CELEX: 62008CJ0507
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Štátna pomoc
Čiastočné odpísanie daňového dlhu spoločnosti v rámci vyrovnacieho konania
Rozhodnutie Komisie, ktorým sa táto pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom a nariaďuje sa jej vymáhanie
Nevykonanie

Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Slovenská republika si tým, že nevykonala
rozhodnutie Komisie 2007/254/ES zo 7. júna 2006 o štátnej pomoci C 25/05 (ex NN 21/05) poskytnutej Slovenskou republikou v prospech
spoločnosti FRUCONA Košice, a.s. (Ú. v. EÚ L 112, s. 14), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 249 štvrtého
odseku ES a článku 2 uvedeného rozhodnutia.

Právny rámec
Odôvodnenie č. 13 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku
93 Zmluvy o ES (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339) stanovuje:
„keďže v prípadoch protiprávnej pomoci, ktorá nie je zlučiteľná so spoločným trhom, by sa mala obnoviť efektívna súťaž; keďže
na tento účel je potrebné, aby sa pomoc vrátane úrokov bez meškania vrátila; keďže je náležité, aby sa vrátenie realizovalo
v súlade s postupmi vnútroštátneho práva; keďže uplatnenie týchto postupov by nemalo brániť okamžitému a efektívnemu vykonaniu
rozhodnutia Komisie a obnove efektívnej súťaže; keďže, aby sa dosiahol tento výsledok, členské štáty by mali podniknúť všetky
potrebné opatrenia na zabezpečenie účinnosti rozhodnutia Komisie.“
Článok 14 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 stanovuje:
„Bez toho, aby bolo dotknuté akékoľvek nariadenie Súdneho dvora Európskych spoločenstiev podľa článku [242 ES], vymáhanie
sa bude realizovať bez meškania a v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva daného členského štátu za predpokladu, že
umožnia okamžité a účinné vykonanie rozhodnutia Komisie. Na tento účel a v prípade konania na národných súdoch dané členské
štáty podniknú všetky potrebné kroky, ktoré sú k dispozícii v ich príslušných právnych systémoch, vrátane predbežných opatrení,
bez dopadu na právo spoločenstva.“
Podľa znenia článku 23 ods. 1 toho istého nariadenia:
„Ak daný členský štát nepostupuje v súlade s podmienečnými alebo zápornými rozhodnutiami najmä v prípadoch, na ktoré sa odvoláva
článok 14, Komisia môže túto záležitosť predložiť priamo Súdnemu dvoru európskych spoločenstiev v súlade s článkom [88 ods. 2
ES].“

Konanie pred podaním žaloby
V rozhodnutí 2007/254 Komisia konštatovala, že opatrenia, ktoré Slovenská republika vykonala v prospech spoločnosti FRUCONA
Košice, a.s. (ďalej len „Frucona“), predstavujú štátnu pomoc a že táto pomoc nie je zlučiteľná so spoločným trhom.
Z uvedeného rozhodnutia vyplýva, že Frucona v rozhodnom čase pôsobila v oblasti výroby liehu a liehovín, nealkoholických nápojov,
konzervovaného ovocia a zeleniny a octu. Sporné štátne opatrenie spočívalo v odpísaní daňového nedoplatku Daňovým úradom Košice
IV (ďalej len „daňový úrad“) v rámci vyrovnania, čo je konanie, ktoré sa riadi zákonom č. 328/1991 Zb. o konkurze a vyrovnaní.
Z tejto právnej úpravy vyplýva, že zámerom vyrovnacieho konania je podobne ako v prípade konkurzného konania usporiadať finančnú
situáciu spoločnosti v úpadku, pričom jeho hlavným cieľom je umožniť tejto spoločnosti pokračovať v činnosti na základe dosiahnutia
dohody s veriteľmi v tom zmysle, že spoločnosť sa zaviaže zaplatiť časť svojho dlhu a zvyšok sa odpustí. Túto dohodu musí
schváliť súd poverený dohľadom nad konaním.
Dňa 8. marca 2004 Frucona podala na príslušnom krajskom súde návrh na vyrovnanie, pričom jej predĺženie predstavoval najmä
daňový nedoplatok na spotrebnej dani z liehu. Po hlasovaní veriteľov v prospech návrhu na vyrovnanie uvedený krajský súd túto
dohodu s veriteľmi potvrdil 14. júla 2004. Uplynutím lehoty na podanie odvolania rozhodnutie daného súdu nadobudlo právoplatnosť.
Na základe dohody s veriteľmi mala Frucona zaplatiť 35 % dlhu do jedného mesiaca, pričom zostávajúcich 65 % dlhu sa veritelia
zaviazali odpustiť.
Celková výška dlhu Frucony voči daňovému úradu bola 640 793 831 SKK (t. j. 16,86 milióna eur). V rámci vyrovnania získal tento
úrad sumu 224 277 841 SKK (t. j. 5,86 milióna eur), odpísanie daňového dlhu bolo teda vo výške 416 515 990 SKK (t. j. 11 miliónov
eur).
Po skončení konania o preskúmaní sporného odpísania daňového dlhu v rámci konania podľa článku 88 ods. 2 prvého pododseku ES
Komisia dospela k záveru, že týmto odpísaním dlhu Slovenská republika nezákonne poskytla pomoc Frucone, pričom vo svojom rozhodnutí
2007/254 uviedla:
„
Článok 1
Štátna pomoc, ktorú Slovenská republika poskytla v prospech [Frucony], vo výške 416 515 990 SKK, nie je zlučiteľná so spoločným
trhom.
Článok 2
1.      Slovenská republika prijme všetky opatrenia potrebné na vymáhanie nezákonne poskytnutej pomoci uvedenej v článku 1 od príjemcu
späť.
2.      Vymáhanie sa uskutoční bez odkladu a v súlade s postupmi uvedenými vo vnútroštátnych právnych predpisoch, pokiaľ umožňujú
okamžité a účinné vykonanie tohto rozhodnutia.
3.      Vymáhaná suma musí zahŕňať úroky za celé obdobie od dátumu, ku ktorému bola suma daná k dispozícii [Frucone] až do jej skutočného
vrátenia.
…
Článok 3
Slovenská republika bude do dvoch mesiacov po oznámení tohto rozhodnutia informovať Komisiu o opatreniach prijatých na dosiahnutie
súladu s týmto rozhodnutím. …
…“
Dňa 12. januára 2007 podala Frucona žalobu na Súd prvého stupňa Európskych spoločenstiev, v ktorej požadovala zrušenie uvedeného
rozhodnutia (vec Frucona Košice, T–11/07), pričom nepožadovala odklad jeho výkonu formou predbežného opatrenia. Slovenská
republika nepodala žalobu proti uvedenému rozhodnutiu, ktoré jej bolo doručené 12. júna 2006.
S cieľom vykonať toto rozhodnutie vyzval daňový úrad 4. júla 2006 Fruconu na vrátenie protiprávnej pomoci a úrokov do ôsmich
dní. Keďže Frucona tejto výzve nevyhovela, daňový úrad podal 21. júla 2006 žalobu na zaplatenie na Okresný súd Košice II.
Rozsudkom z 11. júna 2007 Okresný súd Košice II zamietol danú žalobu, pričom rozhodol, že Frucona nie je povinná pomoc vrátiť.
Toto rozhodnutie bolo potvrdené rozsudkom Krajského súdu v Košiciach z 21. apríla 2008, okrem iného z dôvodu, že nie je možné
preskúmať uznesenie o potvrdení vyrovnania, ktoré nadobudlo právoplatnosť.
Daňový úrad podal listom z 2. júla 2008 generálnemu prokurátorovi Slovenskej republiky podnet na podanie mimoriadneho dovolania
proti uvedenému rozhodnutiu. Slovenská republika jednoznačne nespresnila, aký postup nasledoval v súvislosti s touto žiadosťou.
V priebehu vymáhania nezákonne poskytnutej pomoci Komisia trvala na okamžitom a účinnom vykonaní rozhodnutia 2007/254, pričom
slovenským orgánom vytýkala, že priamo nepristúpili k výkonu jej rozhodnutia podľa vnútroštátneho práva, ale považovali za
potrebné podať žalobu na zaplatenie na okresný súd.
V tejto súvislosti slovenské orgány v podstate predložili dve základné tvrdenia:
–        začatie súdneho konania bolo nevyhnutné na vymoženie sumy štátnej pomoci, o ktorú ide v tejto veci, spolu s úrokmi, pretože
podľa slovenského daňového práva neexistoval žiadny právny základ na vymáhanie pohľadávky daňového úradu, ktorá bola vo vyrovnaní
odpísaná. Z tohto dôvodu bolo potrebné zabezpečiť exekučný titul. Inými slovami, podľa slovenského práva účinkom správneho
rozhodnutia daňového úradu nemôže byť „zrušenie“ rozhodnutia súdu vykonávajúceho dohľad nad vyrovnacím konaním medzi Fruconou
a jej veriteľmi potvrdzujúceho dohodu s veriteľmi, ktoré nadobudlo právoplatnosť,
–        rozhodnutie 2007/254 nezaväzuje priamo Fruconu, ale skôr vyžaduje od Slovenskej republiky, aby prijala všetky opatrenia potrebné
na vymáhanie nezákonne poskytnutej pomoci. Toto rozhodnutie, ktoré je „cudzím“ správnym rozhodnutím, nezakladá povinnosť Frucony
vrátiť pomoc. Nebolo preto možné pristúpiť k výkonu daného rozhodnutia na vnútroštátnej úrovni.
Po rozličných výmenách stanovísk a neskorších výzvach po uplynutí dvojmesačnej lehoty stanovenej v článku 3 rozhodnutia 2007/254
na informovanie Komisie o opatreniach prijatých na vykonanie rozhodnutia Komisia usúdila, že Slovenská republika stále nepristúpila
k jeho účinnému výkonu, a preto sa rozhodla podať prejednávanú žalobu.

O žalobe

Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že zrušenie protiprávnej pomoci prostredníctvom jej vymáhania je logickým dôsledkom vyhlásenia jej protiprávnosti,
pričom odkazuje na rozsudky z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia (C‑142/87, Zb. s. I‑959, bod 66) a z 21. marca 1991, Taliansko/Komisia
(C‑305/89, Zb. s. I‑1603, bod 41). V súlade s článkom 249 ES je členský štát, ktorému je určené rozhodnutie Komisie nariaďujúce
vymáhanie nezákonne poskytnutej štátnej pomoci, povinný prijať všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie výkonu takého rozhodnutia,
ako to vyplýva z rozsudku z 26. júna 2003, Komisia/Španielsko (C‑404/00, Zb. s. I‑6695, bod 21).
Komisia však zistila, že v tomto prípade viac ako 29 mesiacov od oznámenia rozhodnutia 2007/254 nebola pomoc, ktorá bola poskytnutá
Frucone, vymožená. Komisia preto tvrdí, že Slovenská republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z rozhodnutia
2007/254 a článku 14 ods. 3 nariadenia č. 659/1999.
Hoci orgán splnomocnený na vymáhanie konal v súlade s vnútroštátnym právom, okolnosti ako tá, že daňový úrad podal žalobu
na zaplatenie, ktorou sa domáha vrátenia protiprávnej pomoci, zdĺhavé súdne konanie a obsah rozhodnutí Okresného súdu Košice
II a následne Krajského súdu v Košiciach, bránia podľa Komisie okamžitému a účinnému výkonu rozhodnutia 2007/254. Komisia
tvrdí, že slovenské orgány porušili zásadu priameho účinku ustanovení práva Spoločenstva v prípade kolízie s vnútroštátnym
predpisom členského štátu.
Pokiaľ ide o skutočnosť, že rozhodnutie súdu, ktorý potvrdil vo vyrovnacom konaní dohodu s veriteľmi, nadobudlo právoplatnosť,
čo podľa Slovenskej republiky bráni vymáhaniu poskytnutej pomoci, Komisia poukazuje na rozsudok z 18. júla 2007, Lucchini,
(C‑119/05, Zb. s. I‑6199, bod 63), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že právo Spoločenstva bráni uplatneniu ustanovenia vnútroštátneho
práva, ktorého cieľom je stanoviť zásadu právoplatne rozhodnutej veci, keď jeho uplatnenie predstavuje prekážku vymáhania
štátnej pomoci, ktorá bola poskytnutá v rozpore s právom Spoločenstva a ktorej nezlučiteľnosť so spoločným trhom bola stanovená
konečným rozhodnutím Komisie.
Podľa Komisie teda riešenie prijaté slovenskými súdmi v tejto veci vedie k popretiu cieľov sledovaných pravidlami Spoločenstva
v oblasti štátnej pomoci, čo je prekážkou účinného výkonu rozhodnutia 2007/254 a okamžitého obnovenia predchádzajúceho stavu,
a predlžuje tým nenáležitú konkurenčnú výhodu vyplývajúcu z predmetnej pomoci, ako to vyplýva aj z rozsudku z 5. októbra 2006,
Komisia/Francúzsko (C‑232/05, Zb. s. I‑10071, bod 52).
Okrem toho Komisia kritizuje správanie slovenských orgánov, pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, ktorá sa podobne ako zásada
efektivity musí vziať do úvahy pri posúdení procesnej autonómie priznanej členským štátom na výkon práva Spoločenstva. Komisia
tvrdí, že uvedená zásada ekvivalencie bola porušená vzhľadom na skutočnosť, že rozhodnutiu 2007/254 nebola priznaná vykonateľnosť,
ktorú majú napríklad platobné výmery vydané daňovým úradom.
Slovenská republika v rámci svojej obrany tvrdí, že gramatický výklad článku 2 ods. 1 a 2 rozhodnutia 2007/254, a predovšetkým
použitie slova „vymáhanie“ namiesto slova „vymoženie“ vedie na rozdiel od výkladu navrhovaného Komisiou k záveru, že z nich
nemožno vyvodiť povinnosť Slovenskej republiky pomoc v stanovenej lehote aj reálne vymôcť. Jediná povinnosť, ktorá z týchto
ustanovení vyplýva, je prijať v stanovenej lehote všetky opatrenia potrebné na vymáhanie predmetnej pomoci.
Slovenská republika tvrdí, že skutočne podnikla bez zbytočného odkladu rôzne kroky na urýchlené a účinné vymoženie pomoci,
najmä vyzvala Fruconu na jej vrátenie a pristúpila k jej následnému vymáhaniu súdnou cestou. Slovenská republika tiež zdôrazňuje,
že rozhodnutie 2007/254 ešte nie je konečné, pretože bolo napadnuté v konaní na Súde prvého stupňa.
Slovenská republika sa preto domnieva, že si splnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z rozhodnutia 2007/254 a požiadaviek
článku 14 ods. 3 nariadenia č. 659/1999.
Slovenská republika taktiež zdôrazňuje, že poskytnutie štátnej pomoci spoločnosti Frucona v rámci vyrovnacieho konania bolo
potvrdené rozhodnutím súdu vykonávajúceho dohľad nad týmto konaním, ktoré po nadobudnutí právoplatnosti nemôže daňový úrad
ako správny orgán zrušiť. Tvrdí, že právo Spoločenstva nevyžaduje, aby bol taký správny orgán povinný zrušiť právoplatné vnútroštátne
súdne rozhodnutia.
Slovenská republika sa navyše domnieva, že už citovaný rozsudok Lucchini nie je v tejto veci relevantný. Na rozdiel od rozhodnutia
príslušného talianskeho súdu vo veci, v ktorej bol vyhlásený uvedený rozsudok, rozhodnutie krajského súdu zo 14. júla 2004
totiž nadobudlo právoplatnosť z dôvodu uplynutia zákonných lehôt umožňujúcich podanie opravného prostriedku v súlade s vnútroštátnymi
procesnými predpismi ešte pred vydaním rozhodnutia 2007/254. Okrem toho bol uvedený rozsudok vynesený až po tom, čo Slovenská
republika podnikla kroky s cieľom vymôcť súdnou cestou pomoc, ktorá je sporná v tejto veci.
Podanie žaloby na zaplatenie proti Frucone na vnútroštátny súd bolo teda vhodným prostriedkom postupu, ktorý spĺňa podmienku
okamžitého a účinného zásahu.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, že Slovenská republika porušila zásadu ekvivalencie, Slovenská republika uvádza, že vzhľadom
na to, že rozhodnutie 2007/254 nepredstavuje priamy exekučný titul, v prípade, že by bola povinná uznať jeho priamu vykonateľnosť,
by išlo o popretie procesnej autonómie členských štátov pri výkone rozhodnutia prijatého podľa článku 88 ods. 2 ES.
Okrem toho zásada ekvivalencie sa vytvorila v oblasti ochrany práv jednotlivcov a nie v oblasti týkajúcej sa výlučne záväzkov
členských štátov voči Európskemu spoločenstvu, kam patria rozhodnutia Komisie podľa článku 88 ods. 2 ES.
Vo svojej replike Komisia spochybňuje gramatický výklad rozhodnutia 2007/254, ktorý navrhovala Slovenská republika. Komisia
tvrdí, že toto rozhodnutie obsahuje povinnosť daného členského štátu skutočne vymôcť vrátenie protiprávne poskytnutej štátnej
pomoci a nielen začať proces vymáhania v lehote dvoch mesiacov stanovenej v článku 3 rozhodnutia, čo zodpovedá zásade, že
postupy podľa vnútroštátneho práva začaté členským štátom na výkon rozhodnutí musia umožniť ich okamžité a účinné vykonanie.
Jediná výnimka z povinnosti vykonať rozhodnutie Komisie by bola existencia mimoriadnych okolností, ktoré by členskému štátu
úplne znemožnili riadne vykonať dané rozhodnutie. Slovenská republika sa však v prejednávanej veci na také okolnosti nikdy
neodvolala.
Okrem toho Komisia tvrdí, že keďže právo Spoločenstva nestanovuje, aký postup by mal dotknutý členský štát uplatniť na výkon
rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje vymáhanie protiprávnej pomoci podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 659/1999, toto vymáhanie
sa musí v zásade uskutočniť v súlade s príslušnými ustanoveniami vnútroštátneho práva; tieto ustanovenia sa musia uplatniť
takým spôsobom, aby sa vymáhanie požadované právom Spoločenstva nestalo prakticky nemožné a aby sa plne zohľadnili záujmy
Spoločenstva, pričom odkazuje na rozsudok z 27. júna 2000, Komisia/Portugalsko (C‑404/97, Zb. s. I‑4897, bod 55).
V tejto súvislosti Komisia zdôrazňuje, že nemala v úmysle Slovenskej republike nariadiť, akým spôsobom má vymôcť nezákonne
poskytnutú štátnu pomoc, ale spôsob, ktorý si Slovenská republika zvolila, nespĺňa požiadavku okamžitého a účinného vymoženia
protiprávne poskytnutej pomoci, keďže ani po 29 mesiacoch od oznámenia rozhodnutia 2007/254 stále nedošlo k vymoženiu.
Navyše Komisia v rozpore s tvrdením Slovenskej republiky nepožadovala, aby daňový úrad zrušil právoplatné súdne rozhodnutie,
ale navrhla ako jeden z možných postupov pri výkone rozhodnutia 2007/254, aby príslušný orgán zrušil rozhodnutie o poskytnutí
protiprávnej pomoci, čo by bolo aj v súlade s judikatúrou Súdneho dvora. Komisia takisto uviedla, že z danej judikatúry vyplýva
povinnosť príslušných vnútroštátnych súdov neuplatniť ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú v rozpore s právom Spoločenstva.
Komisia pripomína, že podľa tejto zásady prednosti práva Spoločenstva má právo Spoločenstva prednosť pred akýmkoľvek vnútroštátnym
aktom, či už ide o správny, alebo legislatívny akt, ale aj právoplatný rozsudok, ako to vyplýva z už citovaného rozsudku Lucchini.
Skutočnosť, že uvedený rozsudok bol vydaný až po rozhodnutí súdu, ktorý potvrdil štátnu pomoc poskytnutú spoločnosti Frucona,
nie je podstatná, pretože daný rozsudok iba interpretuje platné právo tak, ako sa má aplikovať.
Napokon Komisia spochybňuje tvrdenie Slovenskej republiky, podľa ktorého sa zásada ekvivalencie neuplatní v kontexte výkonu
rozhodnutia Komisie v oblasti štátnej pomoci, a tvrdí, že procesná autonómia členského štátu musí byť obmedzená všeobecnou
zásadou efektivity. V opačnom prípade by povinnosť vymáhania úplne stratila svoj zmysel a nedalo by sa zabezpečiť jednotné
uplatňovanie práva Spoločenstva.
Slovenská republika spochybnila tvrdenie Komisie, podľa ktorého sú príslušné slovenské orgány povinné nielen prijať všetky
opatrenia potrebné na účinné vymáhanie pomoci, ale aj túto pomoc skutočne vymôcť. Slovenská republika sa domnieva, že si v celom
rozsahu splnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo slovenskej verzie rozhodnutia 2007/254, ktorá je jediná autentická.
Navyše Slovenská republika naďalej zotrváva na stanovisku, že daňové orgány nemohli zrušiť právoplatné súdne rozhodnutie,
a domnieva sa, že zvolili jediný možný spôsob vymáhania spornej pomoci.

Posúdenie Súdnym dvorom
Pred pristúpením k preskúmaniu nesplnenia povinnosti vytýkaného Slovenskej republike, pokiaľ ide o jej povinnosť vykonať rozhodnutie
2007/254, treba pripomenúť niektoré zásady, ktoré vyplývajú z ustálenej judikatúry Súdneho dvora v tejto oblasti.
Zrušenie protiprávnej pomoci prostredníctvom jej vymáhania je logickým dôsledkom vyhlásenia jej protiprávnosti, pričom tento
dôsledok nemôže závisieť od podoby, v akej bola pomoc poskytnutá (pozri najmä rozsudky z 10. júna 1993, Komisia/Grécko, C‑183/91,
Zb. s. I‑3131, bod 16; Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 38).
V prípade rozhodnutia konštatujúceho protiprávnu povahu pomoci sa jej vymáhanie nariadené Komisiou vykoná za podmienok stanovených
v článku 14 ods. 3 nariadenia č. 659/1999. Členský štát sa na svoju obranu v rámci konania o nesplnení povinnosti začatého
Komisiou podľa článku 88 ods. 2 ES môže odvolávať na jedinú skutočnosť, a to na absolútnu nemožnosť riadneho výkonu rozhodnutia
o vymáhaní (pozri rozsudok z 13. novembra 2008, Komisia/Francúzsko, C‑214/07, Zb. s. I‑8357, body 43 a 44, ako aj citovanú
judikatúru).
V prípade ťažkostí s výkonom musia Komisia a členský štát podľa pravidla ukladajúceho členským štátom a inštitúciám Európskej
únie recipročné povinnosti lojálnej spolupráce, ktoré vychádzajú najmä z článku 4 ods. 3 ZEÚ, spolupracovať v dobrej viere
s cieľom prekonať tieto ťažkosti pri úplnom rešpektovaní ustanovení Zmluvy o fungovaní Európskej únie a najmä ustanovení o štátnej
pomoci (pozri rozsudok z 13. novembra 2008, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 45 a citovanú judikatúru).
V súvislostiach tejto veci treba na úvod konštatovať, že v čase, keď Komisia podala žalobu, t. j. 29 mesiacov od oznámenia
rozhodnutia 2007/254, nebola od Frucony vymožená nijaká suma. Slovenská republika túto skutočnosť nespochybňuje a ani sa neodvoláva
na absolútnu nemožnosť vykonania rozhodnutia Komisie.
Pokiaľ ide o okolnosti, ktoré Slovenská republika uviedla ako dôvody nevykonania rozhodnutia 2007/254, a teda nevymoženia
protiprávnej pomoci poskytnutej Frucone, jej argumentácia sa v podstate skladá z dvoch častí.
Po prvé vo svojich písomných pripomienkach predložila gramatický výklad článku 2 ods. 1 a 2 rozhodnutia 2007/254 a v danej
súvislosti poukázala na použitie slova „vymáhanie“ namiesto „vymoženie“ v slovenskej verzii rozhodnutia, čo podľa nej predstavuje
len povinnosť prijať kroky smerujúce k vymáhaniu protiprávnej pomoci, ale túto pomoc nie je povinná aj skutočne vymôcť.
Treba uviesť, že taký výklad znenia rozhodnutia 2007/254 by zjavne nerešpektoval jeho skutočný cieľ. V kontexte právnej úpravy
Únie a najmä vzhľadom na odôvodnenie č. 13 a článok 14 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 je zjavné, ako tvrdí Komisia, že cieľom
rozhodnutia 2007/254 je obnovenie efektívnej hospodárskej súťaže takým spôsobom, že členskému štátu, ktorému je rozhodnutie
určené, stanovuje povinnosť skutočne a okamžite vymôcť protiprávnu štátnu pomoc. S gramatickým výkladom znenia rozhodnutia
2007/254, ktorý navrhla Slovenská republika, nie je teda možné súhlasiť.
Po druhé sa postoj Slovenskej republiky zakladá na tvrdení, že súdne konanie začaté daňovým úradom najskôr na Okresnom súde
Košice II a potom na Krajskom súde v Košiciach bolo na vymáhanie štátnej pomoci poskytnutej Frucone nevyhnutné, pretože dohoda
s veriteľmi bola potvrdená rozhodnutím príslušného súdu, ktoré po nadobudnutí právoplatnosti nemohol daňový úrad ako správny
orgán zrušiť.
V tejto súvislosti treba najskôr pripomenúť, že v súlade s článkom 14 ods. 3 nariadenia č. 659/99 sa vymáhanie protiprávnej
pomoci stanovené v rozhodnutí Komisie musí realizovať bez meškania a v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva daného
členského štátu za predpokladu, že umožnia okamžité a účinné vykonanie tohto rozhodnutia.
Členský štát, ktorý je podľa takéhoto rozhodnutia povinný zabezpečiť vymáhanie protiprávnej pomoci, má slobodu vo voľbe prostriedkov,
ktorými túto povinnosť splní, pokiaľ zvolené opatrenia nebudú narušovať pôsobnosť a účinnosť práva Únie (pozri v tomto zmysle
rozsudky z 12. decembra 2002, Komisia/Nemecko, C‑209/00, Zb. s. I‑11695, bod 34, ako aj z 20. mája 2010, Scott a Kimberly
Clark, C‑210/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 21).
Z práva Európskej únie teda vyplýva povinnosť prijať všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie výkonu rozhodnutí Komisie stanovujúce
vymáhanie protiprávnej pomoci, pričom je však potrebné dodržať osobitosti rôznych konaní, ktoré sú v tejto súvislosti v členských
štátoch upravené. Treba uviesť, že práve v súlade s týmto právom v rámci prejednávanej veci Komisia tvrdila, že nemala v úmysle
príslušným orgánom Slovenskej republiky nariadiť, akým konkrétnym spôsobom mali vymôcť štátnu pomoc protiprávne poskytnutú
Frucone, iba sa domnievala, že spôsob použitý na tento účel nespĺňa požiadavku okamžitého a účinného vymáhania danej pomoci.
Skutočnosť, že v dôsledku rozhodnutia 2007/254 daňový úrad začal vymáhať protiprávnu štátnu pomoc súdnou cestou, nemožno ako
takú kritizovať, pretože ako bolo uvedené vyššie, členský štát má slobodu vo voľbe prostriedkov, ktorými si splní povinnosť
vymáhania.
V prejednávanej veci však opatrenia prijaté príslušnými slovenskými orgánmi neviedli k vymoženiu protiprávnej pomoci a normálne
podmienky hospodárskej súťaže neboli obnovené. Hlavnou prekážkou tohto vymoženia bolo odmietnutie vyhovieť návrhu na zaplatenie
podanému daňovým úradom najskôr Okresným súdom Košice II a následne v odvolaní Krajským súdom v Košiciach vzhľadom na to,
že rozhodnutie príslušného súdu zo 14. júla 2004 o potvrdení vyrovnania nadobudlo právoplatnosť.
V tejto veci sa teda vynára otázka, či konečná povaha rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ktorým sa schválilo v rámci vyrovnacieho
konania pod dohľadom súdu vyrovnanie, z ktorého vyplýva čiastočné vzdanie sa pohľadávky verejného rozpočtu, neskôr Komisiou
kvalifikované ako štátna pomoc, môže zmariť vymáhanie tejto pomoci.
V tejto súvislosti treba po prvé zdôrazniť, že sporná situácia v tejto veci sa odlišuje od situácie vo veci, v ktorej bol
vynesený už citovaný rozsudok Lucchini, na ktorý poukazuje Komisia a v ktorom Súdny dvor rozhodol, že právo Únie bráni uplatneniu
ustanovenia vnútroštátneho práva, ktorého cieľom je stanoviť zásadu právoplatne rozhodnutej veci, keď jeho uplatnenie predstavuje
prekážku vymáhania štátnej pomoci, ktorá bola poskytnutá v rozpore s právom Únie a ktorej nezlučiteľnosť so spoločným trhom
bola stanovená konečným rozhodnutím Komisie (pozri rozsudok Lucchini, už citovaný, bod 63).
V prejednávanej veci však súdne rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť, na ktorú sa Slovenská republika odvoláva, pred prijatím
rozhodnutia Komisie nariaďujúceho vymáhanie spornej pomoci.
V dôsledku toho nemôže byť už citovaný rozsudok Lucchini priamo relevantný v tejto veci.
Po druhé treba pripomenúť dôležitosť zásady právoplatne rozhodnutej veci v právnom poriadku Únie i vo vnútroštátnych právnych
poriadkoch. Na to, aby sa zabezpečila tak stabilita práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti, je totiž
dôležité, aby sa nemohli napadnúť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali konečnými po vyčerpaní dostupných opravných prostriedkov
alebo po uplynutí lehôt stanovených na podanie týchto opravných prostriedkov (rozsudky z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01,
Zb. s. I‑10239, bod 38; zo 16. marca 2006, Kapferer, C‑234/04, Zb. s. I‑2585, bod 20, a z 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub,
C‑2/08, Zb. s. I‑7501, bod 22).
Právo Únie teda neukladá vo všetkých prípadoch vnútroštátnemu súdu povinnosť neuplatniť vnútroštátne procesné normy, na základe
ktorých nadobúda súdne rozhodnutie právoplatnosť, napriek tomu, že by sa tým umožnilo zjednať nápravu pri porušení ustanovenia
práva Únie, ku ktorému došlo vydaním predmetného rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudky Kapferer, už citovaný, bod 21,
a Fallimento Olimpiclub, už citovaný, bod 23).
Ako zdôraznil generálny advokát vo svojich návrhoch, zo spisu i z ústnych pripomienok Slovenskej republiky prednesených na
pojednávaní vyplýva, že vnútroštátne orgány tohto členského štátu mali podľa vnútroštátneho práva k dispozícii procesné prostriedky,
ktorých dôsledné uplatnenie by umožnilo tomuto členskému štátu vymoženie spornej pomoci.
Slovenská vláda však nepredložila konkrétne skutočnosti týkajúce sa podmienok, za akých by jej štátne orgány použili prostriedky,
ktoré majú k dispozícii.
Ako bolo uvedené v bode 14 tohto rozsudku uvedený členský štát jednoznačne nespresnila, aký postup nasledoval v súvislosti
s podnetom daňového úradu na podanie mimoriadneho dovolania proti rozsudku Krajského súdu v Košiciach z 21. apríla 2008.
So zreteľom na výhrady Komisie nemá Súdny dvor inú možnosť, ako konštatovať, že Slovenská republika nepredložila dostatočné
dôkazy, na základe ktorých by sa bolo možné domnievať, že v stanovenej lehote podnikla všetky kroky, ktoré mohla vykonať,
na získanie vrátenia spornej pomoci.
Vzhľadom na uvedené treba konštatovať, že Slovenská republika si tým, že neprijala v stanovenej lehote všetky opatrenia potrebné
na vymoženie nezákonne poskytnutej pomoci uvedenej v rozhodnutí 2007/254 od jej príjemcu, nesplnila povinnosti, ktoré jej
vyplývajú z článku 249 štvrtého odseku ES a článku 2 uvedeného rozhodnutia.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Slovenskú republiku na náhradu trov konania
a Slovenská republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Slovenská republika si tým, že neprijala v stanovenej lehote všetky opatrenia potrebné na vymoženie nezákonnej pomoci od jej
príjemcu, ktorá bola poskytnutá Slovenskou republikou v prospech spoločnosti FRUCONA Košice, a.s. a uvedená v rozhodnutí Komisie
2007/254/ES zo 7. júna 2006 o štátnej pomoci C 25/05 (ex NN 21/05), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 249
štvrtého odseku ES a článku 2 uvedeného rozhodnutia.
2.
Slovenská republika je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: slovenčina.