CELEX: 62005CJ0187
Kollektive afskedigelser
direktiv 75/129/EØF
artikel 1, stk. 2, litra d)
standsning af en virksomheds aktiviteter som følge af en retsafgørelse
standsningen af virksomhedens aktiviteter skyldes arbejdsgiverens egenhændige beslutning

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1, stk. 2, litra d), i Rådets direktiv 75/129/EØF
af 17. februar 1975 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (EFT L 48, s. 29).
Disse anmodninger er blevet fremsat i forbindelse med retssager anlagt af afskedigede arbejdstagere mod deres tidligere arbejdsgiver
angående lovligheden af deres kollektive afskedigelse, der fandt sted efter standsningen af virksomhedens aktiviteter på grundlag
af arbejdsgiverens egenhændige beslutning herom.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser
Direktiv 75/129, der blev vedtaget på grundlag af EØF-traktatens artikel 100 (senere EF-traktatens artikel 100, nu artikel
94 EF), har ifølge første betragtning til direktivet til formål at »øge beskyttelsen af arbejdstagere i tilfælde af kollektive
afskedigelser, under hensyn til nødvendigheden af en afbalanceret økonomisk og social udvikling i Fællesskabet«. I anden betragtning
til direktivet konstateres det, at »selv om udviklingen i Fællesskabets medlemsstater går i samme retning, findes der stadig
forskelle mellem de gældende bestemmelser som angår reglerne for og fremgangsmåden ved kollektive afskedigelser samt de foranstaltninger,
der kan afbøde følgerne af disse afskedigelser for arbejdstagerne«. Af denne grund er det anført i femte betragtning til direktivet,
at det er nødvendigt at fremskynde tilnærmelsen af de gældende bestemmelser i medlemsstaterne på et stadigt stigende niveau
i henhold til artikel 117 i EØF-traktaten (senere EF-traktatens artikel 117 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet
af artikel 136 EF til 143 EF)).
I artikel 1 i direktiv 75/129 er direktivets anvendelsesområde afgrænset som følger:
»1.      I dette direktiv:
a)      forstås ved kollektive afskedigelser, sådanne afskedigelser, som foretages af en arbejdsgiver af en eller flere grunde, som
ikke kan tilregnes arbejdstageren selv, når antallet af afskedigelser efter medlemsstaternes valg udgør:
–        enten inden for et tidsrum af 30 dage:
1.      mindst 10 i virksomheder, som normalt beskæftiger over 20 og færre end 100 arbejdstagere
2.      mindst 10% af antallet af arbejdstagere i virksomheder, som normalt beskæftiger mindst 100 og højest 300 arbejdstagere
3.      mindst 30 i virksomheder, som normalt beskæftiger mindst 300 arbejdstagere
–        eller inden for et tidsrum af 90 dage mindst 20, uanset hvilket antal arbejdstagere virksomheden normalt beskæftiger
[…]
2.      Dette direktiv finder ikke anvendelse på:
a)      kollektive afskedigelser foretaget inden for rammerne af arbejdskontrakter, der er indgået for et bestemt tidsrum eller med
henblik på en bestemt arbejdsopgave, medmindre disse afskedigelser foretages, før disse kontrakter er udløbet eller opfyldt
b)      arbejdstagere i den offentlige administration eller i virksomheder under offentlig ret (eller i de medlemsstater, hvor dette
begreb ikke kendes, i tilsvarende enheder)
c)      besætninger på søgående skibe
d)      arbejdstagere, som berøres af standsning af en virksomheds aktiviteter, som følge af en retsafgørelse.«
I artikel 2 i direktiv 75/129 er der fastsat visse forpligtelser for arbejdsgivere, der påtænker at foretage kollektive afskedigelser.
Arbejdsgiveren er for det første forpligtet til at indlede forhandlinger med arbejdstagernes repræsentanter, som i det mindste
skal dække mulighederne for at undgå eller begrænse afskedigelserne samt mulighederne for at afbøde følgerne af disse. For
at gøre det muligt for disse repræsentanter at fremsætte forslag til løsning af problemerne, er arbejdsgiveren desuden forpligtet
til at give dem meddelelse om alle relevante oplysninger og i hvert fald til at give skriftlig meddelelse om årsagerne til
afskedigelserne, antallet af arbejdstagere, der skal afskediges, antallet af arbejdstagere, der normalt beskæftiges, samt
for hvilken periode det forudses at afskedigelserne skal finde sted.
Direktivets artikel 3, stk. 1, bestemmer:
»Arbejdsgiveren er forpligtet til skriftligt at meddele den kompetente offentlige myndighed enhver plan om kollektive afskedigelser.
Meddelelsen skal indeholde alle relevante oplysninger om den planlagte kollektive afskedigelse og om de i artikel 2 fastsatte
forhandlinger med arbejdstagernes repræsentanter, navnlig årsagerne til afskedigelserne, antallet af arbejdstagere, der skal
afskediges, antallet af arbejdstagere, der normalt beskæftiges, samt over hvilken periode det forudses at afskedigelserne
skal finde sted.«
Direktivets artikel 4, stk. 1, bestemmer:
»Planlagte kollektive afskedigelser, som er meddelt den kompetente offentlige myndighed, får virkning tidligst 30 dage efter
den i artikel 3, stk. 1, fastsatte meddelelse […]
[…]«
Endelig bestemmes det i samme direktivs artikel 5, at direktivet »[ikke] berører medlemsstaternes mulighed for at anvende
eller indføre administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne«.
Direktiv 75/129 er blevet ændret ved Rådets direktiv 92/56/EØF af 24. juni 1992 (EFT L 245, s. 3) efter vedtagelsen af fællesskabspagten
om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder på Det Europæiske Råds samling i Strasbourg
den 9. december 1989. Denne ændring indebærer i det væsentlige en udvidelse af arbejdsgivernes forpligtelse i henhold til
artikel 2 i direktiv 75/129 til at informere og høre arbejdstagernes repræsentanter samt – idet der tilføjes en artikel 5a
til sidstnævnte direktiv – af medlemsstaternes forpligtelse til at sikre, at arbejdstagernes repræsentanter og/eller arbejdstagerne
har adgang til administrative og/eller retslige procedurer, der gør det muligt at sikre overholdelsen af forpligtelserne i
direktiv 75/129.
I forbindelse med disse ændringer udgik litra d) i artikel 1, stk. 2, i direktiv 75/129.
I samme forbindelse blev følgende indsat som andet afsnit i artikel 3, stk. 1, i direktiv 75/129:
»Medlemsstaterne kan dog fastsætte, at arbejdsgiveren i tilfælde af påtænkte kollektive afskedigelser, der skyldes standsning
af en virksomheds aktiviteter som følge af en retsafgørelse, ikke skal give den kompetente offentlige myndighed skriftlig
meddelelse, medmindre denne anmoder herom.«
Ved direktiv 92/56 blev der ligeledes i artikel 4 i direktiv 75/129 indsat et stk. 4, der har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne er ikke forpligtet til at anvende denne artikel på kollektive afskedigelser, der skyldes standsning af en
virksomheds aktiviteter som følge af en retsafgørelse.«

De nationale bestemmelser
Direktiv 75/129 blev gennemført i græsk ret ved lov nr. 1387/1983.
I lovens artikel 3 er det fastsat, at arbejdsgiveren skriftligt skal give arbejdstagerne fuldstændig oplysning om de planlagte
kollektive afskedigelser og om årsagerne hertil, samt at arbejdsgiveren er forpligtet til at indlede forhandlinger med arbejdstagernes
repræsentanter og til at give dem meddelelse om alle relevante oplysninger, der gør det muligt for dem at fremsætte forslag
til løsning af problemerne. I loven fastsættes ligeledes en forpligtelse for arbejdsgiveren til at fremsende disse oplysninger
til den kompetente offentlige myndighed. Desuden indeholder lovens artikel 5, stk. 3, en begunstigende bestemmelse for arbejdstagerne,
hvorefter præfekten eller arbejdsministeren under hensyn til situationen på markedet og den berørte virksomhed enten kan forlænge
forhandlingerne med yderligere 20 dage eller undlade at godkende alle eller en del af de påtænkte afskedigelser, hvis parterne
ikke når til enighed.
Artikel 1, stk. 2, litra d), i direktiv 75/129 er gennemført i national ret ved artikel 2, stk. 2, litra c), i lov nr. 1387/1983,
der har følgende ordlyd:
»Bestemmelserne i denne lov finder ikke anvendelse på arbejdstagere, der er blevet afskediget som følge af en retsafgørelse
i første instans om ophør af virksomhedens drift.«
De ved direktiv 92/56 indførte ændringer er blevet gennemført i national ret ved lov nr. 2736/1999 og lov nr. 2874/2000, dvs.
efter tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagerne, der fandt sted i juli 1996. Fristen for gennemførelse af
disse ændringer i national ret, jf. artikel 2 i direktiv 92/56, udløb den 24. juni 1994, dvs. forud for disse faktiske omstændigheder.

Tvisten i hovedsagerne og det præjudicielle spørgsmål
Det fremgår af forelæggelseskendelserne, at sagsøgerne i hovedsagerne var beskæftiget på tidsubegrænsede arbejdskontrakter
i produktionsgrenen af selskabet Goodyear Hellas SA, der var beliggende i Thessalonikis industrizone. Arbejdet på fabrikken
bestod hovedsageligt i fremstilling af dæk og slanger til biler, såvel som materiale til reparation af dæk og slidbanepålægning.
Fabrikken, der udgjorde en organiseret helhed af menneskelige ressourcer og tekniske midler, dannede den pågældende virksomheds
produktionsgren, var adskilt fra virksomhedens salgsgren, der havde hovedsæde i Athen, og var økonomisk uafhængig af salgsgrenen.
På generalforsamlingen den 19. juli 1996 i moderselskabet Goodyear, der er etableret i Amerikas Forenede Stater, blev det
besluttet at standse produktionsaktiviteten og at indstille driften af fabrikken i Thessaloniki endeligt fra den 22. juli
1996. Arbejdskontrakterne med det personale, der var beskæftiget i virksomhedens produktionsgren, dvs. ca. 340 personer, blev
opsagt med virkning fra denne samme dato, uden at de regler og den fremgangsmåde for kollektiv afskedigelse, som er fastsat
i lov nr. 1387/1983, der dengang var gældende, blev overholdt. I oktober 1996 blev nedlæggelsen af produktionsgrenen påbegyndt.
De sager, som de afskedigede ansatte anlagde til prøvelse af de beslutninger, der blev truffet i forbindelse med indstillingen
af driften, blev hverken taget til følge af førsteinstansretten eller af Efetio (appelretten i Athen), som sagerne blev appelleret
til. Appelretten fandt i overensstemmelse med de græske domstoles faste praksis, at idet det ikke i græsk ret er fastsat,
at der skal træffes en retsafgørelse i tilfælde af en arbejdsgivers egenhændige beslutning om endelig standsning af en virksomheds
drift, er den pågældende arbejdsgiver ikke underlagt forpligtelserne i direktiv 75/129 og i den nationale gennemførelseslov.
Under disse omstændigheder har Areios Pagos, som appelsagerne blev indbragt for, besluttet at udsætte sagerne og forelægge
Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i de fire hovedsager:
»Idet det lægges til grund, at der i græsk (national) ret ikke er fastsat, at der forud for arbejdsgiverens egenhændige beslutning
om endelig standsning af en virksomhed eller en bedrift skal træffes en retsafgørelse, ønskes oplyst, om bestemmelserne i
direktiv 75/129 ifølge dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra d), finder anvendelse på kollektive afskedigelser, der foretages
som følge af, at arbejdsgiveren frivilligt har besluttet at indstille driften af en virksomhed eller en bedrift endeligt,
uden at der forinden er blevet truffet en retsafgørelse herom.«
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 9. juni 2005 er nærværende sager blevet forenet med henblik på den skriftlige
og mundtlige forhandling samt dommen.

Om det præjudicielle spørgsmål
Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 75/129 finder anvendelse på kollektive afskedigelser,
der foretages som følge af, at arbejdsgiveren frivilligt har besluttet at indstille driften af en virksomhed eller en bedrift
endeligt, uden at der forinden er blevet truffet en retsafgørelse herom, og særligt om undtagelsen i direktivets artikel 1,
stk. 2, litra d), kan begrunde, at det afvises at anvende dette direktiv.
Det for Domstolen forelagte spørgsmål udspringer af de græske domstoles faste praksis vedrørende anvendelsen af direktiv 75/129
og af den nationale lov til gennemførelse heraf.
I overensstemmelse med denne retspraksis finder direktiv 75/129 ikke anvendelse, hvis beslutningen om endelig standsning af
en virksomheds drift er truffet egenhændigt af arbejdsgiveren i medfør af dennes forfatningsmæssigt sikrede økonomiske og
finansielle frihed, uden at der er truffet en retsafgørelse. Anvendelsen af direktivet er således ifølge denne praksis betinget
af, at driften af den pågældende virksomhed opretholdes.
Denne fortolkning har hverken støtte i ordlyden af direktiv 75/129 eller i det formål, der forfølges hermed, eller i Domstolens
praksis vedrørende dette direktiv.
For det første er ordlyden af direktiv 75/129, navnlig af direktivets artikel 1, stk. 1, litra a), og stk. 2, litra d), klar
og efterlader ingen rimelig tvivl med hensyn til anvendelsesområdet for og betingelserne for anvendelse af direktivet.
Ifølge artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 75/129 »forstås ved kollektive afskedigelser, sådanne afskedigelser, som foretages
af en arbejdsgiver af en eller flere grunde, som ikke kan tilregnes arbejdstageren selv […]«. Denne definition er i sig selv
tilstrækkeligt præcis og utvetydig.
Domstolen har uddybet begrebet »afskedigelse«, idet den har anført, at begrebet har en fællesskabsretlig betydning og skal
fortolkes således, at det omfatter ethvert ophør af en arbejdskontrakt, som ikke sker efter arbejdstagerens ønske og dermed
uden arbejdstagerens samtykke (dom af 12.10.2004, sag C-55/02, Kommissionen mod Portugal, Sml. I, s. 9387, præmis 49 og 50).
Henset til den regel, der er fastsat i artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 75/129, skal de fire tilfælde, hvor direktivet
ikke finder anvendelse, der er nævnt i direktivets artikel 1, stk. 2, anses for en udtømmende og fuldstændig opregning. Desuden
skal de som undtagelser til nævnte regel fortolkes snævert (jf. i denne retning dom af 17.12.1998, sag C-250/97, Lauge m.fl.,
Sml. I, s. 8737, præmis 19).
Det fremgår af den fjerde undtagelse, dvs. den, der er fastsat i artikel 1, stk. 2, litra d), i direktiv 75/129, hvortil det
spørgsmål, der er stillet af den forelæggende ret, henviser, at direktivet ikke finder anvendelse på kollektive afskedigelser,
der skyldes en standsning af en virksomheds aktiviteter »som følge af en retsafgørelse«.
Denne bestemmelse kan kun fortolkes således, at det alene er tilladt ikke at anvende direktivet, når standsningen af virksomhedens
aktiviteter sker som følge af en retsafgørelse som f.eks. domme, hvorved en virksomhed erklæres konkurs eller opløses.
I alle andre tilfælde, bl.a. når den endelige standsning af den pågældende virksomheds drift er et resultat af arbejdsgiverens
egenhændige beslutning herom, og når standsningen er baseret på økonomiske eller andre overvejelser, er arbejdsgiverens forpligtelser
i henhold til direktiv 75/129 uændrede. Den omstændighed, at det ikke i de nationale lovbestemmelser, som den forelæggende
ret har henvist til, er fastsat, at der forud for arbejdsgiverens egenhændige beslutning om endelig standsning af en virksomhed
eller en bedrift skal træffes en retsafgørelse, er irrelevant i denne henseende.
Det bemærkes, at undtagelsesbestemmelsen i artikel 1, stk. 2, litra d), i direktiv 75/129 udgik med virkning fra den 24. juni
1994 ved direktiv 92/56, hvorved det forfulgte mål således styrkedes. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen
var arbejdsgiverne følgelig forpligtede til i alle tilfælde af kollektive afskedigelser i forbindelse med standsningen af
en virksomheds drift – selv hvis denne var en følge af en retsafgørelse – at informere og høre arbejdstagerne.
Hvad for det andet angår det formål, der forfølges med direktiv 75/129, skal det bemærkes, at direktivet, som det fremgår
af første betragtning hertil, har til formål at øge beskyttelsen af arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser.
Dette formål om beskyttelse af arbejdstagere er blevet fremhævet af Domstolen gentagne gange (jf. dom af 7.12.1995, sag C-449/93,
Rockfon, Sml. I, s. 4291, præmis 29, og dommen i sagen Lauge m.fl., præmis 19).
Domstolen har understreget, at direktiv 75/129 ikke griber ind i arbejdsgiverens ret til at foretage eller undlade at foretage
kollektive afskedigelser, og at dets eneste formål er, at der skal indledes forhandlinger med fagforeningerne og gives meddelelse
til den kompetente offentlige myndighed, før afskedigelserne finder sted (dom af 12.2.1985, sag 284/83, Nielsen & Søn, Sml.
s. 553, præmis 10).
Dette omfatter uden tvivl den situation, hvor en arbejdsgiver af egne grunde påtænker at afslutte sin virksomheds drift. Som
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i øvrigt med rette har påpeget, harmoniserer direktiv 75/129 ikke de nærmere regler
for den endelige standsning af en virksomheds drift, dvs. de situationer, hvor en retsafgørelse eventuelt er nødvendig, men
den fremgangsmåde, der skal følges ved kollektive afskedigelser.
I lyset af det formål, der forfølges med direktiv 75/129, har Domstolen defineret begrebet »virksomhed« i direktivet meget
bredt med henblik på i videst muligt omfang at begrænse de tilfælde, hvor kollektive afskedigelser ikke er omfattet af direktivet
på grund af dette begrebs retlige fastsættelse på nationalt plan (jf. Rockfon-dommen, præmis 31 og 32).
Domstolen har ligeledes anført, at direktiv 75/129 er udstedt med hjemmel i EØF-traktatens artikel 100 og 117. Sidstnævnte
bestemmelse omhandler nødvendigheden af, at medlemsstaterne fremmer en forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkår for
herigennem at muliggøre en udjævning af disse vilkår på et stadigt stigende niveau (jf. Rockfon-dommen, præmis 29).
For det tredje skal det understreges, at den fortolkning, der er redegjort for i det ovenstående, og de hertil knyttede betragtninger
allerede fremgår af Domstolens praksis.
I dom af 28. marts 1985, Kommissionen mod Belgien (sag 215/83, Sml. s. 1039, præmis 13-19), fastslog Domstolen netop, at den
pågældende medlemsstat havde tilsidesat sine forpligtelser på grund af, at den ikke havde sikret den i direktiv 75/129 fastsatte
beskyttelse i alle tilfælde af kollektive afskedigelser som følge af lukninger af virksomheder, der ikke var en følge af en
retsafgørelse. Senest efter afsigelsen af denne dom burde der ikke længere have været anledning til tvivl omkring betydningen
af undtagelsesbestemmelsen i artikel 1, stk. 2, litra d), i direktiv 75/129.
Undtagelsesbestemmelserne i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, og i artikel 4, stk. 4, i direktiv 75/129, der blev indført ved
direktiv 92/56, er blevet uddybet af Domstolen i dommen i sagen Lauge m.fl. (præmis 18), hvorefter det, for at de pågældende
undtagelser finder anvendelse, kræves, at standsningen af virksomhedens aktiviteter og de kollektive afskedigelser ikke må
finde sted før afsigelsen af retsafgørelsen vedrørende konkursdekretet.
I dommen i sagen Kommissionen mod Portugal (præmis 66 og domskonklusionen) fastslog Domstolen desuden, at den pågældende medlemsstat
havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 75/129, eftersom den havde begrænset begrebet kollektive afskedigelser
til afskedigelser af strukturelle, teknologiske eller konjunkturelle årsager og ikke havde udstrakt dette begreb til afskedigelser
af enhver årsag, som ikke kunne tilregnes arbejdstageren selv.
Endelig skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at medlemsstaternes pligt til at virkeliggøre et direktivs mål
for at efterkomme artikel 249, stk. 3, EF påhviler alle nationale myndigheder, herunder også domstolene. Disse domstole, som
det påhviler at fortolke og anvende national lovgivning, skal i videst muligt omfang gøre dette i lyset af dette direktivs
ordlyd og formål, for at det med direktivet tilsigtede resultat fremkaldes (jf. i denne retning senest dom af 5.10.2004, forenede
sager C-397/01 – C-403/01, Pfeiffer m.fl., Sml. I, s. 8835, præmis 113 og den deri nævnte retspraksis).
Den praksis, som de græske domstole har fulgt, undtager imidlertid talrige tilfælde af standsning af virksomheders aktiviteter,
der medfører masseafskedigelser af arbejdstagere, og hvor behovet for beskyttelse af disse arbejdstagere netop er størst,
fra den beskyttelse, der er tilsigtet med direktiv 75/129, hvilket er i strid med det formål, der forfølges med direktivet.
En sådan praksis, der ligeledes gør indgreb i kravet om ensartet anvendelse af direktiv 75/129, vil i vidt omfang kunne gøre
direktivet indholdsløst.
Det følger af ovenstående, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at direktiv 75/129 skal fortolkes således, at direktivet
finder anvendelse på kollektive afskedigelser, der foretages som følge af, at arbejdsgiveren frivilligt har besluttet at indstille
driften af en virksomhed eller en bedrift endeligt, uden at der forinden er blevet truffet en retsafgørelse herom, idet det
ikke under henvisning til undtagelsen i direktivets artikel 1, stk. 2, litra d), kan afvises at anvende dette direktiv.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Rådets direktiv 75/129/EØF af 17. februar 1975 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser
skal fortolkes således, at direktivet finder anvendelse på kollektive afskedigelser, der foretages som følge af, at arbejdsgiveren
frivilligt har besluttet at indstille driften af en virksomhed eller en bedrift endeligt, uden at der forinden er blevet truffet
en retsafgørelse herom, idet det ikke under henvisning til undtagelsen i direktivets artikel 1, stk. 2, litra d), kan afvises
at anvende dette direktiv.
Underskrifter
*
Processprog: græsk.