CELEX: 62006CJ0062
Reglamentas (EEB) Nr. 1697/79
3 straipsnis
Importo muitų išieškojimas išleidus prekes
Veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla
Institucija, turinti kompetenciją kvalifikuoti veiksmą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su sąvokos „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“, įtvirtintos 1979 m. liepos 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1697/79 dėl importo arba eksporto muitų, nepareikalautų iš asmens, privalėjusio juos sumokėti už prekes, kurioms įforminta muitinės procedūra, lemianti prievolės sumokėti tokius muitus atsiradimą, išieškojimo išleidus prekes (
OL L 197, p. 1
) 3 straipsnio pirmojoje pastraipoje.
Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp
ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda
(toliau –
ZF Zefeser
) ir Valstybės iždo – Muitų ir rinkliavų generalinio direktoriaus (
Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas e dos Impostos Especiais de Consumo
) (toliau –
Fazenda Pública
) dėl paskesnio skolos muitinei sumokėjimo.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Paskesniam muitų išieškojimui taikomos nuostatos pagrindinės bylos faktinių aplinkybių atsiradimo laikotarpiu buvo įtvirtintos Reglamente Nr. 1697/79.
Minėto reglamento pirmos dvi konstatuojamosios dalys numato:
„kadangi importo ar eksporto muitų suma, kurios buvo pareikalauta iš asmens, privalančio sumokėti šią sumą už prekę, kuriai įforminta muitinės procedūra, lemianti prievolės sumokėti tokius muitus atsiradimą, gali pasirodyti mažesnė nei teisiškai privaloma sumokėti suma dėl skaičiavimo ar kompetentingų institucijų perrašymo klaidos arba dėl to, jog šios institucijos rėmėsi netikslia ar nepilna informacija, visų pirma, kiek tai susiję su prekių pobūdžiu, verte, kilme ar galutiniu vartojimu; kadangi atsižvelgiant į iš esmės ekonominį Bendrijoje galiojančių importo ar eksporto muitų pobūdį muitų nesurinkimas turi žalingų pasekmių Bendrijos ekonomikai; kadangi dėl to yra pateisinama leisti kompetentingoms institucijoms imtis paskesnio nesumokėtų muitų išieškojimo, joms nustačius, kad buvo padaryta tokia klaida;
kadangi paskesnis importo ar eksporto muitų išieškojimas tam tikra prasme gali pažeisti asmenų, privalėjusių juos sumokėti, saugumą, kurio jie turi teisę tikėtis iš administracinės teisės aktų, turinčių finansinių pasekmių; kadangi dėl to reikėtų apriboti kompetentingų institucijų įgaliojimus šioje srityje nustatant terminą, kuriam suėjus pirminis importo ar eksporto muitų nustatymas turi būti laikomas galutiniu; kadangi toks kompetentingų institucijų išieškojimo įgaliojimų apribojimas negali būti taikomas, kai atliekant prekių muitinį patikrinimą institucijos tikslios importo ar eksporto muitų sumos negalėjo nustatyti dėl veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla <…>“ (Neoficialus vertimas)
Reglamento Nr. 1697/79 2 straipsnio 1 dalis numatė:
„Jeigu kompetentingos institucijos nustato, kad visa ar dalis teisiškai privalomos sumokėti importo ar eksporto muitų sumos už prekes, kurioms įforminta muitinės procedūra, nustatanti prievolę sumokėti tokius muitus, nebuvo pareikalauta iš asmens, privalėjusio sumokėti šią sumą, jos pradeda nesurinktų muitų išieškojimą.
Tačiau toks išieškojimas nebegalimas pasibaigus trejų metų terminui nuo pradinės iš asmens, privalėjusio sumokėti muitus, pareikalautos pinigų sumos įtraukimo į apskaitą dienos arba, jeigu pinigų suma nebuvo įtraukta į apskaitą, nuo skolos muitinei, susijusios su tam tikromis prekėmis, atsiradimo dienos.“ (Neoficialus vertimas)
Vis dėlto reglamento 3 straipsnyje šiam trejų metų terminui numatyta tokia išimtis:
„Jeigu kompetentingos institucijos nustato, jog tikslios teisiškai privalomos sumokėti importo ar eksporto muitų sumos už atitinkamą prekę joms nepavyko nustatyti dėl veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, 2 straipsnyje numatytas terminas netaikomas.
Šiuo atveju kompetentingų institucijų išieškojimas vykdomas remiantis šioje srityje galiojančiais valstybių narių teisės aktais.“ (Neoficialus vertimas)
Nacionalinės teisės aktai
Susiklostant pagrindinėms bylos faktinėms aplinkybėms, remiantis 1991 m. balandžio 23 d. Dekrete-įstatyme Nr. 154/91 (1991 m. balandžio 23 d.,
Diário da República
, A serija, Nr. 94) įtvirtintos Mokesčių proceso kodekso redakcijos 34 straipsnio 1 dalimi, Portugalijos mokesčių institucijoms buvo suteiktas maksimalus dešimties metų terminas išieškojimui, jei mokėtinos muitų sumos iš pradžių nebuvo galima tiksliai nustatyti dėl sukčiavimo.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1993 m. spalio mėn. Setubalio (Portugalija) uoste iš Turkijos laivo buvo iškrautas tam tikras
ZF Zefeser
skirto alyvuogių aliejaus kiekis, o likęs krovinys deklaruotas tranzitui. Paskui šis laivas išplaukė atgal į jūrą Šiaurės Afrikos pakrantėje esančio Seutos (Ispanija) uosto kryptimi. Tačiau, remiantis informacija, kurią perdavė Ispanijos institucijos 1995 m. spalio mėn., minėtas laivas ten atplaukė tuščias.
Turėdamos šią informaciją, 1997 m. balandžio 9 d. Setubalio muitinės institucijos pateikė
ZF Zefeser
reikalavimą sumokėti mokėtinus muitus. Be to, pagal Portugalijos muitinės administracijos pateiktą skundą buvo pradėtas baudžiamasis
ZF Zefeser
dalininkų persekiojimas dėl kontrabandos, dokumentų klastojimo, sukčiavimo ir nusikalstamo susivienijimo.
ZF Zefeser
kreipėsi į Sebutalio pirmosios instancijos mokesčių teismą (
Tributário de Primeira Instância de Setúbal
) su ieškiniu dėl minėto reikalavimo sumokėti muitus, visų pirma remdamasi skolos muitinei senatimi. Šis ieškinys buvo atmestas motyvuojant tuo, kad senaties terminas tais atvejais, kai atliktas veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, užkerta kelią tiksliam mokėtinų muitų nustatymui, yra dešimt, o ne treji metai. Vis dėlto šis sprendimas buvo panaikintas apeliacinėje instancijoje, Centriniam administraciniam teismui (
Tribunal Central Administrativo
) priėmus sprendimą, kuriame jis, remdamasis tuo, jog per tą laiką buvo priimtas galutinis sprendimas, viena vertus, atsižvelgiant į senatį ir, kita vertus, dėl įrodymų trūkumo išteisinantis baudžiamąja tvarka persekiotus asmenis, nusprendė, jog taikytinas senaties terminas yra treji metai.
Gavęs
Fazenda Pública
apeliacinį skundą dėl
Tribunal Central Administrativo
sprendimo,
Supremo Tribunal Administrativo
(Aukščiausiasis administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.
Ar pagal 1979 m. liepos 24 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 1697/79 3 straipsnį pakanka to, kad muitinės įstaiga kvalifikuotų veiksmą, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, ar reikia, kad tai atliktų kompetentingas baudžiamąsias bylas nagrinėjantis teismas?
2.
Antruoju atveju, ar pakanka vien kompetentingos baudžiamosios institucijos (Portugalijos atveju —
Ministério Público
(prokuratūra)) kaltinimo, ar vis dėlto būtina, kad skolininkas būtų nubaustas vykdant aptariamą baudžiamąjį procesą?
3.
Pastaruoju atveju, ar galima padaryti skirtingas išvadas atsižvelgiant į tai, kad teismas išteisina skolininką taikydamas
in dubio pro reo
principą arba kad teismas jį išteisina, nes buvo įrodyta, jog skolininkas nepadarė aptariamo pažeidimo?
4.
Jei prokuratūra nusprendžia netraukti skolininko atsakomybėn, nes mano, kad nėra įrodytas veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, kokios dėl to kyla pasekmės? Ar toks sprendimas draudžia pradėti nesumokėtų muitų išieškojimo procedūrą?
5.
Jei prokuratūra ar baudžiamąsias bylas nagrinėjantis teismas patys nusprendžia palikti bylą nenagrinėtą suėjus baudžiamojo persekiojimo senaties terminui, ar šis sprendimas draudžia pradėti minėtą nesumokėtų muitų išieškojimo procedūrą?
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo priimtinumo
Savo ketvirtuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar prokuratūros sprendimas netraukti skolininko atsakomybėn dėl to, jog nėra įrodytas veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, draudžia pradėti išieškojimo procedūrą Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnio pagrindu.
Tačiau Teisingumo Teismui pateiktose pastabose
ZF Zefeser
teigia, jog šis klausimas nėra svarbus pagrindinei bylai išspręsti, nes šiuo atveju baudžiamąjį persekiojimą inicijavo prokuratūra.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors atsižvelgiant į kompetencijos pasidalijimą prejudicinio sprendimo priėmimo procedūroje tik nacionalinis teismas turi apibrėžti klausimų, kuriuos jis ketina pateikti Teisingumo Teismui, dalyką, Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo paties kompetenciją, jis gali įvertinti sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas į jį kreipėsi.
Taip visų pirma yra tuomet, kai Teisingumo Teismui pateikiama visiškai hipotetinė problema (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
,
C-379/98, Rink. p. I-2099
, 39 punktą; 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo
Canal Satélite Digital
,
C-390/99, Rink. p. I-607
, 19 punktą bei 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo
Schneider
,
C-380/01, Rink. p. I-1389
, 22 punktą). Bendradarbiavimo principas, kuriuo vadovaujamasi prejudicinio sprendimo priėmimo procedūroje, savo ruožtu suponuoja, kad nacionalinis teismas atsižvelgtų į Teisingumo Teismui suteiktą funkciją prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne pateikti konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų (minėto sprendimo
Schneider
23 punktas ir 2005 m. birželio 30 d. Sprendimo
Längst
,
C-165/03, Rink. p. I-5637
, 33 punktas).
Tačiau, kaip savo išvados 74 punkte teigė generalinė advokatė, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad, kiek tai susiję su pagrindine byla, prokuratūra inicijavo baudžiamųjų bylų
Tribunal Judicial de Setúbal
iškėlimą
ZF Zefeser
dalininkams, todėl klausimas, kokias išvadas būtų reikėję daryti nesant tokių bylų, visiškai nenaudingas sprendžiant pagrindinę bylą.
Taigi reikia konstatuoti, jog ketvirtasis prejudicinis klausimas yra nepriimtinas.
Dėl pirmojo ir penktojo prejudicinių klausimų
Savo pirmuoju ir penktuoju prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, kokia institucija turi kompetenciją kvalifikuoti „veiksmą, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ dėl Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnio taikymo. Konkrečiau kalbant, jis klausia, ar tokio kvalifikavimo kompetenciją turi muitinės įstaigos, ar baudžiamąsias bylas nagrinėjantys teismai ir ar teisminės institucijos priimtas sprendimas netęsti proceso arba išteisinti kaltinamuosius suėjus baudžiamojo persekiojimo senaties terminui užkerta kelią minėtam kvalifikavimui.
Portugalijos vyriausybė, Airija bei Europos Bendrijų Komisija siūlo Teisingumo Teismui atsakyti, kad atitinkamas veiksmo kvalifikavimas yra muitinės įstaigų kompetencija. Jų nuomone, tai išplauktų ne tik iš minėtojo 3 straipsnio, bet ir iš bendros Reglamento Nr. 1697/79 sistemos. Šiomis sąlygomis galimas baudžiamojo persekiojimo senaties terminų pasibaigimas savaime neužkirstų kelio pradėti išieškojimo procedūros pasibaigus šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytam trejų metų terminui.
Tačiau,
ZF Zefeser
nuomone, teisinio saugumo ir nekaltumo prezumpcijos principų laikymasis reikalauja, kad „veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“, kvalifikavimas visada būtų atliekamas galutinio nuteisimo baudžiamąja tvarka pagrindu, nes muitinės įstaigų kvalifikavimas neturi reikšmės taikant Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnį. Todėl baudžiamojo persekiojimo senaties termino pasibaigimas draudžia pradėti nesumokėtų muitų išieškojimo procedūrą šios nuostatos pagrindu.
Siekiant atsakyti į šiuos prejudicinius klausimus, visų pirma primintina, jog išimtis iš trejų metų senaties termino, remiantis Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsniu, taikoma, jeigu „kompetentingos institucijos nustato, jog tikslios teisiškai privalomos sumokėti importo ar eksporto muitų sumos už atitinkamas prekes joms nepavyko nustatyti dėl veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“.
Taigi iš šios nuostatos formuluotės aiškiai išplaukia, jog institucijos, turinčios kompetenciją kvalifikuoti „veiksmą, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“, yra tos pačios institucijos, kurios dėl tokio veiksmo atlikimo negalėjo surinkti mokėtinų muitų ir todėl ketina pradėti paskesnį jų išieškojimą. Kaip numatyta Reglamento Nr. 1697/79 2 straipsnio 1 dalyje, neabejotina, jog tokių muitų sumos nustatymas ir jų išieškojimo procedūros pradėjimas yra valstybių narių muitinės institucijų kompetencija (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Meico-Fell
,
C-273/90, Rink. p. I-5569
, 11 punktą ir 1996 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Faroe Seafood ir kt.
,
C-153/94 ir C-204/94, Rink. p. I-2465
, 16 punktą).
Galiausiai reikia pažymėti, kad
ZF Zefeser
argumentui, jog galimybė nukrypti nuo trejų metų senaties termino priklauso nuo nuteisimo baudžiamąja tvarka, prieštarauja pati Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnio pirmosios pastraipos formuluotė.
Šioje nuostatoje nekalbama nei apie nuteisimą baudžiamąja tvarka, nei apie kokio nors baudžiamojo persekiojimo veiksmo pradžią, o vienareikšmiškai apie veiksmo, dėl kurio paprasčiausia gali būti iškelta baudžiamoji byla, padarymą. Tai patvirtina ir šios nuostatos versijos įvairiomis kalbomis, be kita ko, portugalų (
un acto passível de procedimento judicia
), anglų (
an act that could give rise to criminal court proceedings
), vokiečių (
Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind
), ispanų (
un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo
) ir italų (
un atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva
).
Iš to išplaukia, kad dėl Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje numatytos išimties taikymo, kiek tai susiję su nesumokėtų muitų išieškojimo senaties terminu, šis straipsnis nereikalauja, nei kad tam tikros valstybės narės baudžiamosios institucijos būtų iš tikrųjų pradėjusios baudžiamojo persekiojimo veiksmus ir pasiekusios, kad aptariamą veiksmą padarę asmenys būtų nuteisti, nei juo labiau kad nebūtų pasibaigęs tokio persekiojimo senaties terminas.
Taigi taikant minėtąjį 3 straipsnį kompetenciją kvalifikuoti „veiksmą, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ šio straipsnio pirmosios pastraipos prasme turi muitinės institucijos, kurioms pavesta nustatyti tikslią atitinkamų importo ir eksporto muitų sumą.
Šios išvados negali paneigti
ZF Zefeser
argumentai, jog toks aiškinimas pažeistų teisinio saugumo ir asmenų, privalėjusių sumokėti minėtus muitus, nekaltumo prezumpcijos principus.
Muitinės institucijoms kvalifikavus veiksmą kaip „veiksmą, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“, nereiškia, jog baudžiamieji įstatymai buvo iš tikrųjų pažeisti (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Meico-Fell
9 punktą). Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1697/79 pirmos ir antros konstatuojamųjų dalių, minėtas kvalifikavimas atliekamas tik administracinėje procedūroje ir tik siekiant jos tikslų suteikti galimybę ištaisyti situaciją, susidariusią dėl neteisingai ar nepakankamai surinktų importo bei eksporto muitų.
Tačiau savaime suprantama, kad šis kvalifikavimas neturi įtakos valstybių narių teismų kompetencijai kontroliuoti muitinės įstaigų sprendimus ir bet kokioms pasekmėms, įskaitant susijusias su galimu šių įstaigų neteisėtai reikalaujamų muitų grąžinimu, kurios pagal taikytiną nacionalinę teisę gali kilti iš minėtų teismų sprendimų, visų pirma iš tų, kuriais nutraukiamas baudžiamasis persekiojimas ar išteisinami kaltinamieji.
Nesant šią sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų, kiekvienos valstybės narės teisės sistemoje turi būti apibrėžtos sąlygos, leidžiančios muitus privalėjusiems sumokėti asmenims ginčyti Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje numatytos išimties taikymą, kiek tai susiję su nesumokėtų muitų išieškojimo senaties terminais, ir reikalauti, kad prireikus šiuo požiūriu iš teismo sprendimų būtų padarytos išvados, jeigu šios sąlygos nebus mažiau palankios nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams, ir dėl jų netaps praktiškai neįmanoma pasinaudoti Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis (pagal analogiją žr. 1980 m. liepos 10 d. Sprendimo
Ariete
,
811/79, Rink. p. 2545
, 12 punktą; 2003 m. gruodžio 4 d. Sprendimo
Evans
,
C-63/01, Rink. p. I-14447
, 75 ir 76 punktus bei 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo
Manfredi ir kt.
,
C-295/04–C-298/04, Rink. p. I-6619
, 62 ir 77 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį ir penktąjį prejudicinius klausimus reikia atsakyti, kad „veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ kvalifikavimas Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnio pirmosios pastraipos prasme priklauso muitinės institucijų, atsakingų už tikslios atitinkamų importo ir eksporto muitų sumos nustatymą, kompetencijai.
Dėl antrojo ir trečiojo prejudicinių klausimų
Atsižvelgiant į pirmojo ir penktojo prejudicinių klausimų atsakymus į antrąjį ir trečiąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

Veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla kvalifikavimas 1979 m. liepos 24 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 1697/79 dėl importo arba eksporto muitų, nepareikalautų iš asmens, privalėjusio juos sumokėti už prekes, kurioms įforminta muitinės procedūra, lemianti prievolės sumokėti tokius muitus atsiradimą, išieškojimo išleidus prekes 3 straipsnio pirmosios pastraipos prasme priklauso muitinės įstaigų, atsakingų už tikslios atitinkamų importo ir eksporto muitų sumos nustatymą, kompetencijai.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: portugalų.