CELEX: 62007CJ0387
Atliekos
Laikinojo saugojimo sąvoka
Direktyva 75/442/EEB
Sprendimas 2000/532/EB
Galimybė maišyti skirtingus kodus atitinkančias atliekas
Mišrių pakuočių sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (
OL L 194, p. 39
), iš dalies pakeistos 2003 m. rugsėjo 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003 (
OL L 284, p. 1
, toliau – Direktyva 75/442), bei 2000 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendimo 2000/532/EB, keičiančio Sprendimą 94/3/EB, nustatantį atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų 1 straipsnio a punktą, ir Tarybos sprendimą 94/904/EB, nustatantį pavojingų atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų 1 straipsnio 4 dalį (
OL L 226, p. 3
), išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant
MI.VER Srl
(toliau –
MI.VER
) ir D. Antonelli ieškinį dėl įsakymo, kurį Mačeratos provincija (Provincia di Macerata) priėmė 2005 m. lapkričio 18 d. surašius 1997 m. vasario 5 d. Įstatyminio dekreto Nr. 22, perkeliančio Direktyvą 91/156/EEB dėl atliekų, Direktyvą 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų ir Direktyvą 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų
(decreto legislativo n
o
22 attuazione delle direttive 91/156/CEE sui rifiuti, 91/689/CEE sui rifiuti pericolosi e 94/62/CE sugli imballaggi e sui rifiuti di imballaggio)
(GURI, Nr. 38, paprastasis priedas, 1997 m. vasario 15 d.), iš dalies pakeisto 1997 m. lapkričio 8 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 389 (GURI, Nr. 261, 1997 m. lapkričio 8 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 22/97), 15 straipsnio pažeidimo protokolą.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Direktyvos 75/442 1 straipsnyje įtvirtinta:
„Šioje direktyvoje:
a)
„atliekos“ reiškia medžiagą ar daiktą, patenkantį į I priedo kategorijas, kurias atliekų turėtojas šalina, ketina arba privalo šalinti.
Komisija, veikdama 18 straipsnyje numatyta tvarka, ne vėliau kaip iki 1993 m. balandžio 1 d. sudaro sąrašą atliekų, priklausančių I priede nurodytoms kategorijoms. Šis sąrašas yra reguliariai atnaujinamas ir prireikus peržiūrimas tokia pačia tvarka;
b)
„gamintojas“ reiškia visus asmenis, dėl kurių veiklos susidaro atliekos („pirminis gamintojas“) ir (arba) visus asmenis, kurie vykdo pirminį tvarkymą, maišymą ar kitas operacijas, pakeičiančias šių atliekų pobūdį ar sudėtį;
c)
„turėtojas“ reiškia atliekų gamintoją arba fizinį ar juridinį asmenį, kuris tas atliekas valdo;
d)
„tvarkymas“ reiškia atliekų surinkimą, vežimą, panaudojimą ir šalinimą, įskaitant šių operacijų priežiūrą ir vėlesnę šalinimo vietų priežiūrą;
e)
„šalinimas“ reiškia bet kurią operaciją, išvardytą IIA priede;
f)
„panaudojimas“ reiškia bet kurią operaciją, išvardytą IIB priede;
g)
„surinkimas“ reiškia atliekų rinkimą, rūšiavimą ir (arba) atliekų sumaišymą tam, kad jas būtų galima vežti.“
Šios direktyvos 4 straipsnyje nurodyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai, konkrečiai:
—
nesukeliant pavojaus vandeniui, orui, dirvožemiui, augalams ir gyvūnams,
—
nesukeliant triukšmo ar kvapų,
—
nedarant neigiamo poveikio kraštovaizdžiui ar ypač svarbioms vietovėms.
Valstybės narės taip pat imasi būtinų priemonių uždrausti atliekų išmetimą, išvertimą ar nekontroliuojamą šalinimą.“
Direktyvos 75/442 IIA priede išvardytos atliekų šalinimo operacijos, apimančios saugojimą prieš bet kurią kitą šalinimo operaciją, „išskyrus laikinąjį saugojimą prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė“. Šios direktyvos IIB priede, apibendrinančiame panaudojimo operacijas, nurodomas, numatant tokią pačią išimtį, atliekų saugojimas prieš bet kurią kitą panaudojimo operaciją.
Sprendimu 2000/532 Komisija patvirtino atliekų sąrašą, sudarytą taikant Direktyvos 75/442 1 straipsnio a punktą ir 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų (
OL L 377, p. 20
) 1 straipsnio 4 dalį. Šiame sąraše, kuris įtrauktas į minėto sprendimo priedą, atliekos klasifikuojamos skyriuose, kuriuos atitinka kodai. Skyrius „mišrios pakuotės“ atitinka kodą 15 01 06. Minėtame sąraše taip pat yra skyrius „kombinuotosios pakuotės“, atitinkantis kodą 15 01 05.
2005 m. kovo 22 d. Komisijos sprendimo 2005/270/EB, nustatančio duomenų bazės sistemos formas pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (
OL L 86, p. 6
), 2 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta, kad kombinuotoji pakuotė – tai „pakuotė, sudaryta iš skirtingų medžiagų, kurios negali būti atskirtos rankomis ir kurių kiekvienos svoris neviršija procentais išreikšto kiekio“.
Nacionalinės teisės aktai
Bendrijos teisės aktai dėl atliekų į Italijos teisės sistemą buvo perkelti Įstatyminiu dekretu Nr. 22/97. Šio dekreto 6 straipsnio 1 dalies a punkte pateikiamas Direktyvoje 75/442 esantis atliekų apibrėžimas ir daroma nuoroda į minėto dekreto A priedą, kurio pradinėje redakcijoje buvo nurodytas „Europos atliekų katalogas“, vėliau pakeistas atliekų sąrašu, kuriame, kaip ir Sprendime 2000/532 nustatytame sąraše, atliekos klasifikuojamos skyriuose, atitinkančiuose kodą. Kaip ir Sprendime 2000/532, skyrius „mišrios pakuotės“ atitinka kodą 15 01 06.
Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 6 straipsnio 1 dalies m punktą laikinasis saugojimas – tai atliekų sudėjimas prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė. Jame nurodytos laikinojo saugojimo sąlygos, visų pirma ilgiausia jo trukmė iki panaudojimo ar pašalinimo, bei konkrečiai numatyta, jog saugojamas atliekas reikia surūšiuoti ir turi būti laikomasi su tuo susijusių techninių standartų. Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 B ir C prieduose atitinkamai išvardytos pašalinimo ir panaudojimo operacijos, apimančios saugojimą prieš šias operacijas, bei numatyta ta pati išimtis dėl laikinojo saugojimo kaip ir Direktyvoje 75/442.
Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 15 straipsnyje numatyta, kad įstaigos ar įmonės, veždamos atliekas, turi turėti identifikacijos formą, kurioje nurodytas atliekų gamintojo ar turėtojo vardas, pavardė ar pavadinimas bei adresas, atliekų kilmė, rūšis ir kiekis, paskirties įmonės sąvartynas, pristatymo data ir maršrutas bei gavėjo vardas ir pavardė ar pavadinimas bei adresas. Identifikacijos formoje yra skyrius, kuriame turi būti apibūdintos atliekos ir nurodytas jų europinis kodas. Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 20 straipsnį provincijos turi kompetenciją kontroliuoti, kaip taikomi atitinkami teisės aktai. Šio dekreto 52 straipsnyje numatyta, kokios taikomos administracinės baudos, kai nesilaikoma minėto dekreto 15 straipsnio.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2005 m. lapkričio 17 d. atlikusi patikrinimą Mačeratos provincijos policija nustatė, jog D. Antonelli vairuojamu sunkvežimiu buvo vežamos atliekos, kurias sudarė įvairių rūšių pakuotės, kaip antai plastikiniai maišai, iš polistireno pagamintos dėžės, paletės ir kartoninės pakuotės. Prie vežamų atliekų buvo pridėta jų identifikacijos forma, kurioje nurodytas „mišrias pakuotes“ atitinkantis kodas 15 01 06. Manydami, kad šiuo kodu negalėjo būti žymimos vežamos atliekos, nes buvo sumaišytos iš skirtingų medžiagų pagamintos pakuotės, patikrinimą atlikę pareigūnai, pirma, atliekų gamintojui, ir antra, D. Antonelli bei
MI.VER
, atitinkamai sunkvežimio vairuotojui ir atliekų vežėjui, surašė Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 15 straipsnio pažeidimo protokolą. Pasibaigus administracinei procedūrai Mačeratos provincija priėmė D. Antonelli ir
MI.VER
skirtą įsakymą, nurodydama solidariai sumokėti iš viso 540 eurų sumą. 2006 m. gruodžio 4 d. D. Antonelli ir
MI.VER
dėl šio įsakymo pareiškė ieškinį Ankonos teisme (Tribunale di Ancona).
Šiame teisme ieškovai pagrindinėje byloje nurodė, kad identifikacijos formoje nurodytas kodas yra teisingas, be to, atsakomybėn dėl galimos klaidos gali būti patrauktas tik atliekų gamintojas. Savo ruožtu Mačeratos provincija nurodė, kad laikinojo saugojimo metu skirtingais kodais pažymėtos atliekos negali būti sumaišomos. Kitaip tai jau būtų tvarkymas, kuriam reikia turėti leidimą. Be to, ji tvirtina, jog darant prielaidą, kad taip sumaišyti atliekas leidžiama, „mišrias pakuotes“ atitinkančiu kodu 15 01 06 gali būti žymimos tik „iš kelių medžiagų pagamintos“ pakuotės, o ne atliekos, sudarytos iš sumaišytų skirtingų medžiagų pakuočių.
Abejodamas dėl to, ar pakuočių atliekų gamintojas prieš perduodamas jas vežėjui arba gavėjui privalo suskirstyti į kategorijas naudodamas atitinkamus Sprendimo 2000/532 priede esančiame sąraše nurodytus kodus, Ankonos teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:
„1.
Ar Direktyvoje 75/442/EEB <…> numatyta „laikinojo saugojimo“ sąvoka reiškia, kad gamintojui leidžiama maišyti atliekas, kurios pagal Europos atliekų katalogą turi būti žymimos skirtingais kodais, kaip numatyta <…> Sprendime 2000/532/EB?
2.
Teigiamai atsakius į šį klausimą, ar kodas 15 01 06 „mišrios pakuotės“ gali būti naudojamas atliekoms, sudarytoms iš sumaišytų skirtingų medžiagų pakuočių, identifikuoti, ar veikiau toks kodas identifikuoja tik iš kelių medžiagų pagamintas pakuotes ar pakuotes, sudarytas iš skirtingų medžiagų atskirų sudedamųjų dalių?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
Savo rašytinėse pastabose, atsižvelgiant į tai, kad pateikti klausimai susiję su atliekų gamintojo pareigomis, Komisija abejoja dėl jų svarbos pagrindinei bylai išspręsti, nes viena vertus, Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 15 straipsnis, dėl kurio pažeidimo pateikti kaltinimai pagrindinėje byloje, reglamentuoja atliekų vežimą, kita vertus, pagal sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ieškinį dėl įsakymo, susijusio su šiuo pažeidimu, pareiškė tik D. Antonelli ir
MI.VER
, o ne nagrinėjamų atliekų gamintojas.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad svarbumo prezumpcijos, taikytinos nacionalinių teismų pateikiamiems prejudiciniams klausimams, gali būti nesilaikoma tik išimtiniais atvejais, jeigu paaiškėja, kad prašomas šiuose klausimuose nurodytų Bendrijos teisės nuostatų aiškinimas akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku (visų pirma žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Bosman
,
C-415/93, Rink. p. I-4921
, 61 punktą bei 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
van der Weerd ir kt
.,
C-222/05 iki C-225/05, Rink. p. I-4233
, 22 punktą).
Šiuo atveju, nors sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta, kokias teisines išvadas sprendžiant pagrindinę bylą įmanoma daryti iš atsakymų, kuriuos galima pateikti į užduotus klausimus, iš minėto sprendimo bei Mačeratos provincijos rašytinių ir žodinių pastabų matyti, kad ji administracinę nuobaudą skyrė tiek atitinkamų atliekų gamintojui, tiek vežėjui, manydama, jog jie kartu yra atsakingi dėl nurodyto pažeidimo, o tai ginčija D. Antonelli ir
MI.VER.
Todėl neatrodo, kad prašomas Bendrijos teisės aiškinimas neturi jokio ryšio su šios bylos faktais, ir tam, beje, per posėdį pritarė Komisija.
Šiomis aplinkybėmis abu Ankonos teismo pateikti klausimai yra priimtini.
Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyva 75/442 ir Sprendimas 2000/532 turi būti aiškinami taip, kad laikinojo saugojimo prieš surinkimą toje vietoje, kur atliekos susidarė, metu atliekų gamintojui leidžiama maišyti atliekas, kurios atitinka skirtingus minėto sprendimo priede esančiame sąraše nurodytus kodus, ar vis dėlto taip, kad šioje stadijoje jis turi jas rūšiuoti ir saugoti atskirai, šiam tikslui naudodamas minėtus kodus.
Mačeratos provincija ir Italijos vyriausybė mano, kad laikinojo saugojimo sąvoka reiškia, jog norėdamas laikinai saugoti atliekų gamintojas turi jas suskirstyti į kategorijas pagal Sprendimo 2000/532 priede esančiame sąraše nurodytus kodus.
Iš esmės jos pastebi, jog iš Teisingumo Teismo praktikos (1999 m. spalio 5 d. Sprendimo
Lirussi ir Bizzaro
,
C-175/98 ir C-177/98, Rink. p. I-6881
, 54 punktas) matyti, kad nors atliekos laikinai saugojamos prieš realiai jas sutvarkant ir todėl tam leidimo nereikia, laikinąjį saugojimą turi reglamentuoti valstybės narės taip, kad pasiektų Direktyvos 75/442 tikslus, susijusius su žmonių sveikatos ir aplinkos apsauga. Tačiau pritarus, kad atliekų gamintojas gali be leidimo sumaišyti skirtingais kodais pažymėtas atliekas, gali kilti pavojus ir atsirasti kliūčių jų realiam ir visiškam panaudojimui, o tai prieštarautų ir minėtoje direktyvoje nustatytiems tikslams, ir Sprendime 2000/532 įtvirtintam kodifikavimo tikslui.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad laikinasis saugojimas minimas tik šios direktyvos IIA ir IIB prieduose, išvardijančiuose atitinkamai atliekų šalinimo ir panaudojimo operacijas. Iš šių priedų atitinkamai D 15 ir R 13 punktų išplaukia, kad laikinasis saugojimas prieš surinkimą toje vietoje, kur atliekos susidarė, iš operacijų, kurios pagal Direktyvą 75/442 laikomos šalinimo ar panaudojimo operacijomis, nepateko į sąrašą. Kaip Teisingumo Teismas priminė minėto sprendimo
Lirussi ir Bizzaro
45 punkte, jis turi būti apibūdinamas kaip operacija, atliekama prieš atliekų tvarkymo operaciją šios direktyvos 1 straipsnio d punkto prasme.
Sprendime 2000/532, kuriuo patvirtintas taikant Direktyvos 75/442 1 straipsnio a punktą ir Direktyvos 91/689 1 straipsnio 4 dalį sudarytas atliekų sąrašas, neįtvirtinta jokia papildoma priemonė, susijusi su laikinuoju atliekų saugojimu prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė.
Todėl reikia konstatuoti, jog nei pagal Direktyvą 75/442, nei pagal Sprendimą 2000/442 valstybės narės neprivalo nustatyti priemonių, įpareigojančių atliekų gamintoją rūšiuoti ir atskirai saugoti atliekas, šiam tikslui naudojant minėto sprendimo priede esančiame sąraše nurodytus kodus, kai jos laikinai saugojamos prieš surinkimą toje vietoje, kur susidarė.
Tačiau minėtame sprendime
Lirussi ir Bizzaro
Teisingumo Teismas nusprendė, jog, kalbant apie laikinojo saugojimo operacijas, kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi užtikrinti, kad būtų įvykdyti įsipareigojimai pagal Direktyvos 75/442 4 straipsnį, kurio pirmojoje pastraipoje numatyta, jog valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėto sprendimo 53 punkte, kadangi net laikinai saugojamos atliekos gali sukelti didelės žalos aplinkai, reikia nurodyti, kad Direktyvos 75/442 4 straipsnio nuostatos, kuriomis siekiama įgyvendinti prevencijos principą, būtų taip pat taikomos laikinojo saugojimo operacijai.
Vis dėlto, kaip Teisingumo Teismas pabrėžė jau kelis kartus, Direktyvos 75/442 4 straipsnio pirmojoje pastraipoje nenurodytas konkretus priemonių, kurias reikia patvirtinti siekiant užtikrinti, kad atliekos būtų šalinamos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nekenkiant aplinkai, turinys, o valstybės narės įpareigojamos tikslo, kurį reikia pasiekti, atžvilgiu, paliekant joms diskreciją įvertinti tokių priemonių reikalingumą (visų pirma žr. 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-365/97, Rink. p. I-7773
, 67 punktą; 2004 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
,
C-420/02, Rink. p. I-11175
, 21 punktą ir 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-135/05, Rink. p. I-3475
, 37 punktą).
Iš to matyti, kad nors pagal Direktyvą 75/442 valstybės narės neprivalo patvirtinti specialių priemonių, įpareigojančių atliekų gamintoją rūšiuoti ir atskirai saugoti atliekas šiam tikslui naudojant Sprendimo 2000/532 priede esančiame sąraše nurodytus kodus, tuo atveju, kai jis laikinai atliekas saugo prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė, valstybės narės privalo nustatyti tokias priemones, jei mano, kad jos būtinos minėtos direktyvos 4 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatytiems tikslams pasiekti.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyva 75/442 ir Sprendimas 2000/532 nedraudžia atliekų gamintojui maišyti atliekų, atitinkančių skirtingus minėto sprendimo priede esančiame sąraše nurodytus kodus, kai jis atliekas laikinai saugo prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė. Tačiau valstybės narės privalo nustatyti priemones, įpareigojančias atliekų gamintoją rūšiuoti ir atskirai laikyti atliekas jų laikinojo saugojimo metu prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė, šiam tikslui naudojant minėtame sąraše nurodytus kodus, jei jos mano, kad tokios priemonės būtinos minėtos direktyvos 4 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatytiems tikslams pasiekti.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar atsakius teigiamai į pirmąjį klausimą Sprendimo 2000/532 priede esančiame sąraše nurodytas kodas 15 01 06, atitinkantis „mišrias pakuotes“, gali būti naudojamas iš sumaišytų skirtingų medžiagų pakuočių sudarytoms atliekoms identifikuoti, ar veikiau toks kodas identifikuoja tik iš kelių medžiagų pagamintas pakuotes.
Kaip nurodyta šio sprendimo 22 punkte, Sprendime 2000/532 nėra jokio reikalavimo, susijusio su laikinuoju atliekų saugojimu prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė. Paprasčiausiai jo tikslas – nustatyti atliekų nomenklatūrą pagal Direktyvos 75/442 1 straipsnio a punktą ir Direktyvos 91/689 1 straipsnio 4 dalį ir jis nesukuria jokių pareigų.
Tačiau kadangi ši nomenklatūra įtvirtinta Italijos teisės aktuose, reikia atsakyti į antrąjį klausimą ir šiuo tikslu aiškinti mišrių pakuočių, atitinkančių minėto sprendimo priede esančio sąrašo kodą 15 01 06, sąvoką, siekiant užtikrinti vienodą šios sąvokos aiškinimą tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad ji turi būti taikoma pagrindinėje byloje, atsižvelgiant visų pirma į pirmojo klausimo atsakymą (be kita ko, šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
,
C-217/05, Rink. p. I-11987
, 20 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Sprendime 2000/532, įtvirtinančiame tik atliekų nomenklatūrą, nėra apibrėžiamos sąvokos, atitinkančios skirtingus jo priede esančio atliekų sąrašo kodus. Tačiau Sprendime 2005/270 pateikiami tam tikri apibrėžimai, kaip antai „kombinuotosios pakuotės“, kuris yra svarbus todėl, kad Sprendime 2000/532 minimas šią pakuočių rūšį atitinkantis kodas 15 01 05. Taigi pagal Sprendimo 2005/270 2 straipsnio 1 dalies a punktą kombinuotoji pakuotė – tai „pakuotė, sudaryta iš skirtingų medžiagų, kurios negali būti atskirtos rankomis ir kurių kiekvienos svoris neviršija procentais išreikšto kiekio“.
Kadangi šis kombinuotosios pakuotės apibrėžimas atitinka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą iš kelių medžiagų pagamintos pakuotės apibrėžimą ir kadangi šiai pakuočių rūšiai ir mišrioms pakuotėms Sprendimo 2000/532 priede esančiame sąraše skiriami skirtingi kodai, galima daryti išvadą, jog mišrių pakuočių sąvoka neapima iš kelių medžiagų sudarytų pakuočių, bet taikoma atliekoms, sudarytoms iš sumaišytų skirtingų medžiagų pakuočių.
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: kadangi nacionalinės teisės aktuose yra įtvirtintas Sprendimo 2000/532 priede esantis atliekų sąrašas, mišrias atliekas atitinkantį kodą 15 01 06 galima naudoti identifikuojant atliekas, sudarytas iš sumaišytų skirtingų medžiagų pakuočių.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 75/442/EEB dėl atliekų, iš dalies pakeista 2003 m. rugsėjo 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003, bei 2000 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendimas 2000/532/EB, keičiantis Sprendimą 94/3/EB, nustatantį atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų 1 straipsnio a punktą, ir Tarybos sprendimą 94/904/EB, nustatantį pavojingų atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų 1 straipsnio 4 dalį, nedraudžia atliekų gamintojui maišyti atliekų, atitinkančių skirtingus Sprendimo 2000/532 priede esančiame sąraše nurodytus kodus, kai jis atliekas laikinai saugo prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė. Tačiau valstybės narės privalo nustatyti priemones, įpareigojančias atliekų gamintoją rūšiuoti ir atskirai laikyti atliekas jų laikinojo saugojimo metu prieš surinkimą toje vietoje, kur jos susidarė, šiam tikslui naudojant minėtame sąraše nurodytus kodus, jei jos mano, kad tokios priemonės būtinos Direktyvos 75/442, iš dalies pakeistos Reglamentu Nr. 1882/2003, 4 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatytiems tikslams pasiekti.

2.
Kadangi nacionalinės teisės aktuose yra įtvirtintas Sprendimo 2000/532 priede esantis atliekų sąrašas, mišrias atliekas atitinkantį kodą 15 01 06 galima naudoti identifikuojant atliekas, sudarytas iš sumaišytų skirtingų medžiagų pakuočių.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.