CELEX: 62008FJ0032
Offentligt hverv
Tjenestemænd

1.
Retspleje – stævning – formkrav – kort fremstilling af søgsmålsgrundene
(Personalerettens procesreglement, art. 35, stk. 1)
2.
Fællesskabsret – fortolkning – principper – selvstændig fortolkning
(Tjenestemandsvedtægten, art. 70 og 80)
3.
Tjenestemænd – pensioner – ydelsesberettigede – forsørgelsesberettiget barn
(Tjenestemandsvedtægten, art. 70 og 80; bilag VII, art. 2)
4.
Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – ydelse ved dødsfald
(Tjenestemandsvedtægten, art. 73, stk. 1 og 2)
5.
Tjenestemænd – pensioner – ydelsesberettigede – frist for indgivelse af anmodning om opgørelse af pensionsrettigheder
(Tjenestemandsvedtægten, bilag VIII, art. 42)
1.
Det følger af artikel 35, stk. 1, i Personalerettens procesreglement, at stævningen skal indeholde søgsmålets genstand, søgsmålsgrundene
og de retlige og faktiske anbringender, som gøres gældende af sagsøgeren. For at et søgsmål kan antages til realitetsbehandling,
er det af hensyn til at sikre retssikkerheden nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som det støtter
sig på, i det mindste summarisk, men på en sammenhængende og forståelig måde, fremgår af selve stævningen. Selv om den blotte
henvisning til sagsfremstillingen i et bilag, som stævningen i sig selv skal indeholde, generelt ikke er tilladt, skal søgsmålet
imidlertid ikke afvises fra realitetsbehandling, for så vidt som sagsøgte og Fællesskabets retsinstanser har haft mulighed
for at forstå sagsfremstillingen som beskrevet i klagen, men skal realitetsbehandles. I alle tilfælde har Fællesskabets retsinstanser
adgang til på baggrund af en sags konkrete omstændigheder at vurdere, om det af retsplejehensyn er berettiget at afvise et
søgsmål i realiteten uden først at tage stilling til det formalitetsklagepunkt, som sagsøgte har gjort gældende.
(jf. præmis 19 og 20)
Henvisning til:
Domstolen: 26. februar 2002, sag C-23/00 P, Rådet mod Boehringer, Sml. I, s. 1873, præmis 51 og 52; 23. marts 2004, sag C-233/02,
Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 2759, præmis 26.
Retten i Første Instans: 28. april 1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523, præmis 20; 22. juni 1994,
forenede sager T-97/92 og T-111/92, Rijnoudt og Hocken mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 159, og II, s. 511, præmis 71;
21. maj 1999, sag T-154/98, Asia Motor Frankrig m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1703, præmis 49; 15. juni 1999, sag T-277/97,
Ismeri Europa mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1825, præmis 29; 15. juni 2005, sag T-171/02, Regione autonoma della Sardegna
mod Kommissionen, Sml. II, s. 2123, præmis 155.
Personaleretten: 17. december 2007, sag F-63/06, Mascheroni mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis
52; 8. april 2008, sag F-34/06, Bordini mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 56.
2.
Det følger af såvel kravene om en ensartet anvendelse af fællesskabsretten som af lighedsprincippet, at ordlyden af en fællesskabsretlig
bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlæggelsen af dens
betydning og rækkevidde, normalt i hele Fællesskabet skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges
under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning. Selv om det desuden er korrekt, at anvendelsen
af fællesskabsretten i givet fald kan indebære en henvisning til medlemsstaternes ret, selv når der ikke er nogen udtrykkelig
henvisning, er dette imidlertid kun tilfældet, såfremt Fællesskabets retsinstanser ikke i fællesskabsretten eller i almindelige
fællesskabsretlige principper kan finde elementer, der gør det muligt for dem ved en selvstændig fortolkning at fastlægge
indholdet og rækkevidden heraf.
Hvad angår fortolkningen af begrebet børn, over for hvem der består forsørgerpligt, som omhandlet i tjenestemandsvedtægtens
artikel 70 og 80, giver fællesskabsretten bl.a. i vedtægten tilstrækkelige holdepunkter for på selvstændig vis at præcisere
indholdet og rækkevidden af det nævnte begreb. Det bør navnlig afvises, at der henvises til national ret. En selvstændig fortolkning
af begrebet børn, over for hvem der består forsørgerpligt, er endvidere bedre i stand til at sikre en ensartet anvendelse
af begrebet, samt ligebehandling af tjenestemændenes ydelsesberettigede, personer, der er berettiget til alderspension, og
personer, der er berettiget til invaliditetsydelse.
(jf. præmis 35 og 36)
Henvisning til:
Retten i Første Instans: 22. februar 2006, sag T-342/04, Adam mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 23, og II-A-2, s. 107,
præmis 32.
3.
Med henblik på fortolkningen af begrebet børn, over for hvem der består forsørgerpligt, som omhandlet i tjenestemandsvedtægtens
artikel 70 og 80, bør der henvises til definitionen i artikel 2 i bilag VII til vedtægten om børnetilskud for børn, over for
hvem der består forsørgerpligt, hvoraf fremgår, at det i henhold til bestemmelsens stk. 2 drejer sig om et barn, der »faktisk
forsørges af tjenestemanden«, idet det forudsættes, at den faktiske forsørgelse indebærer afholdelse af udgifter helt eller
delvist til barnets underhold, bl.a. med hensyn til bopæl, føde, beklædning, uddannelse og udgifterne til pleje og lægebehandling.
I henhold til bestemmelserne i artikel 2 i bilag VII til vedtægten kan Fællesskabets retsinstanser ikke se bort fra de aldersgrænser,
som børnetilskuddet for børn, over for hvem der består forsørgerpligt, i henhold til artiklens stk. 3 er underlagt, dvs. under
18 år, eller på visse betingelser under 26 år. De aldersgrænser, der var omhandlet i artikel 2, stk. 3, i bilag VII til vedtægten,
er således ikke blot begrundet hvad angår børnetilskud for børn, over for hvem der består forsørgerpligt, men også hvad angår
tildeling af ydelsen ved dødsfald eller børnepension. Såfremt lovgiver under anvendelse af sit skøn er gået ud fra den forudsætning,
at fra en vis alder skal børn selv kunne opfylde deres behov og skal ikke længere forsørges over Fællesskabets budget for
så vidt angår tildeling af børnetilskud for børn, over for hvem der består forsørgerpligt, er der ingen grund til, at det
ikke skulle forholde sig tilsvarende for de ydelser, der er omhandlet i vedtægtens artikel 70 og 80.
Nødvendigheden af at definere begrebet børn, over for hvem der består forsørgerpligt, i forhold til artikel 2, stk. 2 og 3,
i bilag VII til vedtægten læst i sammenhæng, bekræftes af bestemmelserne i samme artikels stk. 6 og 7. Det fremgår nemlig
klart af disse sidstnævnte bestemmelser, at begrebet børn, over for hvem der består forsørgerpligt, ikke blot skal begrænses
til den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artiklens stk. 2, men skal forstås bredere: Således henviser artikel 2, stk. 6,
i bilag VII til vedtægten udtrykkeligt til »børn, over for hvem der efter denne artikel består forsørgerpligt«, og samme artikels
stk. 7 henviser udtrykkeligt til »det barn, over for hvem der i henhold til stk. 2 og 3 består forsørgerpligt«.
Det fremgår udtrykkeligt af artikel 2, stk. 4, bilag VII til vedtægten, at for at kunne ligestilles med et barn, over for
hvem der består forsørgerpligt, skal der eksistere en »særlig, begrundet afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden«. Administrationens
mulighed for i henhold til artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten at sidestille en person med et barn, over for hvem
der består forsørgerpligt, er baseret på kumulative beviser vedrørende dels, at der er tale om tilfælde, hvor tjenestemanden
»efter lovgivningen har forsørgelsespligt«, dels at tjenestemanden pålægges »betydelige udgifter« til barnets underhold.
(jf. præmis 37, 40, 41, 44 og 45)
Henvisning til:
Retten i Første Instans: 10. oktober 2006, sag T-87/04, Arranz Benitez mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A-2, s. 201, og II-A-2,
s. 1031, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis.
4.
Henvisningen i vedtægtens artikel 73 til de betingelser, der er fastsat i ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og
erhvervssygdomme for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber, omfatter blot anvendelsesområdet for den nævnte artikel,
dvs. »risiko for erhvervssygdomme og ulykker«, og ikke dens personelle anvendelsesområde. Det er ligeledes i denne retning,
dvs. i forhold til det materielle anvendelsesområde for ordningen, at bestemmelsen i vedtægtens artikel 73, stk. 1, andet
afsnit, skal forstås, hvoraf fremgår, at »[i] ordningen præciseres de risici, der ikke dækkes«. Med hensyn til den nævnte
ordnings personelle anvendelsesområde finder denne desuden i henhold til dens artikel 1 kun anvendelse på »tjenestemænd«,
»midlertidigt ansatte« og »kontraktansatte«, og den dækker således ikke risici efter at tjenestemanden, den midlertidigt ansatte
eller den kontraktansatte er ophørt i tjenesten. Selv om den med hensyn til erhvervssygdomme i sin artikel 16 bestemmer, at
den »tidligere forsikrede« (dvs. en person, der er ophørt endeligt i tjenesten) eller dennes ydelsesberettigede (når den forsikrede
er afgået ved døden) er berettiget til de ydelser, der er omhandlet i vedtægtens artikel 73, stk. 2, er sådanne ydelser ikke
desto mindre kun sikrede, når den »tidligere forsikredes« dødsfald skyldtes en sygdom, som, selv om den først havde vist sig
efter det endelige ophør i tjenesten, alligevel var opstået som følge af tjenesten.
Den omstændighed, at vedtægtens artikel 73 bestemmer, at ydelsen ved dødsfald kan udbetales sammen med de ydelser, der er
omhandlet i vedtægtens afdeling 5, kapitel 3, kan ikke tjene som bevis for, at en tjenestemands ydelsesberettigede har ret
til ydelsen ved dødsfald, når tjenestemanden var ophørt i tjenesten. Hvor visse af artiklerne i kapitel 3 omhandler personer,
der er berettiget til alderspension, og personer, der er berettiget til invaliditetsydelse, fastsætter andre, såsom vedtægtens
artikel 79 og 80, en ret til ydelser ikke blot for de ydelsesberettigede i forhold til ovenstående, men også ydelsesberettigede
i forhold til en tjenestemand, der afgår ved døden, mens vedkommende fortsat er i aktiv tjeneste.
(jf. præmis 54 og 55)
5.
Bestemmelserne i artikel 42 i bilag VIII til vedtægten, hvorefter de ydelsesberettigede pårørende til en afdød tjenestemand,
som ikke anmoder om en opgørelse af deres pensionsrettigheder i det år, der følger umiddelbart efter datoen, på hvilken tjenestemanden
er afgået ved døden, mister deres rettigheder, medmindre det godtgøres, at der foreligger force majeure, er ufravigelige og
kan ikke ændres af parterne eller Fællesskabets retsinstanser, da de har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed.
Den omstændighed, at en ydelsesberettiget ikke har gjort sig bekendt med vedtægten før efter udløbet af denne frist, er ikke
et argument, der kan begrunde, at fristen ikke blev overholdt, og kan dermed ikke have til følge, at der foreligger force
majeure, eftersom den nævnte frist på et år allerede forekommer at være en tilstrækkeligt lang frist for en tjenestemand eller
pensioneret tjenestemands arvinger og ydelsesberettigede til at kontakte institutionens administration. Yderligere må enhver
person, der er underlagt vedtægtens regler, eller som er berettiget i henhold til en rettighed i medfør af disse regler, anses
for at have kendskab til vedtægten og kan ikke inden for noget område påberåbe sig sin uvidenhed herom for at omgå de i den
nævnte vedtægt foreskrevne forældelsesfrister.
(jf. præmis 59 og 60)
Henvisning til:
Retten i Første Instans: 29. september 1999, sag T-68/97, Neumann og Neumann-Schölles mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 193,
og II, s. 1005, præmis 45 og 48.