uplatňované švédskymi diaľničnými orgánmi, ktoré odrážajú normu, a o príručku zverejnenú v Spojenom kráľovstve týkajúcu sa
výberu cementu, vychádzajúcej zo spoločnej európskej normy na betón EN 206-1 : 2000. Jednotlivé „systémy stavebných kontrol“
nie sú teda na uskutočnenie analýzy podľa článku 81 ES bez ohľadu na článok 6 ods. 1 smernice 89/106 relevantné. V správe
vypracovanej pre GR pre podniky v roku 2000 boli tieto systémy preskúmané v piatich krajinách s cieľom zistiť, kde a ako fungujú
prekážky v praxi. Tieto prekážky boli v pravdepodobne v marci 1996 aspoň čiastočne vysvetlené v oznámeniach Cembureau adresovaných
Komisii. Zistené nedostatky pretrvávajú, i keď len v rozsahu, v akom boli vnútroštátne právne normy nahradené normou týkajúcou
sa zloženia výrobkov. Norma je preto na trhu dominantná a pokiaľ ide o jej účinky, je
de facto
záväzná.
V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že existencia ostatných náhradných konaní na získanie značky „ES“ podľa ustanovení smernice
89/106 nespochybňuje toto konštatovanie.
Žalobkyňa po prvé uvádza, že skutočnou otázkou nie je jej schopnosť uviesť z právneho hľadiska výrobky na trh. Aj keď nemožno
spochybniť, že európske technické schválenie dovoľuje získať značku „ES“ a že všetky výrobky so značkou „ES“ majú rovnaké
právo byť uvedené na trh, nie každý z týchto výrobkov má totiž bez ohľadu na článok 6 smernice 89/106 nevyhnutne rovnocenné
postavenie. Skutočnosť, že sa Komisia v bodoch 83 až 85 napadnutého rozhodnutia opiera o európske technické schválenie, aby
dospela k záveru, že norma nie je záväzná, preto predstavuje zjavne nesprávne posúdenie. Žalobkyňa navyše spochybňuje dôkaznú
hodnotu tvrdenia Komisie, podľa ktorého boli udelené stovky európskych technických schválení.
Po druhé konanie o udelení európskeho technického schválenia je časovo náročné, pomalé, drahé a s neistým výsledkom, čo má
za následok, že tento spôsob prístupu na trh nie je výnosný. Žalobkyňa sa v tejto súvislosti opiera o poradný dokument k revízií
smernice 89/106 pripojený k replike. Navyše sa všeobecne pripúšťa, že európske technické schválenie je skôr doplňujúcim mechanizmom
ako hlavným spôsobom na získanie značky „ES“ podľa článku 8 smernice 89/106. Komisia sa preto dopustila nesprávneho posúdenia,
keď nepreskúmala výnosnosť iných spôsobov na získanie označenia „ES“, ako je norma.
Po tretie žalobkyňa vo svojej replike tvrdí, že neexistuje záruka, že jej výrobky získajú európske technické schválenie, hoci
zodpovedajú podstatným požiadavkám smernice 89/106. Pre výrobky z cementu totiž neexistuje žiadna norma, a preto európske
technické schválenie môže byť schválené len v prípade súhlasu všetkých dotknutých európskych schvaľujúcich orgánov a Komisiou.
Okrem toho na získanie značky „ES“ je potrebné, aby výrobok získal osvedčenie o zhode. Systém osvedčení o zhode pritom nebol
Komisiou spresnený pre výrobky, na ktoré sa nevzťahuje norma. Žalobkyňa však uvádza, že nespochybňuje, že by jej výrobky nemohli
získať európske technické schválenie.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Posúdenie Všeobecným súdom
Najskôr treba uviesť, že medzi účastníkmi konania je nesporné, že norma nemá
de iure
záväzný charakter.
–       O preskúmaní účinkov normy a jej
de facto
záväzného charakteru
Žalobkyňa spochybňuje napadnuté rozhodnutie, tvrdiac, že Komisia nepreskúmala účinky normy, ktorá sa z dôvodu jej vnímania
na trhu stala
de facto
záväznou, a predstavuje tak prekážku prístupu na trh. Ak teda žalobkyňa vytýka Komisii, že nepreskúmala účinky normy, je
nutné konštatovať, že z podstatnej časti opakuje tvrdenia uvedené v jej sťažnosti, týkajúce sa údajne
de facto
záväzného charakteru normy a že iba konštatuje odpovede na tieto tvrdenia poskytnuté v napadnutom rozhodnutí v bodoch 87
až 89. Navyše treba uviesť, že žalobkyňa nepredkladá nijaký nový relevantný dôkaz na spochybnenie odôvodnenia a záverov Komisie.
Po prvé žalobkyňa spochybňuje vysvetlenie uvedené v bode 89 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého skutočnosť, že portlandský
cement je najpredávanejší cement v Európe, iba odráža preferencie osôb kupujúcich cement.
Žalobkyňa, ako to správne tvrdí Komisia, pritom nepredkladá nijaký dôkaz na preukázanie, že situácia na trhu sa z dôvodu prijatia
normy zmenila.
Žalobkyňa sa okrem toho uspokojuje so zopakovaním svojho tvrdenia uvedeného v sťažnosti, založeného na skutočnosti, že podstatná
časť cementu dostupného na trhu je v súlade s normou, a to na preukázanie, že norma je
de facto
záväzná. V tejto súvislosti treba na jednej strane uviesť, že žalobkyňa nevysvetľuje, ako možno vyvodiť zo skutočnosti, že
výrobky zodpovedajúce norme predstavujú podstatnú časť cementov predaných v Európe, že norma dominuje na trhu, ktorý je sám
založený na norme. Na druhej strane žalobkyňa nepredkladá nijaký dôkaz podopierajúci jej tvrdenie týkajúce sa štruktúry trhu
s relevantným výrobkom.
V dôsledku toho je nutné konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala, že bod 89 napadnutého rozhodnutia je založený na zjavne nesprávnom
posúdení.
Po druhé žalobkyňa spochybňuje bod 88 napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia dospela k záveru, že ak pravidlá týkajúce
sa verejného obstarávania vylučujú niektoré cementy majúce značku „ES“, môžu byť posúdené skôr z hľadiska smernice 89/106
ako z hľadiska pravidiel hospodárskej súťaže.
Hoci žalobkyňa opäť uvádza tvrdenie uvedené v jej sťažnosti, podľa ktorého výrobok, aj keď má značku „ES“ získanú po postupe
európskeho technického schválenia, môže byť vylúčený z verejného obstarávania z jediného dôvodu jeho nesúladu s normou, treba
konštatovať, že nespresňuje, v čom je vysvetlenie Komisie nesprávne a prečo sa na údajné vylúčenie výrobku z trhu za takýchto
okolností nevzťahuje článok 6 smernice 89/106. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že tento článok 6 smernice 89/106 v spojení
s článkom 4 ods. 2 tejto smernice stanovuje, že členské štáty musia povoliť uvedenie výrobkov so značkou „ES“ na trh, vrátane
tých, ktoré získali európske technické schválenie. Okrem toho žalobkyňa priznáva, že článok 6 smernice 89/106 bráni členským
štátom vytvárať prekážky voľnému pohybu tovaru, ktorý je v súlade s ustanoveniami smernice.
Je preto nutné konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala, že bod 88 napadnutého rozhodnutia je založený na zjavne nesprávnom
posúdení.
Tento záver nespochybňuje tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého vnútroštátne právne úpravy vylučujú výrobky, akým je aj výrobok
žalobkyne tým, že používajú také špecifikácie, ako sú uvedené v norme. V tejto súvislosti dôkazy predložené žalobkyňou nepostačujú
na podporu jej tvrdenia. Opiera sa totiž o ustanovenia údajne uplatnené švédskym diaľničným orgánom bez označenia povahy týchto
pravidiel a bez spresnenia ustanovení podporujúcich jej tvrdenie. Okrem toho poukazuje na príručku pre výber betónov uverejnenú
obchodným združením v Spojenom kráľovstve a nie orgánom verejnej moci a to bez vysvetlenia, v čom existencia a obsah tejto
príručky preukazujú, že norma je
de facto
záväzná. V každom prípade je toto tvrdenie žalobkyne neúčinné. Aj keď vnútroštátne právne úpravy vylučujú výrobky, akým je
výrobok žalobkyne, tým, že používajú také špecifikácie, ako sú uvedené v norme, táto norma nie je záväzná z dôvodu jej prijatia
CEN. Skutočnosť, že členské štáty neuplatňujú pravidlá stanovené smernicou 89/106, môže vyplývať z ustanovení tejto smernice,
ako sa konštatuje v bode 120 vyššie, bez toho, aby to znamenalo, že na normu sa vzťahuje článok 81 ods. 1 ES.
Okrem pravidiel uvedených v bode 122 vyššie žalobkyňa nepredkladá nijaký konkrétny príklad vnútroštátnej právnej úpravy týkajúci
sa normy. Pokiaľ ide o správu, ktorá bola spísaná v roku 2000 pre GR pre podniky, treba uviesť, že žalobkyňa predložila iba
dvojstranový výňatok dokumentu, ktorého názov, adresát ani dátum nie sú známe a ktorý sa netýka normy. Žalobkyňa okrem toho
tvrdí, že „prekážky“ zistené v tejto správe boli vysvetlené, aspoň čiastočne, pravdepodobne v marci 1996 v dokumente, ktorý
Cembureau zaslal Komisii. Žalobkyňa však nevysvetľuje, v čom spočíva relevantnosť týchto dokumentov na účely preukázania
de facto
záväzného charakteru normy.
–       O existencii iných riešení prístupu na trh
Žalobkyňa spochybňuje záver Komisie, podľa ktorého norma nemá záväzný charakter, lebo existujú iné spôsoby prístupu na trh,
osobitne postup európskeho technického schválenia. Nepreukazuje však, že body 83 až 86 napadnutého rozhodnutia sú založené
na zjavne nesprávnom posúdení zo strany Komisie.
Predovšetkým treba uviesť, že žalobkyňa nespochybňuje bod 82 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého na získanie značky „ES“
a prístupu na trh v súlade so smernicou 89/106 existujú iné mechanizmy, ako je súlad normy, ako napríklad európske technické
schválenie.
Žalobkyňa však tvrdí, že aj keď všetky výrobky označené značkou „ES“ majú rovnocenné právo byť uvedené na trh Spoločenstva,
nemusí každý z týchto výrobkov nevyhnutne mať rovnaké postavenie. Žalobkyňa naopak nevysvetľuje, aké sú rozdiely v postavení
rôznych kategórií výrobkov označených značkou „ES“. Túto výhradu treba preto odmietnuť ako neprípustnú v súlade s judikatúrou
pripomenutou v bode 43 vyššie. Za predpokladu, že toto tvrdenie musí byť chápané ako viažuce sa na tvrdenie, podľa ktorého
norma dominuje na trhu, bolo už vyvrátené v bodoch 117 a 118 vyššie.
Žalobkyňa ďalej nepreukázala, že Komisia nesprávne neurčila, či postup európskeho technického schválenia predstavuje iný účinný
prostriedok. Treba uviesť, že Komisia v bode 86 napadnutého rozhodnutia odpovedá na toto tvrdenie tak, že postup európskeho
technického schválenia funguje primerane, a predstavuje preto praktický a účinný spôsob prístupu na európske trhy a že žalobkyňa
nepredložila najmenší dôkaz alebo príklad, pokiaľ ide o údajné ťažkosti. Tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého postup nie je výnosný,
pritom nie je dostatočne preukázaný na vyvrátenie tohto záveru. Žalobkyňa sa opiera o poradný dokument na účely revízie smernice
89/106. Tento dokument, navyše oznámený v štádiu repliky, je však všeobecný dotazník, ktorý hľadá pripomienky zo strany dotknutých
tretích osôb. Nepreukazuje preto nevýnosný charakter postupu európskeho technického schválenia, ktorý navyše funguje v osobitnej
oblasti cementov.
Žalobkyňa nakoniec v replike tvrdí, že postup európskeho technického schválenia spôsobuje ťažkosti najmä z dôvodu nedostatku
sprievodcu a systému osvedčenia o zhode. Za predpokladu, že žalobkyňa zamýšľa spochybniť samotnú existenciu tohto postupu
pre cementy, treba túto výhradu zamietnuť ako neprípustnú podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku, keďže je vznesená po
prvýkrát v štádiu repliky, hoci nevyplýva z právnych alebo zo skutkových okolností, ktoré vyšli v priebehu konania, ani nepredstavuje
rozšírenie výhrady uvedenej v žalobe. Hoci sa žalobkyňa snaží tvrdiť, že postup európskeho technického schválenia je náročný,
jej argumentácia nie je dostatočne podporená na preukázanie, že tento iný prostriedok prístupu na trh nemôže byť využitý.
V každom prípade treba konštatovať, že žalobkyňa vo svojej replike uvádza, že jej výrobky mohli získať európske technické
schválenie.
Vzhľadom na vyššie uvedené treba konštatovať, že Komisia preskúmala dôkazy predložené žalobkyňou na účely preukázania, že
norma je
de facto
záväzná. Žalobkyňa popiera túto analýzu, keď Komisii vytýka, že nepreskúmala údajné účinky normy. Okrem toho treba uviesť,
že žalobkyňa nepreukázala, že body 80 až 90 napadnutého rozhodnutia sú založené na zjavne nesprávnom posúdení v rozsahu, v akom
Komisia dospela k záveru, že norma nemá záväzný charakter.
V dôsledku toho musí byť druhá výhrada zamietnutá.
3.
O tretej výhrade založenej na nedostatku preskúmania normy z hľadiska smernice 89/106 a údajnom nesúlade normy s touto smernicou
a)     Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa v prvom rade tvrdí, že analýza normy z hľadiska článku 81 ES zahŕňa okrem usmernení preskúmanie jej súladu so smernicou
89/106. Ak norma nezodpovedá požiadavkám tejto smernice, môže to znamenať, že nezodpovedá ani „základným právnym zásadám“
Zmluvy ES. Normy, ktoré by mohli byť v nesúlade s požiadavkami smernice 89/106, by mali negatívny účinok na trh, a to napriek
iným postupom na získanie značky „ES“. Takáto analýza je ešte potrebnejšia, ak, ako v predmetnom prípade, norma zvýhodňuje
hlavných výrobcov na trhu dotknutých výrobkov na úkor inovačných podnikov. Všeobecný súd musí posúdiť platnosť normy z hľadiska
„základných právnych zásad“ Zmluvy ES a smernice 89/106 na účely určenia, či nedostatok takéhoto posúdenia Komisiou predstavuje
zjavne nesprávne posúdenie. Prístup žalobkyne nie je nekoherentný s rozsudkom Súdu prvého stupňa z 26. januára 2005, Piau/Komisia
(T‑193/02, Zb. s. II‑209, body 78 a 79).
V druhom rade norma nie je v súlade so smernicou 89/106, čo uznalo GR pre podniky, lebo mala byť „normou kvality“ v súlade
s článkom 7 ods. 2 tejto smernice. Norma je však naraz „normou týkajúcou sa zloženia výrobkov“ a „normou kvality“ a je úlohou
Komisie stanoviť, že v predmetnej veci mohla byť prijatá iba „norma týkajúca sa zloženia výrobkov“.
Napokon žalobkyňa tvrdí, že Komisia nespochybňuje, že tieto výrobky sú spôsobilé uspokojiť požiadavky normy z hľadiska kvality.
Ak teda jej výrobky spĺňajú podstatné požiadavky smernice 89/106, nemôžu byť vyňaté z normy z iných dôvodov, ako sú tie, ktoré
odrážajú podstatné požiadavky.
Komisia tvrdí, že podľa postupov upravených nariadením č. 17, nahradeným nariadením č. 1/2003, sa môže dozvedieť iba o sťažnostiach
týkajúcich sa porušenia článkov 81 ES a 82 ES. Keďže porušenie práva Spoločenstva nevyhnutne nepredstavuje porušenie článku
81 ES, právomoci, ktorými Komisia disponuje v oblasti práva hospodárskej súťaže, nemôžu byť využité na preskúmanie všetkých
prekážok obchodu. Okrem toho v rámci preskúmania žaloby o neplatnosť sa Všeobecný súd obmedzuje na preskúmanie platnosti napadnutého
aktu. Všeobecný súd nemôže posúdiť platnosť normy z hľadiska smernice 89/106, keďže súdne preskúmanie je nevyhnutne obmedzené
na pravidlá hospodárskej súťaže. V každom prípade tvrdenia žalobkyne týkajúce sa nedostatku súladu normy so smernicou 89/106
nie sú relevantné.
b)     Posúdenie Všeobecným súdom
Žalobkyňa tvrdí, že analýza normy z hľadiska článku 81 ES zahŕňa preskúmanie jej súladu so smernicou 89/106, že Komisia mala
toto preskúmanie vykonať a že Všeobecný súd musí posúdiť platnosť normy z hľadiska „základných právnych zásad“ Zmluvy ES a smernice
89/106.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že predmetná žaloba sa týka preskúmania zákonnosti napadnutého rozhodnutia a nie normy.
Výhrada žalobkyne, ktorou sa v podstate domáha posúdenia zo strany Všeobecného súdu platnosti normy z hľadiska „základných
právnych zásad“ Zmluvy ES a smernice 89/106, musí byť preto zamietnutá ako neúčinná.
Okrem toho treba uviesť, že Komisia napadnuté rozhodnutie prijala v rámci skráteného konania v nadväznosti na sťažnosť podanú
podľa nariadenia č. 17. Z toho vyplýva, že súdne preskúmanie tohto rozhodnutia musí byť nevyhnutne obmedzené na pravidlá hospodárskej
súťaže, ktoré vyplývajú z článkov 81 ES a 82 ES, a že sa v dôsledku toho nemôže rozširovať na dodržiavanie iných ustanovení
Zmluvy alebo smernice 89/106 (pozri v tomto zmysle uznesenie Súdneho dvora z 23. februára 2006, Piau/Komisia, C‑171/05 P,
neuverejnené v Zbierke, bod 58, a rozsudok Súdneho dvora z 18. júla 2006, Meca‑Medina a Majcen/Komisia, C‑519/04 P, Zb. s. I‑6991,
bod 58).
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že tretia výhrada musí byť zamietnutá a v dôsledku toho treba žalobu zamietnuť
v celom rozsahu.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania
Komisie v súlade s návrhom Komisie.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (piata komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
EMC Development AB znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Európskej komisie.
Vilaras
Prek
Ciucă
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. mája 2010.
Podpisy
Obsah
Právny rámec
A –  Smernica 89/106/EHS
B –  Usmernenia o uplatniteľnosti článku 81 ES na dohody o horizontálnej spolupráci
Okolnosti predchádzajúce sporu
A –  Účastníci vystupujúci na trhu s cementom
B –  Európska norma na cement EN 197‑1
C –  Výrobky
D –  Správne konanie
E –  Výhrady žalobkyne
Napadnuté rozhodnutie
Konanie a návrhy účastníkov konania
Právny stav
A –  O prípustnosti
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Všeobecným súdom
B –  O veci samej
1.  Úvodné pripomienky o rozsahu povinnosti Komisie pri preskúmaní sťažnosti z dôvodu porušenia článku 81 ES
2.  O prvej a druhej výhrade založenej na zjavne nesprávnom posúdení, pokiaľ ide jednak o postup pri prijímaní normy a jednak
o jej nezáväzný charakter
a)  O postupe pri prijímaní normy
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
–  O nediskriminačnej povahe postupu
–  O transparentnosti konania
–  O otvorenom charaktere postupu
b)  O údajnej záväznej povahe normy
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
–  O preskúmaní účinkov normy a jej de facto záväzného charakteru
–  O existencii iných riešení prístupu na trh
3.  O tretej výhrade založenej na nedostatku preskúmania normy z hľadiska smernice 89/106 a údajnom nesúlade normy s touto
smernicou
a)  Tvrdenia účastníkov konania
b)  Posúdenie Všeobecným súdom
O trovách
*
Jazyk konania: angličtina.