CELEX: 62002CJ0347
Forsikringer
tredje skadesforsikringsdirektiv
bonus-malus-ordning

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har i stævningen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Franske Republik
har tilsidesat forpligtelser, som påhviler den i henhold til Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love
og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv
73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) (EFT L 228, s. 1), idet den har indført og opretholdt en bonus-malus-ordning,
som har automatiske og bindende følger for tarifferne, og som gælder for alle bilforsikringskontrakter indgået på fransk område,
uanset om kontrakterne indgås med forsikringsselskaber, som har hjemsted i Frankrig, eller med forsikringsvirksomheder, som
udøver deres virksomhed dér ved filialer eller tjenesteydelser. Denne ordning er ifølge Kommissionen i strid med princippet
om fri tariffastsættelse og ophævelse af forudgående eller systematisk kontrol af tariffer og kontrakter, der er fastsat i
direktivets artikel 6, stk. 3, samt artikel 29 og 39.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Artikel 6 i direktiv 92/49, som er indeholdt i afsnit II om »[a]dgang til udøvelse af forsikringsvirksomhed«, bestemmer:
»Artikel 8 i direktiv 73/239/EØF affattes således:
»Artikel 8
[…]
3.

Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne opretholder eller indfører love eller administrative bestemmelser,
der foreskriver godkendelse af vedtægterne og fremlæggelse af alt materiale, der er nødvendigt for den normale gennemførelse
af tilsynet.
Medlemsstaterne må dog ikke fastsætte bestemmelser, der foreskriver forudgående godkendelse eller løbende anmeldelse af de
almindelige og specielle betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som et
selskab agter at anvende over for forsikringstagerne.
Medlemsstaterne må hverken opretholde eller indføre krav om forudgående anmeldelse eller godkendelse af tarifforhøjelser,
medmindre sådanne krav er et led i en almindelig priskontrolordning.
[…]««.
Artikel 29 i direktiv 92/49, som er indeholdt i direktivets afsnit III om »[h]armonisering af betingelserne for udøvelse af
forsikringsvirksomhed«, bestemmer:
»Medlemsstaterne må ikke fastsætte bestemmelser om, at der kræves forudgående godkendelse eller løbende anmeldelse af de almindelige
og specielle betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som et forsikringsselskab
agter at anvende over for forsikringstagerne. Med henblik på at kontrollere, at nationale bestemmelser om forsikringsaftaler
overholdes, kan de alene kræve, at de pågældende betingelser og de øvrige dokumenter på opfordring skal kunne forelægges,
uden at dette dog må gøres til en forhåndsbetingelse for, at et selskab kan udøve sin virksomhed.
Medlemsstaterne må hverken opretholde eller indføre krav om forudgående meddelelse om eller godkendelse af tarifforhøjelser,
medmindre krav herom alene er et led i en almindelig priskontrolordning.«
Artikel 39, stk. 2 og 3, i direktiv 92/49, som er indeholdt i direktivets afsnit IV om »[b]estemmelser vedrørende fri etableringsret
og fri udveksling af tjenesteydelser«, bestemmer:
»2. Filialmedlemsstaten eller den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne præsteres, må ikke fastsætte bestemmelser om, at der
kræves forudgående godkendelse eller løbende anmeldelse af de almindelige og specielle betingelser i forsikringspolicer, af
tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som selskabet agter at anvende over for forsikringstagerne. Med henblik
på at kontrollere, at deres nationale bestemmelser om forsikringsaftaler overholdes, kan de alene kræve, at ethvert selskab,
der ønsker at udøve forsikringsvirksomhed på deres område i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri
udveksling af tjenesteydelser, på opfordring skal kunne forelægge de betingelser og andre dokumenter, som det agter at anvende,
uden at dette dog må gøres til en forhåndsbetingelse for, at selskabet kan udøve sin virksomhed.
3. Filialmedlemsstaten eller den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne præsteres, må hverken opretholde eller indføre krav om
forudgående meddelelse om eller godkendelse af tarifforhøjelser, medmindre krav herom alene er et led i en almindelig priskontrolordning.«
Nationale retsforskrifter
Artikel A. 121-1, stk. 1, i den franske forsikringslov bestemmer:
»De forsikringsaftaler, som er omfattet af de i forsikringslovens artikel R. 321-1, nr. 3 og 10, nævnte grupper, og som vedrører
motordrevne køretøjer på landjorden, skal indeholde den i bilaget til denne artikel indeholdte klausul om nedsættelse eller
forhøjelse af præmier eller bidrag.«
Bilaget til artikel A. 121-1 indeholder 14 artikler. De bestemmer, at forsikringsselskabet skal fastsætte en referencepræmie
– på grundlag af hvilken den årlige præmie, som forsikringstageren skal betale, beregnes. Den årlige præmie beregnes ved at
gange referencepræmien med en nedsættelses-/ forhøjelseskoefficient, der som udgangspunkt fastsættes til 1. Ved udgangen af
hvert skadefrit år nedsættes denne koefficient med 5%. Den kan dog ikke være mindre end 0,50. Omvendt forhøjes koefficienten
med 25%, når der indtræffer en skade i løbet af et år, og hver yderligere skade medfører en forhøjelse med yderligere 25%.
Der foretages dog ingen forhøjelse på grund af den første skade, som indtræffer, efter at der er forløbet en periode på mindst
tre år, hvorunder nedsættelses-/forhøjelseskoefficienten har udgjort 0,5%. I øvrigt kan forhøjelseskoefficienten ikke under
nogen omstændigheder overstige 3,5%.
Den administrative procedure
Efter en første informationsudveksling mellem de franske myndigheder og Kommissionen tilsendte denne den 7. juli 1997 Den
Franske Republik en åbningsskrivelse, hvori den gjorde gældende, at den i Frankrig eksisterende bonus-malus-ordning er uforenelig
med bestemmelserne i direktiv 92/49.
Den franske regering besvarede denne åbningsskrivelse ved en note af 23. oktober 1997, som blev suppleret med en anden note,
der blev tilsendt Kommissionen den 31. juli 1998.
Efter en yderligere skriftveksling mellem det franske Ministerium for Økonomi, Finanser og Industri og Kommissionen tilstillede
denne ved skrivelse af 20. april 2001 Den Franske Republik en begrundet udtalelse, hvori den bekræftede sin vurdering af,
at den nationale bonus-malus-ordning strider mod fællesskabsretten og opfordrede denne medlemsstat til at træffe de nødvendige
foranstaltninger til at efterkomme udtalelsen inden to måneder efter dens meddelelse.
De franske myndigheder besvarede Kommissionens begrundede udtalelse ved skrivelse af 18. juli 2001, hvori de gjorde gældende,
dels at bonus-malus-ordningen ikke berører den frie tariffastsættelse, dels at ordningen er begrundet i almene hensyn, som
er anerkendt i Domstolens praksis.
Da Kommissionen fandt, at de franske myndigheder ikke havde truffet de nødvendige foranstaltninger til at opfylde forpligtelserne
efter direktiv 92/49, besluttede den at anlægge nærværende sag.
Realiteten
Parternes argumenter
Kommissionen har anført, at den franske bonus-malus-ordning er i strid dels med princippet om fri tariffastsættelse, der følger
af bestemmelserne i direktiv 92/49 – som forbyder medlemsstaterne at kræve meddelelse, forudgående godkendelse eller løbende
anmeldelse af de tariffer eller tarifforhøjelser, som en forsikringsvirksomhed agter at anvende på medlemsstaternes område
– dels med selve direktivets formål, som er at sikre den frie markedsføring af forsikringsprodukter inden for Fællesskabet.
Kommissionen mener, at dens fortolkning bekræftes af Domstolens dom af 11. maj 2000 i sagen Kommissionen mod Frankrig (sag
C-296/98, Sml. I, s. 3025), og af 25. februar 2003 i sagen Kommissionen mod Italien (sag C-59/01, Sml. I, s. 1759).
Kommissionen bestrider ikke, at medlemsstaterne har mulighed for at indføre en skala, der tager hensyn til de forsikredes
skadehyppighed, eller endda indføre en ensartet bonus-malus-ordning. Sådanne ordninger strider imidlertid efter Kommissionens
opfattelse mod direktiv 92/49, når de automatisk påvirker tarifferne, hvilket er tilfældet med den franske bonus-malus-ordning.
Kommissionen erkender, at forsikringsselskaberne ikke forhindres i at fastsætte basispræmien (eller referencepræmien) frit,
og at der findes andre kriterier end nedsættelses/forhøjelseskoefficienten, som påvirker udviklingen i den præmie, der skal
betales af forsikringstageren. Denne frihed er imidlertid i vidt omfang illusorisk, hvis forsikringsselskaberne ved tilpasningen
af præmien på grundlag af et så grundlæggende kriterium som den forsikredes skadeshyppighed er tvunget til at anvende forskrifterne
i bilaget til den franske forsikringslovs artikel A. 121-1.
Kommissionen tilføjer, at den tilpasning, som er foreskrevet i denne nationale bestemmelse, ikke har en helt ubetydelig virkning
for præmiens størrelse, men kan variere så meget, at præmien fordobles. I øvrigt finder Kommissionen, at de begrænsninger,
som den franske bonus-malus-ordning medfører for virksomhederne, påvirker basispræmiens størrelse, som stiger, jo strengere
begrænsningerne er. Det kan derfor ikke med rette fastholdes, at ordningen er baseret på en »neutral skabelon«, der ikke påvirker
den frie tariffastsættelse.
Heroverfor har den franske regering for det første anført, at forpligtelsen til at give forudgående meddelelse om tarifferne
blev afskaffet i 1994, og at de nationale myndigheder siden 1987 ikke længere fører kontrol med tariffernes størrelse.
Regeringen er endvidere af den opfattelse, at direktiv 92/49 ikke indeholder nogen bestemmelser, som foreskriver et uindskrænket
princip om fri tariffastsættelse, der også gælder for den måde, hvorpå forsikringspræmierne beregnes.
Navnlig foreligger der ikke noget princip i direktiv 92/49 eller i Domstolens praksis, som indebærer et forbud mod, at der
i metoden for beregningen af forsikringspræmierne indarbejdes en obligatorisk koefficient, der ikke påvirker præmiernes udgangsniveau,
og som kun i meget ringe omfang indvirker på disses størrelse, da fastsættelsen af den endelige præmie i det store og hele
fortsat er fri.
Endelig fremhæver den franske regering, at anvendelsen af en bonus-malus-koefficient ikke giver de nationale myndigheder mulighed
for at kontrollere præmiernes udgangsniveau eller i det væsentlige kontrollere disses udvikling.
Hvad angår præmiernes udgangsniveau følger dette direkte af referencepræmien, som forsikringsselskaberne kan fastsætte helt
frit under anvendelse af de kriterier, som de finder bedst egnede.
Hvad angår udviklingen i præmien anfører den franske regering, at anvendelsen af bonus-malus-ordningen ikke udgør et middel
for de nationale myndigheder til at føre kontrol med tarifferne, men blot en af flere faktorer, som påvirker udviklingen i
præmiernes niveau. Forsikringsselskaberne kan nemlig i sidste ende frit ændre deres tariffer og er ikke tvunget til mekanisk
at følge udviklingen i bonus-malus-koefficienten.
Domstolens bemærkninger
Som Domstolen fastslog i præmis 29 i dommen i sagen Kommissionen mod Italien, har fællesskabslovgiver haft til hensigt at
sikre princippet om fri tariffastsættelse inden for forsikringsområdet bortset fra livsforsikringer, herunder lovpligtige
forsikringer såsom lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer. Som Domstolen præciserede i samme præmis af dommen, indebærer
dette princip, at enhver ordning med forudgående eller løbende meddelelse om eller godkendelse af tariffer, som et forsikringsselskab
agter at anvende over for forsikringstagerne, ikke er tilladt. Den eneste undtagelse fra dette i direktiv 92/49 fastsatte
princip vedrører forudgående meddelelse om eller godkendelse af »tarifforhøjelser«, der er et led i »en almindelig priskontrolordning«.
I samme dom i sagen Kommissionen mod Italien fastslog Domstolen, at det var i strid med princippet om fri tariffastsættelse
at anvende en ordning med fastfrysning af priser, der berører såvel fastsættelsen som udviklingen i de tariffer, der gælder
for aftaler om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer, der dækker en risiko, som består på det italienske område
(nævnte dom i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 32 og 48).
Den franske bonus-malus-ordning, som denne sag vedrører, adskiller sig hvad angår dens virkninger for forsikringsselskabernes
tariffer fra den italienske lovgivning, som nævnte dom i sagen Kommissionen mod Italien vedrørte. Ganske vist påvirker ordningen
udviklingen i præmierne, men den medfører ikke, at staten direkte fastsætter tarifferne, da forsikringsselskaberne frit kan
fastsætte basispræmiernes størrelse. Den franske bonus-malus-ordning kan derfor ikke betragtes som en sådan ordning for godkendelse
af tariffer, som var omhandlet i nævnte doms præmis 29, og som strider mod princippet om fri tariffastsættelse.
Så længe fællesskabslovgiver ikke klart har tilsigtet det, er der ikke formodning for, at der skal gennemføres en fuldstændig
harmonisering af tariferingen inden for forsikringsområdet, bortset fra livsforsikring, som udelukker enhver national foranstaltning,
der kan påvirke tarifferne.
Følgelig kan der ikke gives Kommissionen medhold i den argumentation, som sagen er baseret på, og hvorefter den franske bonus-malus-ordning
trods den omstændighed, at basispræmien kan fastsættes helt frit, strider mod princippet om fri tariffastsættelse, blot fordi
ordningen påvirker udviklingen i basispræmien.
I øvrigt hævder Kommissionen ikke, at den franske ordning indebærer et krav om forudgående eller løbende meddelelse af de
tariffer, som en forsikringsvirksomhed agter at anvende over for forsikringstagerne, eller et krav om godkendelse af sådanne
tariffer.
Følgelig har Kommissionen ikke godtgjort, at Den Franske Republik ved indførelsen og opretholdelsen af sin bonus-malus-ordning
har handlet i strid med det princip om fri tariffastsættelse og ophævelse af forudgående eller løbende kontrol med tariffer
og forsikringsaftaler, som er fastsat i artikel 6, 29 og 39 i direktiv 92/49.
Da Kommissionen har begrænset genstanden for den begrundede udtalelse og den foreliggende sag til en konstatering af, at den
sagsøgte medlemsstat har tilsidesat det princip om fri tariffastsættelse og ophævelse af forudgående eller løbende kontrol
med tariffer og forsikringsaftaler, som følger af de i den foregående præmis nævnte bestemmelser, må den sagsøgte medlemsstat
frifindes.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt
påstand herom. Da Den Franske Republik har nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, og
da denne har tabt sagen, bør den pålægges at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Store Afdeling):
1)
Den Franske Republik frifindes.
2)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler sagens omkostninger.
Underskrifter.
–
Processprog: fransk.