CELEX: 62003TJ0379
EF-varemærker
ordmærket Cloppenburg
absolut registreringshindring
beskrivende karakter
geografisk oprindelse
artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 40/94

Sagens baggrund
1       Den 24. oktober 2000 indgav sagsøgeren en EF-varemærkeansøgning til Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker
og Design) (KHIM) (herefter »Harmoniseringskontoret«) i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993
om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1), som ændret.
2       Det varemærke, der er søgt registreret, er ordmærket Cloppenburg.
3       Varemærkeansøgningen vedrører »detailhandelsvirksomhed«, der henhører under klasse 35 i Nice-arrangementet af 15. juni 1957
vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret
og ændret.
4       Ved afgørelse af 20. december 2001 afslog undersøgeren ved Harmoniseringskontoret registreringsansøgningen i medfør af artikel
7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94.
5       Den 25. januar 2002 påklagede sagsøgeren undersøgerens afgørelse i overensstemmelse med artikel 57-59 i forordning nr. 40/94.
6       Ved afgørelse af 27. august 2003 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afslog Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret
sagsøgerens klage. Appelkammeret fandt i det væsentlige, at ordet »Cloppenburg« betegner en tysk by, der er beliggende i Niedersachsen,
og at Landkreis Cloppenburg, som er det distrikt, byen har givet navn til, i 2002 havde mere end 152 000 indbyggere.  Appelkammeret
anførte, at endelsen »burg« (borg) på tysk ville blive opfattet som en stedsangivelse, at byer og regioner af samme størrelse
som Cloppenburg jævnligt bliver nævnt i tidsskrifter og vejrudsigter, der udsendes i hele Tyskland, og at tilsvarende angivelser
fremgår af motorvejsskilte, som kan læses undervejs eller blive hørt på trafikradio. Appelkammeret tilføjede, at navnet »Cloppenburg«
betegner tjenesteyderens hjemsted og følgelig det sted, hvor detailhandelsvirksomheden er blevet grundlagt, og hvorfra tjenesteydelserne
leveres. Appelkammeret udledte heraf, at den tyske endelige forbruger ville opfatte ordet »Cloppenburg« som en angivelse af
den geografiske oprindelse.

Retsforhandlinger og parternes påstande
7       Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 17. november 2003 har sagsøgeren anlagt nærværende sag.
8       Sagsøgeren har i stævningen nedlagt følgende påstande:
–       Den anfægtede afgørelse annulleres.
–       Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.
9       Den 20. februar 2004 fremlagde Harmoniseringskontoret et dokument med titlen »svarskrift«. I dette dokument anførte Harmoniseringskontoret
følgende under overskriften »påstande«:
»[Harmoniseringskontoret] hælder mod at støtte sagsøgerens påstand om annullation af den anfægtede afgørelse. Denne tilgangsvinkel
ville imidlertid indebære […], at sagsøgerens påstand blev taget til følge, og ville gøre det unødvendigt for [Retten] at
træffe afgørelse. Under disse omstændigheder anmoder sagsøgte [Retten] om at træffe afgørelse i sagen under hensyntagen til
parternes faktiske og retlige argumentation.
Sagsøgte giver for øjeblikket afkald på at nedlægge en bestemt påstand.«
10     På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
11     Efter at have hørt parterne har Retten henvist sagen til Anden Udvidede Afdeling.
12     Harmoniseringskontoret har under retsmødet bekræftet, at det ikke har nedlagt påstand om annullation af den anfægtede afgørelse,
men henholder sig til Rettens skøn.

Retlige bemærkninger

Parternes argumenter
13     Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet principalt gjort et anbringende gældende vedrørende tilsidesættelse af artikel 7,
stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94.
14     Sagsøgeren har for det første anført, at ordet »Cloppenburg« er et almindeligt efternavn i Tyskland, da der er anført mere
end 16 000 abonnenter under dette navn i telefonbogen. Ifølge sagsøgeren har efternavne pr. definition fornødent særpræg.
I denne sammenhæng har sagsøgeren påpeget, at Domstolens dom af 23. oktober 2003, KHIM mod Wrigley (sag C-191/01 P, Sml. I,
s. 12447), ikke er relevant i det foreliggende tilfælde. Ifølge nævnte dom kan et ordmærke udelukkes fra registrering, såfremt
det i det mindste i en af dets mulige betydninger betegner en egenskab ved de omhandlede varer. Såfremt hovedbetydningen i
omsætningen er en anden end en angivelse af et geografisk sted, skal der ifølge sagsøgeren uden videre ske registrering.
15     Sagsøgeren har for det andet anført, at på tysk sættes geografiske angivelser normalt sammen med ord eller endelser, såsom
»
aus
Cloppenburg« eller »Cloppenburg
er
…« (fra Cloppenburg).
16     Sagsøgeren er for det tredje af den opfattelse, at Harmoniseringskontoret hverken har godtgjort, at den relevante kundekreds
på nuværende tidspunkt forbinder betegnelsen »Cloppenburg« med tjenesteydelser vedrørende detailsalg, eller at en sådan forbindelse
med rimelighed kan forudses i fremtiden.
17     Under retsmødet har sagsøgeren tilføjet, at den anfægtede afgørelse ikke var korrekt begrundet, idet appelkammeret alene tilbageviste
sagsøgerens argumenter uden at sætte sine egne argumenter i stedet for.
18     Harmoniseringskontoret er af den opfattelse, at sagsøgeren bør gives medhold af følgende grunde. For det første har appelkammeret
ikke bevist, at den tilsigtede kundekreds kender byen Cloppenburg. For det andet er der intet, der taler for, at Cloppenburg
– by eller Landkreis – er kendt som produktionssted for varer af en hvilken som helst art. For det tredje har appelkammeret
ikke godtgjort, at Cloppenburg uden for regionen er kendt som hjemsted for levering af tjenesteydelser. Følgelig vil varemærket
Cloppenburg ikke i bevidstheden hos den tilsigtede forbruger – dvs. den tyske gennemsnitsforbruger – blive opfattet således,
at det udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne den geografiske oprindelse
for den angivne tjenesteydelse eller endog for varer, der sælges i forbindelse med detailhandelsvirksomhed.
19     Harmoniseringskontoret har tilføjet, at ifølge Rettens dom af 30. juni 2004, GE Betz mod KHIM – Atofina Chemicals (BIOMATE)
(sag T-107/02, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), er Harmoniseringskontoret ikke forpligtet til at nedlægge påstand
om frifindelse, men kan henholde sig til Rettens skøn, samtidigt med at Harmoniseringskontoret gør alle de argumenter gældende,
som det finder hensigtsmæssigt. I overensstemmelse med Domstolens dom af 12. oktober 2004, Vedial mod KHIM (sag C-106/03 P,
Sml. I, s. 9573), som stadfæstede Rettens dom af 12. december 2002, Vedial mod KHIM – France Distribution (HUBERT) (sag T-110/01,
Sml. II, s. 5275), kan Harmoniseringskontoret imidlertid ikke i noget tilfælde ændre sagens genstand. De samme principper
finder ifølge Harmoniseringskontoret anvendelse i sager vedrørende absolutte registreringshindringer.
20     Harmoniseringskontoret har desuden anført, at det følger af artikel 60 i forordning nr. 40/94, at når en sag er fremsendt
til appelkammeret, har undersøgeren, som er bundet af Harmoniseringskontorets præsidents instrukser, ikke længere kompetence
herover. Ifølge samme forordnings artikel 131, stk. 2, i den affattelse heraf, der finder anvendelse på den foreliggende sag,
er appelkamrene uafhængige, hvilket forhindrer Harmoniseringskontoret i at trække den anfægtede afgørelse tilbage eller i
at erstatte den med en afgørelse, der giver sagsøgeren medhold.
21     Sagsøgeren har under retsmødet tiltrådt Harmoniseringskontorets opfattelse vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt Harmoniseringskontorets
påstande kan antages til realitetsbehandling, men har anført, at selskabet havde foretrukket, at Harmoniseringskontoret nedlagde
påstand om annullation af den anfægtede afgørelse.

Formaliteten med hensyn til Harmoniseringskontorets påstande
22     Hvad angår Harmoniseringskontorets processuelle stilling har Retten i en sag vedrørende en afgørelse truffet af et appelkammer
i forbindelse med en indsigelsessag fastslået, at selv om Harmoniseringskontoret ikke har den nødvendige søgsmålskompetence
til at anlægge sag til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer, er det omvendt ikke forpligtet til systematisk
at forsvare enhver anfægtet afgørelse, der er truffet af et appelkammer, eller til nødvendigvis at nedlægge påstand om frifindelse
i forbindelse med ethvert søgsmål, der er rettet imod en sådan afgørelse (BIOMATE-dommen, præmis 34). Der er intet til hinder
for, at Harmoniseringskontoret tilslutter sig sagsøgerens påstand eller endog nøjes med at overlade afgørelsen til Rettens
skøn, samtidig med at alle de argumenter, som Harmoniseringskontoret finder relevante, anføres til Rettens oplysning (BIOMATE-dommen,
præmis 36). Til gengæld kan Harmoniseringskontoret ikke nedlægge påstand om ophævelse eller omgørelse af appelkammerets afgørelse
på et punkt, der ikke er nævnt i stævningen, eller gøre anbringender gældende, der ikke nævnt i stævningen (jf. i denne retning
dommen i sagen Vedial mod KHIM, præmis 34).
23     Desuden bemærkes, at selv om det i artikel 133, stk. 2, i Rettens procesreglement er angivet, at Harmoniseringskontoret er
sagsøgt for Retten, ændrer dette ikke de konsekvenser, der følger af opbygningen af forordning nr. 40/94 vedrørende appelkamrene.
I henhold til denne angivelse er det i det højeste tilladt, at der træffes afgørelse om sagsomkostninger, i tilfælde af annullation
eller ændring af den anfægtede afgørelse, uafhængigt af det standpunkt Harmoniseringskontoret har indtaget for Retten (BIOMATE-dommen,
præmis 35).
24     Fjerde afsnit i procesreglementet definerer entydigt Harmoniseringskontorets rolle som sagsøgt uden at sondre mellem de sager
for appelkammeret, hvor flere parter end sagsøgeren for Retten er involveret (herefter »inter partes-procedurer«), og de,
der alene vedrører sagsøgeren og Harmoniseringskontoret (herefter »ex parte-procedurer«). Desuden indeholder ordlyden af artikel
63 i forordning nr. 40/94 ingen sondring mellem, om den procedure, der har ført til den anfægtede afgørelse, er en inter partes-
eller en ex parte-procedure. Det følger heraf, at retspraksis vedrørende inter partes-procedurer kan overføres på ex parte-procedurer.
25     I det foreliggende tilfælde må det konstateres, at selv om Harmoniseringskontoret udtrykkeligt har afvist at nedlægge påstand
om annullation af den anfægtede afgørelse, og selv om det har overladt afgørelsen til Rettens skøn, har Harmoniseringskontoret
udelukkende gjort argumenter gældende til støtte for sagsøgerens anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1,
litra c), i forordning nr. 40/94. Følgelig har Harmoniseringskontoret klart givet udtryk for sit ønske om at støtte sagsøgerens
påstande og anbringender.
26     Under disse omstændigheder skal Harmoniseringskontorets påstande omformuleres således, at det i det væsentlige nedlægger påstand
om, at sagsøgerens påstande tages til følge.
27     Det følger af denne doms præmis 22-24, at den påstand, hvorved Harmoniseringskontoret tilslutter sig sagsøgerens påstand om
annullation, kan indgå i sagen, for så vidt som påstanden og de argumenter, der er anført til støtte herfor, ikke går videre
end sagsøgerens påstande og anbringender.
28     Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt overensstemmelsen mellem parternes påstande og argumenter i det foreliggende tilfælde
kan fritage Retten for at træffe afgørelse om sagens realitet, som Harmoniseringskontoret har antydet, skal det bemærkes,
at sagen på trods af overensstemmelsen mellem parternes argumenter vedrørende sagens realitet ikke har mistet sin genstand.
Trods enigheden mellem parterne er den anfægtede afgørelse således hverken blevet ændret eller trukket tilbage, da Harmoniseringskontoret
hverken har kompetence til at gøre dette eller til at give instrukser herom til appelkamrene, hvis uafhængighed er knæsat
ved artikel 131, stk. 2, i forordning nr. 40/94 i den affattelse, der gjaldt indtil den 9. marts 2004, som ændret til artikel
131, stk. 4, i den nugældende affattelse. Det følger heraf, at sagsøgeren fortsat har interesse i at opnå annullation af denne
afgørelse.
29     Det følger af det ovenfor anførte, at overensstemmelsen mellem parternes påstande og argumenter ikke fritager Retten for at
efterprøve lovligheden af den anfægtede afgørelse under hensyntagen til de anbringender, der er gjort gældende i stævningen.

Realiteten
30     I henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 er »varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser,
der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske
oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved disse«,
udelukket fra registrering.
31     Herudover bestemmes det i samme forordnings artikel 7, stk. 2, at »[s]tk. 1 finder anvendelse, selv om registreringshindringerne
kun er til stede i en del af Fællesskabet«.
32     Artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 forfølger et mål af almen interesse, som kræver, at de tegn eller beskrivende
angivelser af kategorier af varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering, frit kan bruges af alle.
Denne bestemmelse er derfor til hinder for, at sådanne tegn eller angivelser forbeholdes en enkelt virksomhed på grund af
deres registrering som varemærke (jf. analogt Domstolens dom af 4.5.1999, forenede sager C-108/97 og C-109/97, Windsurfing
Chiemsee, Sml. I, s. 2779, præmis 25).
33     Hvad nærmere angår tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne den geografiske oprindelse af kategorier af varer,
for hvilke der ansøges om registrering af varemærket, navnlig geografiske navne, består der en almen interesse i at udelukke
enerettigheder over dem, bl.a. på grund af deres evne ikke alene til eventuelt at angive kvaliteten af og de øvrige egenskaber
ved de pågældende kategorier af varer eller tjenesteydelser, men også til på forskellig måde at påvirke forbrugernes præferencer,
f.eks. ved at tilknytte varer eller tjenesteydelser til et sted, som kan fremkalde positive følelser (jf. analogt Windsurfing
Chiemsee-dommen, præmis 26).
34     Desuden bemærkes, at registrering af geografiske navne som varemærker for det første er udelukket, når de betegner bestemte
geografiske steder, der allerede har et omdømme eller er kendte for den pågældende kategori af varer eller tjenesteydelser,
og som derfor frembyder en forbindelse med dette efter den relevante kundekreds’ mening. Registrering er for det andet udelukket
for geografiske navne, der kan bruges af virksomhederne som angivelser af den pågældende kategori af varer eller tjenesteydelsers
geografiske oprindelse (jf. analogt Windsurfing Chiemsee-dommen, præmis 29 og 30).
35     I denne forbindelse bemærkes, at fællesskabslovgiver ved at fravige artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 har
åbnet mulighed for, at tegn, der kan tjene til at betegne den geografiske oprindelse, registreres som EF-fællesmærke i overensstemmelse
med forordningens artikel 64, stk. 2, og for visse varer, såfremt de opfylder de nødvendige betingelser for såvel beskyttede
geografiske betegnelser eller oprindelsesbetegnelser inden for rammerne af bestemmelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 2081/92
af 14. juli 1992 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler
(EFT L 208, s. 1).
36     Det bemærkes imidlertid, at artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 i princippet ikke er til hinder for registrering
af geografiske navne, som ikke er kendt i de relevante kundekredse, eller som i det mindste er ukendte som betegnelse for
et geografisk sted, eller endog af navne, for hvilke det på grund af egenskaberne ved det angivne sted ikke er sandsynligt,
at den relevante kundekreds vil kunne forestille sig, at den pågældende kategori af varer eller tjenesteydelser hidrører fra
dette sted eller er blevet grundlagt der (jf. analogt Windsurfing Chiemsee-dommen, præmis 33).
37     Det følger heraf, at bedømmelsen af et tegns beskrivende karakter kun kan ske dels i forhold til de pågældende varer eller
tjenesteydelser, dels i forhold til, hvorledes det opfattes af den relevante kundekreds (Rettens dom af 15.10.2003, sag T-295/01,
Nordmilch mod KHIM (OLDENBURGER), Sml. II, s. 4365, præmis 27-34).
38     Ved denne bedømmelse er Harmoniseringskontoret forpligtet til at godtgøre, at det geografiske navn er kendt i de relevante
kundekredse som betegnelse for et sted. Det er desuden en betingelse, at det omhandlede navn for nærværende efter de relevante
kundekredses mening frembyder en forbindelse med den kategori af varer eller tjenesteydelser, der er ansøgt om, eller at det
med rimelighed kan forudses, at et sådant navn efter kundekredsens mening vil kunne betegne nævnte kategori af varer eller
tjenesteydelsers geografiske oprindelse. Inden for rammerne af denne vurdering skal der navnlig tages hensyn til det større
eller mindre kendskab, som de relevante kundekredse har til det pågældende geografiske navn, samt til egenskaberne ved det
sted, som dette angiver, og til den pågældende kategori af varer eller tjenesteydelser (jf. analogt Windsurfing Chiemsee-dommen,
præmis 37 og domskonklusionens punkt 1).
39     I det foreliggende tilfælde skal Rettens efterprøvelse begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt det ansøgte tegn for den relevante
kundekreds i Tyskland udelukkende består af en angivelse, der i omsætningen kan tjene til at betegne de pågældende tjenesteydelsers
geografiske oprindelse. Det er i denne henseende ubestridt, at »Cloppenburg« er navnet på en by med omkring 30 000 indbyggere
beliggende i Niedersachsen.
40     Desuden har sagsøgeren ikke bestridt, at den relevante kundekreds, dvs. gennemsnitsforbrugere af »detailhandelsvirksomhed«,
er sammensat af tyske gennemsnitsforbrugere.
41     Hvad angår bedømmelsen af, om tegnet Cloppenburg har fornødent særpræg, må det først konstateres, at de i den anfægtede afgørelse
angivne grunde, der har til formål at godtgøre, at gennemsnitsforbrugeren i Tyskland kender dette tegn som et geografisk sted,
ikke alle er overbevisende.
42     For det første bemærkes, at selv om et ord, der ender med »burg«, ofte svarer til et geografisk sted, kan denne endelse ikke
i sig selv være tilstrækkelig til at fastslå, at forbrugeren genkender betegnelsen for en bestemt by i ordet »Cloppenburg«.
Denne endelse findes således også i efternavne og i opdigtede ord.
43     For det andet bemærkes, at appelkammerets fortolkning, hvorefter de byer og regioner af en størrelse, der kan sammenlignes
med Cloppenburgs, jævnligt bliver nævnt i tidsskrifter og vejrudsigter i hele Tyskland, ikke er overbevisende. Reelt tager
de vejrudsigter, der udsendes til hele Tyskland, normalt udgangspunkt i de store byer som Hamburg, Hannover, Düsseldorf, Köln,
Berlin, Frankfurt-am-Main, Stuttgart og München samt bjergene og de store floder. En by af Cloppenburgs størrelse vil kun
undtagelsesvist fremgå heraf.
44     For det tredje bemærkes, at selv om byen Cloppenburg kan være anført på motorvejs- eller hovedlandevejsskiltene, og selv om
den kan blive nævnt i trafikradioen, forholder det sig ikke desto mindre således, at disse angivelser er bestemt til en lokal
offentlighed. For det første er de retninger, der er angivet på motorvejsskiltene i hele Forbundsrepublikkens område, begrænset
til de store byer, hvis beliggenhed er bekendt, såsom de byer, der er nævnt i foregående præmis. Der er kun henvist til Cloppenburg
i den omkringliggende region, hvilket således henvender sig til personer, der ønsker at rejse til denne region eller denne
by. Det samme gør sig for det andet gældende med hensyn til trafikradioen, da det kun er personer, der har en aktuel interesse
i trafiksituationen i denne region, som lytter opmærksomt hertil.
45     Endelig har appelkammeret hverken henvist til nogen seværdighed eller nogen økonomisk aktivitet, som byen Cloppenburg er kendt
for af forbrugerne på hele det tyske område.
46     Retten kan lade spørgsmålet om, hvorvidt den berørte kundekreds er bekendt med byen Cloppenburg som et geografisk sted, henstå.
Som følge af byens lille størrelse må det under alle omstændigheder antages, at selv hvis det lægges til grund, at den tyske
forbruger kender byen, må dette kendskab betegnes som svagt eller allerhøjst middelgodt.
47     Dernæst bemærkes, at appelkammeret ikke i tilstrækkeligt omfang har påvist, at der efter den berørte kundekreds’ mening er
en forbindelse mellem byen eller regionen Cloppenburg og kategorien af de omhandlede tjenesteydelser, eller at det med rimelighed
må forudses, at ordet »Cloppenburg« efter denne kundekreds’ opfattelse vil kunne betegne den geografiske oprindelse for den
omhandlede kategori af tjenesteydelser.
48     Det er alene anført i den anfægtede afgørelse, at det er tilstrækkeligt, for at artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning
nr. 40/94 finder anvendelse, at forbrugeren vil kunne antage, at ordet »Cloppenburg« betegner det sted, hvor detailhandelsvirksomheden
er grundlagt, og hvorfra tjenesteydelserne leveres, uden at det af den grund er angivet i afgørelsen, i hvilket omfang denne
betingelse er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Appelkammeret begrænsede sig i det væsentlige til at anføre, at ordet »Cloppenburg«
for den tyske kundekreds er ensbetydende med navnet på en by i Niedersachsen.
49     Selv om den relevante kundekreds kender byen Cloppenburg, følger det imidlertid ikke automatisk heraf, at tegnet i omsætningen
kan tjene som en angivelse af den geografiske oprindelse. For at afgøre, om betingelserne for, at den pågældende registreringshindring
finder anvendelse, er opfyldt, skal der tages hensyn til alle relevante omstændigheder, såsom karakteren af de varer og tjenesteydelser,
der er ansøgt om, den større eller mindre grad af renommé navnlig i den omhandlede økonomiske sektor, det omhandlede geografiske
sted og det større eller mindre kendskab, som den berørte kundekreds har hertil, sædvanerne i den berørte branche og spørgsmålet
om, i hvilket omfang de omhandlede varer og tjenesteydelsers geografiske oprindelse efter de berørte kundekredses mening kan
være relevant for bedømmelsen af kvaliteten af og de øvrige egenskaber ved de omhandlede varer og tjenesteydelser.
50     I det foreliggende tilfælde er der hos den relevante kundekreds et svagt eller allerhøjst middelgodt kendskab til byen Cloppenburg.
Dels er der tale om en lille by, dels har appelkammeret ikke henvist til nogen kategori af varer eller tjenesteydelser, som
denne by er velkendt for som produktionssted eller som stedet for levering af tjenesteydelser. Hertil kommer, at appelkammeret
ikke har godtgjort, at det er almindeligt i omsætningen at angive den geografiske oprindelse af detailhandelsvirksomhed. Desuden
betragtes sådanne tjenesteydelsers geografiske oprindelse normalt ikke som relevant ved bedømmelsen af kvaliteten af eller
egenskaberne ved disse.
51     Under disse omstændigheder er der ikke i øjeblikket nogen forbindelse mellem byen Cloppenburg og kategorien af de omhandlede
tjenesteydelser i den berørte kundekreds’ bevidsthed, og det kan heller ikke med rimelighed forudses, at den omhandlede angivelse
i fremtiden vil kunne betegne disse tjenesteydelsers geografiske oprindelse.
52     Det følger heraf, at appelkammeret har begået en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning
nr. 40/94. Følgelig skal anbringendet vedrørende tilsidesættelse af denne bestemmelse tages til følge, uden at det er nødvendigt
for Retten at tage stilling til sagsøgerens øvrige argumenter eller til en eventuel mangelfuld begrundelse.

Sagens omkostninger
53     I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Harmoniseringskontoret har tabt sagen, for så vidt som den anfægtede afgørelse annulleres, og bør
derfor pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med sagsøgerens påstand herom, uanset den i denne doms præmis
26 nævnte omformulering af Harmoniseringskontorets påstande.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer:
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling)
1)
Afgørelsen truffet den 27. august 2003 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker
og Design) (sag R 105/2002-4) annulleres.
2)
Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) betaler sagens omkostninger.
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 25. oktober 2005.
E. Coulon

J. Pirrung
Justitssekretær

Afdelingsformand
*
Processprog: tysk.