CELEX: 62002CJ0222
Hitelintézetek
Betétbiztosítási rendszer
94/19/EK irányelv
77/780/EGK, 89/646/EGK és 89/299/EGK irányelvek
Az illetékes hatóságok prudenciális felügyeleti intézkedései a betétesek védelme céljából
A felügyeleti hatóságok felelőssége az elégtelen felügyelettel okozott károkért

A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát a betétbiztosítási rendszerekről szóló, 1994. május 30-i 94/19/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 135., 5. o.) 3. és 7. cikkeinek értelmezése, továbbá a hitelintézetek tevékenységének
megkezdésére és folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1977. december
12-i 77/780/EGK első tanácsi irányelv (HL L 322., 30. o.), a hitelintézetek szavatoló tőkéjéről szóló, 1989. április 17-i
89/299/EGK tanácsi irányelv (HL L 124., 16. o.), valamint a hitelintézetek létesítésére, üzleti tevékenységének megkezdésére
és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról, és a 77/780/EGK irányelv módosításáról
szóló, 1989. december 15-i 89/646/EGK második tanácsi irányelv (HL L 386., 1. o.) egyes rendelkezéseinek értelmezése képezi.
Jelen kérelem a P. Paul, C. Sonnen-Lütte és Ch. Mörkens (a továbbiakban: P. Paul és társai) és a Bundesrepublik Deutschland
között folyamatban lévő azon eljárások keretében került benyújtásra, amelyekben a felperesek kártérítést követelnek a 94/19
irányelv megkésett átültetése és a Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (szövetségi bankfelügyelet, a továbbiakban: Bundesaufsichtsamt)
által, egy adott bank felett gyakorolt elégtelen felügyelete miatt.

Jogi háttér

Közösségi szabályozás
A 94/19 irányelv huszonnegyedik preambulumbekezdése szerint:
„[…] ezen irányelv nem eredményezheti azt, hogy a tagállamokat vagy a hatáskörrel rendelkező hatóságaikat felelősség terhelje
a betétesekkel szemben, amennyiben a betéteket vagy a hitelintézeteket garantáló egy vagy több olyan rendszer bevezetését
és hivatalos elismerését biztosították, amelyek az ezen irányelvben leírt feltételek mellett biztosítják a betétesek kártalanítását
vagy védelmét” [nem hivatalos fordítás].
A 94/19 irányelv 3. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) Valamennyi tagállam biztosítja, hogy területén egy vagy több betétbiztosítási rendszert vezessenek be, és ismerjenek
el hivatalosan. […]
[…]
(2) Amennyiben a hitelintézet nem teljesíti a rá, mint a betétbiztosítási rendszer tagjára vonatkozó kötelezettségeket, értesítik
az engedélyét kiadó hatóságokat, amelyek a betétbiztosítási rendszerrel együttműködésben meghozzák mindazokat a megfelelő
intézkedéseket, ideértve a szankciók alkalmazását is, amelyek biztosítják, hogy a hitelintézet teljesítse kötelezettségeit.
(3) Ha ezen intézkedések a hitelintézet részéről nem vezetnek a kötelezettségek teljesítéséhez, amennyiben a nemzeti jog megengedi
egy tag kizárását, a betétbiztosítási rendszer a hatáskörrel rendelkező hatóságok kifejezett hozzájárulásával legalább 12 hónapos
felmondási határidővel értesíti a hitelintézetet a tagságából való kizárási szándékáról. A betétbiztosítási rendszer továbbra
is teljes mértékben garantálja a felmondási idő lejárta előtt elhelyezett betétek védelmét. Ha a hitelintézet a felmondási
idő lejártáig nem teljesítette kötelezettségeit, a biztosítási rendszer, ismételten beszerezve a hatáskörrel rendelkező hatóságok
kifejezett hozzájárulását, végrehajthatja a kizárást.
(4) Ha a nemzeti jog megengedi, és az engedélyt kiadó hatóságok kifejezetten hozzájárulnak, a betétbiztosítási rendszerből
kizárt hitelintézet továbbra is gyűjthet betéteket, amennyiben kizárása előtt alternatív biztosítási megállapodásokat kötött,
amelyek biztosítják, hogy a betétesek a hivatalosan elismert betétbiztosítási rendszerrel legalább azonos szintű és terjedelmű
védelmet élvezzenek.
(5) Amennyiben egy hitelintézet, amelynek kizárására a (3) bekezdés szerint javaslatot tettek, nem képes a (4) bekezdésben
előírt feltételeket teljesítő alternatív biztosítások megkötésére, az engedélyét kibocsátó, hatáskörrel rendelkező hatóságok
az engedélyt azonnal visszavonják. [nem hivatalos fordítás]”
A 94/19 irányelv 7. cikke szerint:
„(1) A betétbiztosítási rendszerek előírják, hogy az egyes betétesek összevont betéteit 20°000 ECU összegig biztosítsák abban
az esetben, ha a betéteket befagyasztották.
[…]
(3) E cikk nem zárja ki azoknak a rendelkezéseknek a fenntartását vagy alkalmazását, amelyek magasabb szintű vagy átfogóbb
betétfedezetet nyújtanak. A betétbiztosítási rendszerek, különösen szociális megfontolásokból, bizonyos fajta betétekre teljes
fedezetet nyújthatnak.
[…]
(6) A tagállamok biztosítják, hogy a betétes kártalanítási joga a betétes által a betétbiztosítási rendszer ellen indított
eljárás tárgyát képezhesse. [nem hivatalos fordítás]”
A 94/19 irányelv 14. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és
közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 1995. július 1-jéig megfeleljenek” [nem
hivatalos fordítás].

A nemzeti szabályozás
A Gesetz über das Kreditwesen (a hitelnyújtásról szóló törvény, a továbbiakban: KWG) 6. §‑a (3) és (4) bekezdéseinek az alapeljárásban
alkalmazandó szövege (az 1998. szeptember 9-i módosítás szerint, BGBl. 1998. I., 2776. o.) előírja, hogy:
„(3) A Bundesaufsichtsamt a ráruházott feladatok körében a hitelintézettel és annak ügyvezetőivel szemben olyan intézkedéseket
foganatosíthat, amelyek alkalmasak és szükségesek a hitelintézeten belüli olyan visszás állapotok megakadályozására vagy elhárítására,
amelyek a hitelintézetre bízott vagyoni értékek biztonságát veszélyeztethetik vagy a banki ügyletek vagy pénzügyi szolgáltatások
szabályos lebonyolítását hátrányosan befolyásolják.
(4) A Bundesaufsichtsamt a jelen és más törvények alapján ráruházott feladatokat kizárólag közérdekből teljesíti.”
Ez utóbbi rendelkezés megegyezik a 2002. április 22-i Gesetz über die Bundesanstalt für Finanzdienstleitungsaufsicht (a pénzügyi
szolgáltatások egységes felügyeletéről szóló törvény) 4. §‑ának (4) bekezdésében foglaltakkal (BGBl. 2002. I., 1310. o.).
A Bürgerliches Gesetzbuch (polgári törvénykönyv, a továbbiakban: BGB) 839. §‑a (1) bekezdésének első mondata az alábbiak szerint
rendelkezik:
„Az a tisztviselő, aki szándékosan vagy gondatlanul megszegi harmadik személlyel szemben fennálló hivatali kötelezettségét,
köteles a harmadik személynek az ebből keletkezett károkat megtéríteni.”
A Grundgesetz (alaptörvény, a továbbiakban: GG) 34. cikkének első mondata előírja, hogy:
„Ha valaki a ráruházott közigazgatási hivatal gyakorlása során megszegi harmadik személlyel szemben fennálló hivatali kötelezettségét,
a felelősség alapvetően az államra vagy arra a testületre hárul, amelynek szolgálatában ez a személy áll.”

Az alapeljárás és előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
P. Paul és társai a BVH Bank für Vermögensanlagen und Handel AG (a továbbiakban: BVH Bank) ügyfelei voltak. Ez a bank 1987-ben
működési engedélyt kapott a Bundesaufsichtsamttól, azonban nem volt tagja egyik betétbiztosítási rendszernek sem. A BVH Bank
1987-től 1992-ig eredménytelenül kérelmezte a csatlakozását a Bundesverband deutscher Banken eV betétbiztosítási alapjához,
azóta azonban nem kezdeményezte a csatlakozási eljárást, mivel nem felelt meg az elvárt követelményeknek.
A BVH Bank nehéz pénzügyi helyzete miatt a Bundesaufsichtsamt 1991-ben, 1995-ben és 1997-ben a bank tevékenységére irányuló
vizsgálatot indított. A harmadik vizsgálatot követően, 1997. november 14-én a Bundesaufsichtsamt felszámolási eljárást kezdeményezett,
és visszavonta a BVH Bank pénzügyi szolgáltatási tevékenység végzésére szóló engedélyét.
P. Paul és társai 1993. június 17-én, 1994. február 28-án és 1995. június 7-én nyitottak betétszámlát a BVH Banknál. Az 1997
decemberében kezdődő felszámolási eljárásban 131 455,80 DEM, 101°662,51°DEM és 66°976,20°DEM összegben jelentették be követeléseiket.
P. Paul és társai keresetet indítottak a Landgericht Bonn (Németország) előtt a Bundesrepublik Deutschland ellen a betéteiket
ért károk megtérítésére. Úgy érveltek, hogy nem vesztették volna el betéteiket, amennyiben a 94/19 irányelv az ezen irányelv
14. cikkének (1) bekezdésében szabott határidőn belül, azaz 1995. július 1. előtt átültetésre került volna. Valójában a Bundesaufsichstamtnak
bankfelügyeleti intézkedéseket kellett volna tennie a BVH Bankkal szemben, még mielőtt a felperesek teljesítették volna befizetéseiket.
Márpedig a 94/19 irányelv csak azzal a betétbiztosításról szóló EK-irányelvnek, illetve a befektetők kártalanításáról szóló
EK-irányelvnek az átültetéséről szóló 1998. július 16‑i törvénnyel (BGBl. 1998. I., 1842. o.) került átültetésre a német jogba,
amely 1998. augusztus 1-jén lépett hatályba.
Első fokon a Landgericht Bonn úgy ítélte meg, hogy a 94/19 irányelv megkésett átültetése miatt a Bundesrepublik Deutschland
egyértelműen megsértette a közösségi jogot, és a felperesek számára egyenként 39°450°DEM, azaz a 94/19 irányelv 7. cikkének
(1) bekezdésében meghatározott 20°000 eurónak megfelelő összeg, valamint kamatai megfizetésére kötelezte az államot.
A Landgericht Bonn és az Oberlandesgericht Köln (Németország) P. Paul és társai kereseteit a további vagyoni károk tekintetében
elutasította. E két bíróság szerint – a BGB 839. §‑ának a GG 34. cikkével való együttes értelmezése alapján – a hivatali felelősség
érvényesítése a „harmadik személlyel szemben fennálló hivatali kötelezettség” megszegését feltételezi, vagyis olyan kötelezettséget,
amely a sérelmet szenvedett féllel szemben minden esetben fennáll. Úgy ítélték meg, hogy jelen esetben a Bundesaufsichtsamt
vonatkozásában nincs erről szó, mivel az a ráruházott feladatokat a KWG 6. §‑ának (4) bekezdése alapján kizárólag közérdekből
teljesíti.
Ezek után P. Paul és társai felülvizsgálati eljárást kezdeményeztek a Bundesgerichtshof előtt, és kérték, hogy a Bundesrepublik
Deutschlandot kötelezzék a károk és kamataik megfizetésére a közösségi jog megsértése miatt.
A Bundesgerichtshof megállapítása szerint egyfelől P. Paul és társai nem jelölték meg pontosan, hogy melyek azok a felügyeleti
intézkedések, amelyek szükségesek lettek volna, de amelyeket a Bundesaufsichtsamt nem tett meg. Másfelől hangsúlyozza, hogy
a Bundesrepublik Deutschland kifejezetten nem vitatta a Bundesaufsichtsamt mulasztásán alapuló kifogást, csupán tagadta felelősségét
abból az okból, hogy ez a hatóság kizárólag közérdekből teljesíti feladatait. Ilyen körülmények között a Bundesgerichtshof
szerint a felülvizsgálati kérelem vizsgálata során arra a premisszára kell támaszkodni, miszerint a Bundesaufsichtsamt nem
tette meg a szükséges felügyeleti intézkedéseket, illetve azokat túl későn hajtotta végre, aminek következtében P. Paul és
társai olyan kárt szenvedtek, amelynek összege meghaladja az első fokú bíróság által nekik már megítélt összeget.
A Bundesgerichtshof számára az előtte folyamatban lévő eljárás jogi megítélése szempontjából annak van döntő jelentősége,
hogy az olyan szabály, mint amely a KWG 6. §‑ának (4) bekezdésében olvasható, a Bundesaufsichtsamt hivatali felelősségét vitathatatlanul
korlátozhatja-e azáltal, hogy kizárólag közérdekből teljesítendő hivatali kötelezettségeket állapít meg számára, amely esetben
a korábban eljáró bíróságok okkal utasították el a Bundesrepublik Deutschland felelősségét a BGB 839. §‑ának a GG 34. cikkével
való együttes értelmezése alapján, vagy ezt a rendelkezést a közösségi jog elsőbbsége miatt figyelmen kívül kell hagyni.
A Bundesgerichtshof magyarázata szerint, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a 94/19 irányelv vagy más, a hitelintézetekre vonatkozó
irányelv megadja a betétesek számára az ahhoz fűződő jogot, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságok prudenciális felügyeleti
intézkedéseket foganatosítsanak e személyi kör érdekében, akkor a KWG 6. §‑ának (4) bekezdése ellentmondásba kerülne a közösségi
joggal.
A hivatkozott különböző bankügyi koordinációs irányelveket illetően a Bundesgerichtshof rámutatott arra, hogy P. Paul és társai
a felülvizsgálati eljárás során fenntartották azt a véleményüket, miszerint az említett irányelvek összességéből az következik,
hogy a prudenciális felügyeleti intézkedések célja a betétesek védelme. Ha ezek a prudenciális felügyeleti intézkedés szempontjából
releváns irányelvek nem is tartalmaznak kifejezett hivatkozást a betétesek védelmére, akkor is olyan általános bankfelügyeleti
szabályozási rendszer részét képezik, amelynek gyakorlati alkalmazhatósága P. Paul és társai szerint megszűnne, ha a Bundesaufsichtsamt
a KWG 6. §‑ának (4) bekezdése alapján kizárólag közérdekből gyakorolná tevékenységét.
Ebben a helyzetben a Bundesgerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az
alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      a)     Biztosítja-e a […] 94/19 irányelv 3. és 7. cikke a betétesnek a betétje befagyasztása esetén a 7. cikk (1) bekezdésben meghatározott
összeg erejéig számára nyújtott kártérítésre vonatkozó jogán túl azt a további jogot is, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságoktól
a 3. cikk (2)‑(5) bekezdései alapján prudenciális felügyeleti intézkedéseket, szükség esetén a hitelintézet engedélyének visszavonását
követelje?
b)     Amennyiben az irányelv biztosítja a betétesnek ezt a jogot, ez magába foglalja-e azt a lehetőséget is, hogy a hatáskörrel
rendelkező hatóságok mulasztásán alapuló károkért a betétes olyan mértékű kártérítést követeljen, amely meghaladja a [94/19]
irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében meghatározott összeget?
2)      a)     Biztosítanak-e a bankfelügyeleti jog harmonizálásáról szóló irányelvek alábbiakban felsorolt rendelkezései – önmagukban, együttesen
és adott esetben mely időponttól kezdődően – a betétesnek és a befektetőnek olyan jogokat, amelyek alapján a tagállamok hatáskörrel
rendelkező hatóságainak – ezen irányelv által rájuk ruházott – prudenciális felügyeleti intézkedéseket kell foganatosítaniuk
e személyi kör érdekében, és esetleges mulasztásuk esetén ezért felelősséggel tartoznak,
vagy a [94/19] irányelv kimerítő különszabályozást tartalmaz a betétek befagyasztásának minden esetére vonatkozóan?
–        A […] 77/780/EGK első tanácsi irányelv 6. cikkének (1) bekezdése, negyedik és tizenkettedik preambulumbekezdése;
–        a […] 89/646/EGK második tanácsi irányelv 3. cikke, 4‑7. cikkei, 10–17. cikkei, tizenegyedik preambulumbekezdése;
–        a […] 89/299/EGK tanácsi irányelv 7. cikke, együttesen a 2‑6. cikkekkel;
–        a [hitelintézetek vonatkozásában a 77/780/EGK és a 89/646/EGK irányelvnek, a nem életbiztosítási tevékenység vonatkozásában
a 73/239/EGK és a 92/49/EGK irányelvnek, az életbiztosítások vonatkozásában a 79/267/EGK és a 92/96/EGK irányelvnek, a befektetési
vállalkozások vonatkozásában a 93/22/EGK irányelvnek, valamint az átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési
vállalkozások (ÁÉKBV) vonatkozásában a 85/611/EGK irányelvnek a prudenciális felügyelet megerősítése érdekében történő módosításáról
szóló,] 1995. június 29-i 95/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 168., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet,
2. kötet, 269. o.) (15) preambulumbekezdése.
b)      Nyújtanak-e értelmezési segítséget az alábbi irányelvek az előző kérdések megválaszolásához:
–      a hitelintézetek összevont (konszolidált) alapon történő felügyeletéről szóló, 1992. április 6-i 92/30/EGK tanácsi irányelv
(HL L 110., 52. o.) tizenegyedik preambulumbekezdése,
–      a befektetési vállalkozások és hitelintézetek tőkemegfeleléséről szóló, 1993. március 15-i 93/6/EGK tanácsi irányelv (HL L 141.,
1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 16. o.) nyolcadik preambulumbekezdése,
–      az értékpapír befektetési szolgáltatásokról szóló, 1993. május 10-i 93/22/EGK tanácsi irányelv (HL L 141., 27. o.; magyar
nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 43. o.) második, ötödik, huszonkilencedik, harminckettedik, negyvenegyedik és negyvenkettedik
preambulumbekezdése
tekintet nélkül arra, hogy egyébként ezek a jelen ügyben alkalmazható jogot tartalmaznak-e vagy sem?
3)      Amennyiben a Bíróság elismeri, hogy a felsorolt irányelvek vagy azok közül egyes irányelvek a betéteseknek és a befektetőknek
olyan jogot biztosítanak, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak prudenciális felügyeleti intézkedéseket kell foganatosítaniuk
e személyi kör érdekében, az alábbi további kérdések merülnek fel:
a)      Közvetlen hatálya van-e a betétes és a befektető saját érdekében történő prudenciális felügyeleti intézkedések foganatosításához
fűződő jogának a tagállam ellen indított eljárásban abban az értelemben, hogy az ezzel ellentétes nemzeti jogszabályokat nem
kell figyelembe venni,
vagy
b)      az a tagállam, amely a betétesek és a befektetők e jogát az irányelv átültetésekor nem vette figyelembe, csak az állammal
szembeni kárfelelősségi igény közösségi jogi alapelvei szerint felel-e?
c)     Utóbbi esetben a tagállam kellően súlyosan sértette-e meg a közösségi jogot akkor, amikor nem ismerte el a prudenciális felügyeleti
intézkedések foganatosításához fűződő jogot?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Bár az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságát illetően a Bíróság elé terjesztett egyes észrevételekben
fenntartásokat fejeztek ki, megállapítható, hogy a jelen ítélet 19–22. pontjaiban hivatkozott részletes indokolásában a Bundesgerichtshof
igazolta, miért látja szükségesnek a vizsgált közösségi szabályok értelmezését az alapeljárásbeli döntéshozatalhoz. Emellett
kellőképpen ismertette a ténybeli és jogi kereteket, ami lehetővé teszi a Bíróság számára, hogy érdemi választ adjon, valamint
hogy az eljárásban részt vevő felek, a tagállamok és a Bizottság a Bíróság alapokmányának 23. cikke alapján észrevételeket
tegyenek.

Az első kérdésről
Az első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéssel a Bundesgerichtshof lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 94/19
irányelv 3. cikkének (2)‑(5) bekezdései szerinti prudenciális felügyeleti intézkedés foganatosítása és a hitelintézetnek adott
működési engedély visszavonásának kötelezettsége ellentétes-e azzal a nemzeti jogszabállyal, amely szerint a nemzeti bankfelügyeleti
hatóság kizárólag közérdekből teljesíti feladatait, ami a nemzeti jog szerint kizárja azt, hogy a magánszemélyek kártérítési
igényt érvényesíthessenek olyan károkért, amelyeket e hatóságok elégtelen felügyelete okozott.
Ebben a vonatkozásban szükséges arra emlékeztetni, hogy a 94/19 irányelv – a betételhelyezés Közösségen belüli helyétől függetlenül
– a betétesek védelmét igyekszik megvalósítani abban az esetben, ha valamely, a betétbiztosítási rendszerhez tartozó hitelintézet
befagyasztja a betéteket.
Ilyen esetben a betétesek kártalanításhoz való jogát az irányelv 7. cikkének (1) és (6) bekezdése szabályozza. E cikk (1) bekezdése
meghatározza a kártérítés azon legmagasabb összegét, amelyre a betétes az irányelv alapján számíthat, amit e cikk (3) bekezdése
úgy pontosít, hogy a tagállamok a betéteseknek magasabb szintű vagy átfogóbb betétfedezetet biztosíthatnak nemzeti szabályozásukban.
A 94/19 irányelv 7. cikkének (6) bekezdése kötelezi a tagállamokat annak biztosítására, hogy a betétes (1) és (3) bekezdésben
meghatározott kártalanítási joga a betétes által a betétbiztosítási rendszer ellen indított eljárás tárgyát képezhesse.
Ugyanezen irányelv 3. cikkének (2)‑(5) bekezdései előírják a hitelintézet engedélyét kibocsátó illetékes hatóság azon kötelezettségét,
hogy a betétbiztosítási rendszerrel együttműködésben felügyelje, hogy az említett hitelintézetek – mint a betétbiztosítási
rendszer tagjai – teljesítsék kötelezettségeiket, és az (5) bekezdésben előírt feltételek szerint szükség esetén határozzon
a szóban forgó hitelintézet engedélyének visszavonásáról.
A 94/19 irányelv 3. cikke (2)‑(5) bekezdéseinek célja, hogy biztosítsák a betétes számára, hogy a hitelintézet – amelyben
betéteit tartja – olyan betétbiztosítási rendszerhez tartozzon, amely a betétek befagyasztása esetén az említett irányelv
rendelkezései, és különösen 7. cikke alapján garantálja a betétes kártalanításhoz való jogát. Ezek a rendelkezések így kizárólag
a 94/19 irányelvben előírt betétbiztosítási rendszer létrehozását és megfelelő működését biztosítják.
Ilyen feltételek mellett, és amint azt a Bíróság előtt észrevételt tett kormányok és a Bizottság is megállapították, amennyiben
biztosított a betétek befagyasztása esetén a betéteseknek a 94/19 irányelv által előírt kártalanítása, ezen irányelv 3. cikkének
(2)‑(5) bekezdései nem adnak a betétesek számára olyan jogot, hogy a saját érdekükben a hatáskörrel rendelkező hatóságoktól
prudenciális felügyeleti intézkedések foganatosítását követeljék.
A 94/19 irányelv ilyen irányú értelmezését az irányelv huszonnegyedik preambulumbekezdése is megerősíti, amely kizárja, hogy
a tagállamokat vagy hatáskörrel rendelkező hatóságaikat terhelje a felelősség a betétesekkel szemben, amennyiben az irányelvben
leírt feltételek mellett biztosítják a betétesek kártalanítását vagy védelmét.
Az első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy amennyiben biztosított a betéteseknek
a 94/19 irányelv által előírt kártalanítása, ezen irányelv 3. cikkének (2)‑(5) bekezdéseit nem lehet úgy értelmezni, hogy
azokkal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely szerint a nemzeti bankfelügyeleti hatóság kizárólag közérdekből teljesíti
feladatait, ami a nemzeti jog szerint kizárja azt, hogy a magánszemélyek kártérítési igényt érvényesíthessenek olyan károkért,
amelyeket e hatóságok elégtelen felügyelete okozott.

A második kérdésről
A második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéssel a Bundesgerichtshof lényegében azt kívánja megtudni, hogy ellentétes-e
a 77/780, a 89/299 és a 89/646 irányelveknek a hitelintézetek felügyeletére vonatkozó rendelkezéseivel az olyan nemzeti jogszabály,
amely szerint a nemzeti bankfelügyeleti hatóság kizárólag közérdekből teljesíti feladatait, ami a nemzeti jog szerint kizárja
azt, hogy a magánszemélyek kártérítési igényt érvényesíthessenek olyan károkért, amelyeket e hatóság elégtelen felügyelete
okozott.
Ebben a vonatkozásban először azt szükséges megállapítani, hogy a 77/780, a 89/299 és a 89/646 irányelveket a hitelintézetek
tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2000. március 20-i 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv
(HL L 126., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6 fejezet, 3. kötet, 272. o.) egyesítette, ily módon, tekintettel arra, hogy
ezek az irányelvek korábban több alkalommal és lényegesen módosultak, a közösségi jogalkotó azokat egységes szerkezetbe foglalta.
Ez a három irányelv az EK-Szerződés 57. cikke (2) bekezdése (jelenleg, módosítást követően az EK 47. cikk (2) bekezdése) alapján
került elfogadásra, miszerint a Tanács irányelveket bocsát ki a tagállamok önálló vállalkozói tevékenység megkezdésére és
folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek összehangolására.
A 89/646 irányelv első preambulumbekezdéséből – amint azt a 2000/12 irányelv (4) preambulumbekezdése megismétli – következik,
hogy az irányelvvel létrehozott harmonizáció mind a letelepedés, mind a pénzügyi szolgáltatások nyújtásának szabadsága szempontjából
nélkülözhetetlen eszközét képezi a belső piac megvalósításának a hitelintézeti tevékenység területén.
A 89/646 irányelv negyedik preambulumbekezdéséből – amint azt a 2000/12 irányelv (7) preambulumbekezdése megismétli – következik,
hogy a hitelintézeti tevékenység területén a jogalkotó által elfogadott megközelítési mód értelmében csak azon elengedhetetlen
mértékű harmonizáció megvalósítása a cél, amely szükséges és elégséges ahhoz, hogy biztosítsa az engedélyek és a prudenciális
felügyeleti rendszerek kölcsönös elismerését, lehetővé téve egyetlen, a Közösség egész területén érvényes engedély kiadását,
valamint a székhely szerinti tagállam prudenciális felügyelete elvének alkalmazását.
Az irányelvek azon egyes preambulumbekezdéseiben, amelyekre a második kérdés a) és b) pontja hivatkozik, általános jelleggel
rögzítik, hogy a célzott harmonizáció többek között a betétesek védelmét célozza.
Emellett a 77/780, a 89/299 és a 89/646 irányelvek kötelezik a nemzeti hatóságokat bizonyos felügyeleti intézkedéseknek a
hitelintézetekkel szembeni megtételére.
Ugyanakkor ellentétben azzal, amit P. Paul és társai hangsúlyoznak, sem az ilyen kötelezettségek fennállásából, sem abból
a tényből, hogy az említett irányelvek célkitűzései között szerepel a betétesek védelme is, nem következik szükségszerűen,
hogy ezek az irányelvek jogokat kívánnak biztosítani a betéteseknek arra az esetre, ha az illetékes nemzeti hatóságok elégtelen
felügyelete következtében a betéteik befagyasztásra kerülnek.
Ebben a vonatkozásban először is azt szükséges megállapítani, hogy a 77/780, a 89/299 és a 89/646 irányelvek nem tartalmaznak
egyetlen kifejezett rendelkezést sem, amely ilyen jogokat biztosítana a betéteseknek.
Továbbá a 77/780, a 89/299 és a 89/646 irányelvekben előirányzott harmonizáció – amelynek alapja a Szerződés 57. cikkének
(2) bekezdése – csak arra korlátozódik, ami elengedhetetlen, szükséges és elégséges ahhoz, hogy biztosítsa az engedélyek és
a prudenciális felügyeleti rendszerek kölcsönös elismerését, lehetővé téve egyetlen, a Közösség egész területén érvényes engedély
kiadását, valamint a székhely szerinti tagállam prudenciális felügyelete elvének alkalmazását.
Azonban a nemzeti hatóságok elégtelen felügyelete esetén a betétesekkel szemben fennálló felelősségükre vonatkozó nemzeti
jogszabályok összehangolása nem tűnik szükségesnek az előző pontban írt eredmény eléréséhez.
Másfelől a német joghoz hasonlóan számos tagállamban kizárt, hogy a nemzeti bankfelügyeleti hatóság elégtelen felügyelet esetén
felelősséggel tartozzon a magánszemélyekkel szemben. Ez a rendelkezés a bankfelügyelet komplexitásának szempontján alapul,
amelynek keretében a hatóságok az érdekek sokféleségét kötelesek védeni, többek között különösen a bankrendszer stabilitásához
fűződő érdeket.
Végül a 94/19 irányelv elfogadásával a közösségi jogalkotó megteremtette a betétesek minimális védelmét betéteik befagyasztásának
esetére, amit abban az esetben is biztosít, ha a betétek befagyasztásának oka az illetékes hatóságok elégtelen felügyeleti
intézkedése.
Ilyen feltételek mellett meg kell állapítani, hogy – amint azt a tagállamok és a Bizottság is hangsúlyozta a Bíróság elé terjesztett
észrevételeiben – a 77/780, a 89/299 és a 89/646 irányelvek nem értelmezhetők úgy, hogy azok jogokat biztosítanak a betéteseknek
arra az esetre, ha betéteik az illetékes nemzeti hatóságok elégtelen felügyelete következtében befagyasztásra kerülnek.
Figyelemmel az előzőekre, a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy nem ellentétes a 77/780, a 89/299 és a 89/646 irányelvekkel
az olyan nemzeti jogszabály, amely szerint a nemzeti bankfelügyeleti hatóság kizárólag közérdekből teljesíti feladatait, ami
a nemzeti jog szerint kizárja azt, hogy a magánszemélyek kártérítési igényt érvényesíthessenek olyan károkért, amelyeket e
hatóságok elégtelen felügyelete okozott.

A harmadik kérdésről
A harmadik kérdés, amelyet csak arra az esetre tettek fel, amennyiben az első két kérdésre igenlő, vagy részben igenlő választ
ad a Bíróság, a közösségi jog alapelveiből következő esetleges állami felelősségből eredő kötelezettségekre vonatkozik az
illetékes nemzeti hatóságok elégtelen felügyelete esetén.
Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a valamely közösségi jogszabály megsértése okán keletkezett károkért való állami
felelősség csak abban az esetben merül fel, ha a megsértett jogszabály célja az, hogy a magánszemélyeket jogokkal ruházza
fel (lásd a C‑46/93. és C‑48/93. sz., Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben 1996. március 5‑én hozott ítélet
[EBHT 1996., I‑1029. o.] 51. pontját, a C‑178/94., C‑179/94. és C‑188/94‑C‑190/94. sz., Dillenkofer és társai egyesített ügyekben
1996. október 8‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4845. o.] 21. pontját és a C‑63/01. sz. Evans-ügyben 2003. december 4‑én hozott
ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 83. pontját).
Azonban az első két kérdésre adott válaszból az következik, hogy a 94/19, a 77/80, a 89/299 és a 89/646 irányelvek, amennyiben
biztosított a betéteseknek a 94/19 irányelv által előírt kártalanítása, nem biztosítanak a betéteseknek jogokat arra az esetre,
ha betéteik az illetékes nemzeti hatóságok elégtelen felügyelete következtében befagyasztásra kerülnek.
Ilyen feltételek mellett, és a már említett válaszok alapjául is szolgáló indokok alapján, az említett irányelveket nem lehet
úgy tekinteni, mint amelyek a közösségi jogon alapuló állami felelősséget megalapozó jogokat biztosítanak a magánszemélyeknek
arra az esetre, ha a betéteik befagyasztásra kerülnek az illetékes nemzeti hatóságok elégtelen felügyelete következtében.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (teljes ülés) a következőképpen határozott:
1)
Amennyiben biztosított a betéteseknek a betétbiztosítási rendszerekről szóló, 1994. május 30-i 94/19/EK európai parlamenti
és tanácsi irányelv által előírt kártalanítása, ezen irányelv 3. cikkének (2)‑(5) bekezdéseit nem lehet úgy értelmezni, hogy
azokkal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely szerint a nemzeti bankfelügyeleti hatóság kizárólag közérdekből teljesíti
feladatait, ami a nemzeti jog szerint kizárja azt, hogy a magánszemélyek kártérítési igényt érvényesíthessenek olyan károkért,
amelyeket e hatóságok elégtelen felügyelete okozott.
2)
Nem ellentétes a hitelintézetek tevékenységének megkezdésére és folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezések összehangolásáról szóló, 1977. december 12-i 77/780/EGK első tanácsi irányelvvel, a hitelintézetek szavatoló
tőkéjéről szóló, 1989. április 17-i 89/299/EGK tanácsi irányelvvel és a hitelintézetek létesítésére, üzleti tevékenységének
megkezdésére és folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról, valamint a 77/780/EGK
irányelv módosításáról szóló, 1989. december 15-i 89/646/EGK második tanácsi irányelvvel az olyan nemzeti jogszabály, amely
szerint a nemzeti bankfelügyeleti hatóság kizárólag közérdekből teljesíti feladatait, ami a nemzeti jog szerint kizárja azt,
hogy a magánszemélyek kártérítési igényt érvényesíthessenek olyan károkért, amelyeket e hatóságok elégtelen felügyelete okozott.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.