CELEX: 62003TJ0336
Ühenduse kaubamärk
Vastulausemenetlus
Varasem ühenduse ja siseriiklik sõnamärk OBELIX
Ühenduse sõnamärgi MOBILIX taotlus
Määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkt b ja artikli 8 lõige 2

Vaidluse taust
Orange A/S (edaspidi „taotleja”) esitas 7. novembril 1997 Siseturu Ühtlustamise Ametile (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused)
(edaspidi „ühtlustamisamet”) ühenduse kaubamärgi taotluse nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse
kaubamärgi kohta (EÜT 1994 L 11, lk 1; ELT eriväljanne 17/01, lk 146) (muudetud kujul) alusel.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, oli sõnamärk MOBILIX.
Käesolevas kohtuasjas kuuluvad kaubad ja teenused, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, 15. juuni 1957. aasta
märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud
ja parandatud kujul) klassidesse 9, 16, 35, 37, 38 ja 42 ning vastavad neis klassides alljärgnevatele kirjeldustele:
–        Klass 9 „sideseadmed ja -vahendid, sealhulgas telefoniside, telefonid ja kärgtelefonid, sealhulgas antennid ja paraboolreflektorid,
akud ja patareid, transformaatorid ja konvektorid, kodeerimisseadmed ja dekoodrid, kodeeritud kaardid ja kodeerimiskaardid,
telefonikaardid, signaalseadmed ja -vahendid ning õppeseadmed ja -vahendid, elektroonilised telefonimenüüd, eeltoodud kaupade
osad ja tarvikud (need, mis ei kuulu teistesse klassidesse)”;
–        klass 16 „telefonikaardid”;
–        klass 35 „telefonivastamisteenus (ajutiselt äraolevatele klientidele), ärijuhtimise ja ettevõttehalduse alane nõustamine ja
abistamine; ärialane nõustamine ja abistamine”;
–        klass 37 „telefonide paigaldus ja parandus; ehitus, parandus, paigaldus”;
–        klass 38 „side, sealhulgas sideinfo, telefon- ja telegraafside; side arvuti monitori ja kärgtelefoni kaudu; faksimine, raadio-
ja teleülekanne, sealhulgas kaabeltelevisiooni ja Interneti kaudu; infoedastus; infoedastusseadmete laenutus; sideseadmete,
sealhulgas telefonide, laenutus”;
–        klass 42 „teaduslikud ja tehnoloogilised uurimused ning projekteerimine teenusena, sealhulgas sideinfrastruktuuride ja -seadmete
projekteerimine, eelkõige telefoniside tarbeks; arvutiprogrammide loomine; tarkvara kavandamine, hooldamine ja ajakohastamine;
arvutite ja arvutiprogrammide laenutus”.
Ühenduse kaubamärgi taotlus avaldati 4. jaanuaril 1999
Bulletin des marques communautaires
’is (Ühenduse Kaubamärgibülletään) nr 1/99.
Les Éditions Albert René (edaspidi „hageja”) esitas nimetatud kaubamärgi registreerimisele vastulause. Vastulauses tugines
ta seoses sõnaga „obelix” alljärgnevatele varasematele õigustele:
a)      varasem registreeritud kaubamärk, mis on kaitstud ühenduse kaubamärgi 1. aprilli 1996. aasta registreeringuga nr 16 154 nende
alljärgnevate kaupade ja teenuste osas, mida käesolev kohtumenetlus käsitleb:
–        Klassi 9 kuuluvad „elektrotehnika-, elektroonika-, fotograafia-, kinematograafia-, optika- ja õppevahendid ning -seadmed (v.a
projektorid); monitoriga või monitorita elektroonilised mängud; arvutid; programmimoodulid; andmekandjatele salvestatud arvutiprogrammid,
eelkõige videomängud”;
–        Klassi 16 kuuluvad „paber, papp ja nendest valmistatud tooted; trükitooted (klass 16); ajalehed ja ajakirjad; raamatud; köitmisvahendid
(köitenöör, -riie ja -kangad); fotod; paberitooted; liimid (paberi- ja trükitoodete jaoks); materjalid kunstnikele (joonistus-,
maalimis- ja modelleerimismaterjalid); pintslid; kirjutusmasinad ja kantseleitarbed (v.a mööbel); kantseleimasinad ja -seadmed
(klass 16); juhendamise ja õppevahendid (v.a aparaadid); plastist pakkematerjal, mis ei kuulu teistesse klassidesse; mängukaardid;
trükitüübid; klišeed”;
–        Klassi 28 kuuluvad „mängud, mänguasjad; spordi- ja võimlemisriistad (klass 28); jõulukuuseehted”;
–        Klassi 35 kuuluvad „turundus ja reklaam”;
–        Klassi 41 kuuluvad „filmide projitseerimine; filmitootmine, filmilaenutus; raamatute ja ajakirjade kirjastamine; väljaõpe
ja meelelahutus; messide ja näituste korraldamine; pidude korraldamine; lõbustuspargid; muusikaetenduste lavastamine ja telekonverentside
korraldamine; arhitektuurimakettide näitused ning ajaloolis-kultuurilised ja rahvuslikud etendused”;
–        Klassi 42 kuuluvad „toitlustusteenused; tähtajaline majutus; fotod; tõlketeenused; autoriõiguste korraldamine ja kasutamine;
intellektuaalomandi kasutamine”.
b)      varasem kaubamärk on üldtuntud kõikides liikmesriikides nende kaupade ja teenuste osas, mis kuuluvad klassidesse 9, 16, 28,
35, 41 ja 42.
Vastulause toetuseks tugines hageja segiajamise tõenäosusele määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b ja lõike 2 mõttes.
Vastulausete osakond jättis 30. mai 2002. aasta otsusega vastulause rahuldamata ja andis nõusoleku ühenduse kaubamärgi taotluse
registreerimismenetluse jätkamiseks. Pärast seda, kui vastulausete osakond leidis, et varasema kaubamärgi üldtuntus ei olnud
piisavalt tõendatud, tegi ta järelduse, et kaubamärgid tervikuna vaadelduina ei ole sarnased. Tegemist on teatava kõlalise
sarnasusega, mille neutraliseerib kaubamärkide visuaalne külg ning iseäranis nende märkide väga erinevad tähendused: MOBILIX-i
puhul mobiiltelefonid ja OBELIX-i puhul obeliskid. Lisaks võib varasemat registreeringut samastada pigem kuulsa animafilmiga,
mis seda veelgi enam kontseptuaalselt eristab taotletavast kaubamärgist.
Pärast seda, kui hageja oli 1. juulil 2002 esitanud kaebuse, tegi neljas apellatsioonikoda 14. juulil 2003 otsuse (edaspidi
„vaidlustatud otsus”). Apellatsioonikoda tühistas osaliselt vastulausete osakonna otsuse. Kõigepealt täpsustas apellatsioonikoda,
et vastulauset tuleb käsitleda nii, et see tugineb ainult segiajamise tõenäosusele. Seejärel märkis ta, et on võimalik tajuda
kahe kaubamärgi teatavat sarnasust. Kaupade ja teenuste võrdlemisel leidis apellatsioonikoda, et klassi 9 kuuluvad taotletava
ühenduse kaubamärgiga hõlmatud „signaalseadmed ja -vahendid ning õppeseadmed ja -vahendid” sarnanevad varasema registreeringuga
hõlmatud „optikaseadmete ja -vahenditega ning õppeseadmete ja -vahenditega”. Samale järeldusele jõudis apellatsioonikoda ka
klassi 35 kuuluvate teenuste osas, milleks on taotletava ühenduse kaubamärgi puhul „ärijuhtimise ja ettevõttehalduse alane
nõustamine ja abistamine; ärialane nõustamine ja abistamine” ning varasema registreeringu puhul „turundus ja reklaam”. Apellatsioonikoda
leidis, et kuna ühest küljest on teataval määral sarnased asjaomased tähised ning teisest küljest konkreetsed kaubad ja teenused,
siis on tõenäoline, et asjaomane avalikkus võib need omavahel segi ajada. Sellest tulenevalt jättis ta ühenduse kaubamärgi
taotluse rahuldamata „signaalseadmete ja -vahendite ning õppeseadmete ja -vahendite” ning selliste teenuste nagu „ärijuhtimine
ja ettevõttehalduse alane nõustamine ja abistamine; ärialane nõustamine ja abistamine” osas ning rahuldas taotluse ülejäänud
kaupade ja teenuste osas.

Poolte nõuded
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.
Lisaks palus hageja kohtuistungil, et Esimese Astme Kohus saadaks asja apellatsioonikojale tagasi uue otsuse tegemiseks.
Kostja palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Hageja esitab hagi toetuseks kolm väidet, millest esimene põhineb määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b ja artikli 8
lõike 2 rikkumisel, teine määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 5 rikkumisel ning kolmas määruse nr 40/94 artikli 74 rikkumisel.
1.
Vastuvõetavus

Uute tõendite vastuvõetavus
Poolte argumendid
Kostja märgib, et viit dokumenti, mille hageja lisas hagiavaldusele tähise OBELIX üldtuntuse tõendamiseks, ei esitatud varem
ühtlustamisameti menetluses, mistõttu neid ei saa arvesse võtta.
Kohtuistungil Esimese Astme Kohtu küsimustele vastates leidis hageja, et need vaidlusalused dokumendid on vastuvõetavad.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Hageja lisas hagiavaldusele mõned dokumendid tõendamaks tähise OBELIX üldtuntust. On selge, et neid dokumente ei esitatud
varem ühtlustamisameti menetluses.
Tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohtule esitatud hagi eesmärk on ühtlustamisameti apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse
kontrollimine määruse nr 40/94 artikli 63 tähenduses ning et tühistamismenetluses tuleb vaidlustatud õigusakti õiguspärasust
hinnata lähtuvalt otsuse vastuvõtmise ajal eksisteerinud faktilistest ja õiguslikest asjaoludest (Esimese Astme Kohtu 21. aprilli
2005. aasta otsus kohtuasjas T‑164/03: Ampafrance
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Johnson & Johnson (monBeBé), EKL 2005, lk II‑1401, punkt 29). Seega ei ole Esimese Astme Kohtu
ülesanne uuesti hinnata faktilisi asjaolusid esimest korda Esimese Astme Kohtus esitatud tõendite alusel. Tegelikult on selliste
tõendite esitamine vastuolus Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 135 lõikega 4, mille kohaselt ei või poolte avaldused muuta
apellatsioonikoja menetluses olnud vaidluseset. Järelikult on esimest korda Esimese Astme Kohtus esitatud tõendid vastuvõetamatud.

Määruse nr 40/94 artikli 8 lõikel 5 põhineva väite vastuvõetavus
Poolte argumendid
Hageja märgib, et kuna OBELIX on üldtuntud ja isegi mainekas kaubamärk, siis määruse nr 40/94 artikli 8 lõikest 5 tulenevalt
on see isegi siis, kui tegemist ei ole kaupade ja teenuste sarnasusega, kaitstud eristusvõime või maine ärakasutamise eest
või ka eristusvõime või maine kahjustamise eest, kuna piisab sellest, et hageja kaubamärk on üldtuntud teatavate kaupade ja
teenuste osas, mille jaoks see on registreeritud.
Kostja leiab, et hagejal puudub õiguslik alus väitmaks, et apellatsioonikoda rikkus määruse nr 40/94 artikli 8 lõiget 5, ja
palumaks, et Esimese Astme Kohus teeks otsuse nõude üle kohaldada seda sätet, kuna ühtlustamisametis aset leidnud haldusmenetluses
sellist nõuet nõuetekohaselt ei esitatud.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Määruse nr 40/94 artikli 8 lõige 5 sätestab, et „[l]õike 2 tähenduses varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral ei registreerita
taotletavat kaubamärki, kui see on identne või sarnane varasema kaubamärgiga ning seda tahetakse registreerida kaupade või
teenuste jaoks, mis ei ole sarnased nendega, mille jaoks on registreeritud varasem kaubamärk, kui varasema ühenduse kaubamärgi
olemasolul on see omandanud ühenduses maine […] kui taotletava kaubamärgi kasutamine ilma tungiva põhjuseta tähendaks varasema
kaubamärgi eristusvõime või maine ärakasutamist või kahjustamist”.
Antud juhul on selge, et hageja ei ole apellatsioonikoja menetluses kordagi palunud seda sätet kohaldada, mistõttu apellatsioonikoda
seda ka ei uurinud. Tegelikult märkis hageja apellatsioonikoja menetluses sõnaselgelt, et tema kaebuse aluseks on määruse
nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkt b ning artikli 8 lõige 2. Eriti tuleb mainida, et kuigi hageja tugines oma varasema kaubamärgi
mainele nii vastulauses kaubamärgi taotlusele kui ka apellatsioonikoja menetluses, tegi ta seda ainult kõnealuse määruse artikli 8
lõike 1 punkti b kohaldamise kontekstis, nimelt kinnitamaks, et asjaomase avalikkuse seisukohalt on segiajamise tõenäosus
olemas.
Samuti tuleb esiteks mainida, et määruse nr 40/94 artikkel 74 sätestab, et „registreerimisest keeldumise suhteliste põhjustega
seotud menetlustes piirdub [ühtlustamis]amet siiski kontrollimisel osaliste esitatud faktide, tõendite ja väidetega ning esitatud
nõudmistega”.
Teiseks tuleb meenutada, nagu eespool punktis 16 mainiti, et Esimese Astme Kohtule esitatud hagi eesmärk on ühtlustamisameti
apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse kontrollimine määruse nr 40/94 artikli 63 tähenduses (Esimese Astme Kohtu 5. märtsi
2003. aasta otsus kohtuasjas T‑237/01: Alcon
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS),EKL 2003, lk II‑411, punkt 61 ; 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑128/01: DaimlerChrysler
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (iluvõre),EKL 2003, lk II‑701, punkt 18, ja 3. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑129/01: Alejandro
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Anheuser-Busch (BUDMEN),EKL 2003, lk II‑2251, punkt 67). Järelikult peab Esimese Astme Kohtu teostatav apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse kontroll
seega toimuma apellatsioonikoja poolt käsitletud õigusküsimusetest lähtudes (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 5. märtsi
2003. aasta otsus kohtuasjas T–194/01: Unilever
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (munakujuline tablett), EKL 2003, lk II–383, punkt 16, ja 22. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas
T‑311/01: Éditions Albert René
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Trucco (Starix),EKL 2003, lk II‑4625, punkt 70).
Lisaks sätestab Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 135 lõige 4, millele on viidatud ka eespool punktis 16, et „[p]oolte
avaldused ei või muuta apellatsioonikoja menetluses olnud vaidluseset”.
Järelikult ei saa hageja apellatsioonikojale ette heita määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 5 rikkumist ega paluda, et Esimese
Astme Kohus teeks otsuse selle sätte võimaliku kohaldamise kohta.
Järelikult tuleb käesolev väide vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.

Kohtuistungil esitatud uus nõue
Poolte argumendid
Kohtuistungil palus hageja teise võimalusena, et asi saadetaks uue otsuse tegemiseks apellatsioonikojale tagasi, et hageja
saaks võimaluse tõendada, et tema kaubamärk on omandanud maine määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 5 tähenduses.
Kostja väidab, et see nõue on vastuvõetamatu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 kohaselt peab hageja hagiavalduses määratlema hagi eseme
ning esitama ülevaate oma nõuetest. Kuigi kodukorra artikli 48 lõige 2 lubab teatud tingimustel esitada menetluse käigus uusi
väiteid, ei tohi seda sätet mitte mingil juhul tõlgendada nii, et hageja võib Esimese Astme Kohtule esitada uusi nõudeid ning
muuta hagi eset (Euroopa Kohtu 25. septembri 1979. aasta otsus kohtuasjas 232/78: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 1979, lk 2729, punkt 3, ja Esimese Astme Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑3/99: Banatrading
vs
. nõukogu, EKL 2001, lk II‑2123, punkt 28).
Sellest järeldub, et hageja ei saa Esimese Astme Kohtus esitada uusi nõudeid ning seeläbi muuta hagi eset. Seega tuleb kõnealune
nõue jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2.
Põhiküsimus

Määruse nr 40/94 artikli 74 rikkumine
Poolte argumendid
Hageja märgib, et kaubamärgi taotleja ei ole vaidlustanud väidet, mille ta esitas vastulausemenetluses ja mille kohaselt on
tema kaubamärgil OBELIX tugev eristusvõime. Hageja tõdeb, et kuna seda ei vaidlustatud, siis oleks apellatsioonikoda pidanud
lähtuma põhimõttest, et vastandatud kaubamärk OBELIX on mainekas. Hageja järeldab sellest, et apellatsioonikoda rikkus määruse
nr 40/94 artikli 74 lõiget 1.
Kostja leiab, et ühtlustamisameti vastulausete osakond viis läbi esitatud tõendite üksikasjaliku uurimise, mille tulemusena
ta järeldas, et need ei olnud piisavad ei registreerimata tähise üldtuntuse ega registreeritud tähise tugeva eristusvõime
tõendamiseks. Seega tuleb tunnistada, et hageja esimene väide on ilmselgelt põhjendamata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Nagu eespool punktis 22 on rõhutatud, piirdub ühtlustamisamet määruse nr 40/94 artikli 74 lõike 1 kohaselt registreerimisest
keeldumise suhteliste põhjustega seotud menetluses poolte esitatud faktide, tõendite ja väidetega ning nõuetega.
Nimetatud säte seab ühtlustamisameti poolt läbiviidavale uurimisele kahekordse piirangu. Esiteks näeb see säte ette ühtlustamisameti
otsuste faktilise aluse, nimelt faktid ja tõendid, millel otsused saavad õiguspäraselt põhineda (vt selle kohta Esimese Astme
Kohtu 13. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑232/00: Chef Revival USA
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Massagué Marín (Chef),EKL 2002, lk II‑2749, punkt 45), ning teiseks nende otsuste õigusliku aluse, nimelt sätted, mida asja lahendav instants peab
kohaldama. Kui apellatsioonikoda lahendab vastulausemenetluses tehtud otsuse peale esitatud kaebust, saab apellatsioonikoda
oma otsuses tugineda vaid nendele keeldumispõhjustele, millele asjaomane pool on tuginenud, ja vaid nendele seonduvatele faktidele
ja tõenditele, mida see pool on esitanud (Esimese Astme Kohtu 23. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑308/01: Henkel
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – LHS (UK) (KLEENCARE), EKL 2003, lk II–3253, punkt 32, ja Esimese Astme Kohtu 22. juuni 2004. aasta
otsus T‑185/02: Ruiz-Picasso jt s
v.
Siseturu Ühtlustamise Amet – DaimlerChrysler (PICARO), EKL 2004, lk II‑1739, punkt 28).
Kuigi määruse nr 40/94 artikli 74 lõike 1 kohaselt ei saa ühtlustamisamet omal algatusel fakte kontrollida, ei tähenda see
siiski seda, et ühtlustamisamet peaks pidama tõendatuiks asjaolusid, mille on esitanud üks pool ja mida teine pool ei ole
vaidlustanud. See säte on ühtlustamisametile siduv ainult nende faktide, tõendite ja seisukohtade osas, millele tema otsus
tugineb.
Antud asjas esitas hageja ühtlustamisameti menetluses õigusliku tõlgenduse, kuid ei vastulausete osakond ega ka apellatsioonikoda
ei leidnud, et hageja oleks selle toetuseks esitanud piisavalt fakte ja tõendeid. Nad järeldasid, et need faktid ja tõendid
ei toetanud piisavalt seda õiguslikku tõlgendust, nimelt registreerimata tähise üldtuntust ja registreeritud tähise tugevat
eristusvõimet.
Järelikult tuleb tunnistada, et määruse nr 40/94 artikli 74 rikkumisel põhinev hageja väide on põhjendamata.

Määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkt b ja lõige 2
Poolte argumendid
Esiteks väidab hageja seoses kaupade ja teenuste võrdlusega, et kaubad, mida taotletav kaubamärk hõlmab ja mis kuuluvad klassi 9,
välja arvatud „signaalseadmed ja -vahendid ning õppeseadmed ja -vahendid”, on samuti paljuski sarnased vähemalt nende klassi 9
kuuluvate kaupadega, mida tähistab vastandatud kaubamärk.
Hageja leiab, et taotletava kaubamärgiga hõlmatud kõik ülejäänud klassi 9 kuuluvad kaubad, nagu „sideseadmed ja -vahendid,
sealhulgas telefoniside tarbeks, telefonid ja kärgtelefonid, sealhulgas antennid ja paraboolreflektorid, akud ja patareid,
transformaatorid ja konvektorid, kodeerimisseadmed ja dekoodrid, kodeeritud kaardid ja kodeerimiskaardid, telefonikaardid,
signaaliseadmed ja -vahendid ning õppeseadmed ja -vahendid, elektroonilised telefonimenüüd, eeltoodud kaupade osad ja tarvikud
(need, mis ei kuulu teistesse klassidesse)”, on hageja kaupade olulised koostisosad. Taotleja digitaalsed kärgtelefonid ja
telefonid esinevad hageja programmimoodulites. Kuna taotleja kaupade loetelu sisaldab samuti tema põhikaupade osi ja tarvikuid,
siis programmimoodulid ja taotleja osad on lausa identsed.
Vastavalt hageja väitele kehtib see ka taotleja teiste kaupade kohta nagu „sideseadmed ja -vahendid, sealhulgas telefoniside
tarbeks, kodeerimisseadmed ja dekoodrid”, kuna ka need sisaldavad programmimooduleid. Siinkohal tuleb lisada, et taotletava
kaubamärgiga hõlmatud klassi 9 kuuluvatele kaupadele annavad peamiselt käske protsessorid ning neid saab kasutada ka tarkvara
vahendusel. Arvutiprogrammid kuuluvad nende kaupade loetelusse. Hageja teeb sellest järelduse, et taotletava kaubamärgiga
hõlmatud klassi 9 kuuluvad kaubad ning tema samasse klassi kuuluvad kaubad ei ole sarnased mitte vähesel määral, vaid on keskmiselt
sarnased.
Järgmisena märgib hageja, et taotleja telefonikaardid, mis kuuluvad klassi 16, on kodeeritud telefonikaardid. Vastavalt Saksamaa
föderaalse patendikohtu 7. juuli 1997. aasta otsusele on need sarnased hageja selliste kaupadega nagu „andmekandjatele salvestatud
arvutiprogrammid”.
Lisaks meenutas hageja, et apellatsioonikoda leidis, et tema kaupadega ei ole sarnased alljärgnevad taotleja teenused:
–        klassis 35 „telefonivastamisteenus ajutiselt äraolevatele klientidele”;
–        klassis 37 „telefonide paigaldus ja parandus; ehitus, parandus, paigaldus”;
–        klassis 38 „side, sealhulgas sideinfo, telefon- ja telegraafside; side arvuti monitori ja kärgtelefoni kaudu; faksimine, raadio-
ja teleülekanne, sealhulgas kaabeltelevisiooni ja Interneti kaudu; infoedastus; infoedastusseadmete laenutus; sideseadmete,
sealhulgas telefonide laenutus”;
–        klassis 42 „teaduslikud ja tehnoloogilised uurimused ning projekteerimine teenusena, sealhulgas sideinfrastruktuuride ja -seadmete,
eelkõige telefoniside tarbeks, projekteerimine; arvutiprogrammide koostamine; tarkvara loomine, hooldamine ja ajakohastamine;
arvutite ja arvutiprogrammide laenutus;”.
Ta leiab, et kohtupraktikas väljakujunenud põhimõtted, mida kohaldatakse kaupade sarnasuse puhul, kehtivad analoogia alusel
kaupade ja teenuste võrdlemisel ning vastupidi. Otsustava tähtsusega on see, kas sarnaste tähiste kasutamisel on olemas oht,
et huvitatud avalikkus eksib kaupade ja teenuste päritolus.
Nendest põhimõtetest lähtuvalt tuleb tunnistada, et eespool mainitud taotleja teenused ning hageja kaubad on sarnased, kuna
selliste kaupade nagu „arvutid; programmimoodulid; andmekandjatele salvestatud arvutiprogrammid” tootjad pakuvad samuti teenuseid,
mis vastavad taotleja omadele. Saksamaa föderaalse patendikohtu otsusele tuginedes leiab hageja, et klassi 38 kuuluvad taotleja
teenused ja tema kaubad, mis kuuluvad klassi 9, on sarnased, kuna märkimisväärne osa avalikkusest võib uskuda, et andmetöötlusriistvara
tootjad ja müüjad pakuvad ka vastavaid sideteenuseid, kui kaubamärk on sama.
Hageja väidab, et samadel põhjustel tuleb möönda, et klassidesse 35, 37 ja 42 kuuluvad taotleja teenused ning tema kaupad,
mis kuuluvad klassi 9, on sarnased. Vastavalt hageja väitele on teenused nagu „telefonivastamisteenus ajutiselt äraolevatele
klientidele; telefonide paigaldus ja parandus; ehitus, parandus, paigaldus” sellised, mida ühelt poolt pakuvad (arvuti) riistvara
valmistajad ning mida teiselt poolt kasutatakse tarkvara abil.
Hageja leiab, et analoogne põhjendus kehtib ka taotleja selliste teenuste puhul nagu „teaduslikud ja tehnoloogilised uurimused
ning projekteerimine teenusena, sealhulgas sideinfrastruktuuride ja -seadmete, eelkõige telefonide, projekteerimine; ning
arvutiprogrammide koostamine; tarkvara kavandamine, hooldamine ja ajakohastamine; arvutite ja arvutiprogrammide laenutus”.
Hageja sõnul on teaduslikud ja tehnoloogilised uurimused, samuti nagu projekteerimise teenus, sealhulgas sideseadmete projekteerimine,
selline tegevusvaldkond, mis nii tehniliselt kui ka majanduslikult on sedavõrd seotud arvuti riist- ja tarkvaraga, et kaubanduses
või vähemalt teatavatel olulistel turul osalejatel on võinud tekkida arusaam, et andmetöötlusriistvara tootjad ja müüjad tegutsevad
samuti näiteks sideteenuste projekterimise alal, juhul kui kasutatav kaubamärk on sama.
Hageja tunnistab, et ta ei saa aru apellatsioonikoja väitest, mille kohaselt ei ole taotleja teenused „arvutite ja arvutiprogrammide
laenutus” ning tema kaubad „arvutid ja andmekandjatele salvestatud arvutiprogrammid” üldse sarnased. Piisab pilgu heitmisest
Interneti-lehekülgedele tõdemaks, et arvutite müüjad ka laenutavad arvuteid. Sama kehtib tarkvara kohta.
Teiseks väidab hageja seoses tähiste võrdlusega, et tähised OBELIX ja MOBILIX on väga sarnased. Kuna kaubamärk OBELIX on kaitstud
kogu siseturu ulatuses, siis tuleb arvestada iseäranis seda, kuidas siseturul kaubamärke neist jääva kõlalise ja kontseptuaalse
mulje alusel mõistetakse, ning võtta arvesse siseturul valitsevaid tingimusi ja tarbijate harjumusi.
Hageja leiab, et ennekõike tuleb arvestada sellega, et tarbijad peavad asjaomaseid tähiseid kaubamärkideks, mis koosnevad
kolmest silbist ja millel asub rõhk identsetel silpidel ning mille konsonantide järjestus on identne ja vokaalide järjestus
on peaaegu identne, kuna vokaalid „e” ja „i” on väga sarnased. Ainus erinevus seisneb taotleja kaubamärgi algustähes „m”,
mis võib nõrga häälikuna, kõrge müratasemega keskkonnas kuulaja jaoks siiski kergesti märkamata jääda.
Hageja märgib, et tegelikult on määrav tervikmulje ning enamasti on otsustavaks visuaalne mälu. Ostjad, kes mäletavad kaubamärki
OBELIX ainult ähmaselt, usuvad, et tunnevad sarnases tähises MOBILIX ära kaubamärgi, mida nad juba teavad, ning ajavad segi
ettevõtted, kust need kaubad pärinevad.
Kolmandaks leiab hageja seoses segiajamise tõenäosusega, et kui arvestada kaupade sarnasuse, kaubamärkide sarnasuse ning vastandatud
kaubamärgi eristusvõime vastastikust sõltuvust, siis identsete kaupade ja teenuste ning suures osas sarnaste kaupade ja teenuste
puhul ei piisa kaubamärkide erinevustest, et kõrvaldada eelkõige kaubamärgi üldtuntusest tingitud kõlalise segiajamise võimalus.
Hageja märgib, et kaubamärk OBELIX kuulub kauabmärkide perekonda, kuhu samuti kuuluvad kaubamärgid, mis on inspireeritud sarja
„Astérix” teistest tegelaskujudest ja mis on maailmas kaitstud 50 riigis. Eristusvõime kahjustamine tuleneb esiteks sellest,
et mainega mudelile on viidatud kõlaliste, visuaalsete ja kontseptuaalsete elementide kuhjamise abil, ning teiseks sellest,
et antud juhul kasutatakse ilma vähimagi usutava lingvistilise põhjuseta teadlikult iseloomulikku osa, mis esineb sarjal „Astérix”
põhinevates kaubamärkides – sufiksit „ix”. On täiesti usutav, et sõna „mobilix” liigitatakse vaikimisi sellesse kaubamärkide
perekonda ning et seda mõistetakse sõna „obelix” tuletisena.
Kostja märgib, et asjaomase avalikkuse seisukohast ei esine segiajamise tõenäosust. Tähiste ilmne visuaalne erinevus ja eriti
oluline sisuline erinevus neutraliseerib kõik kõlalised sarnasused, isegi nende kaupade ja teenuste puhul, mis on vähesel
määral sarnased.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaselt ei registreerita taotletavat kaubamärki varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu
korral, kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga või identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud
kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi
ajada. Segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et kaubamärk seostatakse varasema kaubamärgiga. Lisaks sellele tähendab
(määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 2 punktide a ja i kohaselt) varasem kaubamärk ühenduse kaubamärke, mille registreerimise
kuupäev on varasem ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäevast.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tekitab tõenäosus, et avalikkus võib arvata, et asjaomased kaubad või teenused pärinevad
samast ettevõttest või teistel juhtudel, majanduslikult seotud ettevõtetest, segiajamise tõenäosuse.
Sama kohtupraktika kohaselt tuleb segiajamise tõenäosust hinnata igakülgselt, vastavalt sellele, kuidas asjaomane avalikkus
asjaomaseid tähiseid ning kaupu ja teenuseid tajub ning võttes arvesse kõiki asjaomaseid tegureid ning eriti tähiste sarnasuse
ning kaitstud kaupade ja teenuste sarnasuse vastastikust sõltuvust (vt Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas
T‑162/01: Laboratorios RTB
v
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), EKL 2003, lk II–2821, punktid 31–33 ning viidatud
kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuginetakse varasematele õigustele, mis on seotud sõnaga „obelix” – ühenduse kaubamärgiga ja kõigis liikmesriikides
üldtuntud kaubamärgiga.
Samas on asjaomaste kaupade ja teenuste puhul tegemist laiatarbekaupade ja -teenustega, mis on mõeldud igapäevaseks kasutamiseks.
Ainult need ühenduse kaubamärgi taotluses loetletud teenused, mis kuuluvad klassi 42 (teaduslikud ja tehnoloogilised uurimused
jne), on mõeldud rohkem erialatarbijale. Seega on sihtrühmaks, kellest lähtuvalt tuleb segiajamise tõenäosust hinnata, nende
kaupade ja teenuste keskmine tarbija Euroopa Liidus, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas.
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb kontrollida võrdlust, mille viis läbi apellatsioonikoda ühelt poolt asjaomaste kaupade
ning teiselt poolt vaidlusaluste tähiste osas.
–       Kaupade võrdlus
Hindamaks asjaomaste kaupade sarnasust, tuleb arvesse võtta kõiki kaupadevahelist suhet iseloomustavaid asjassepuutuvaid asjaolusid.
Nendeks on eelkõige nende olemus, otstarve, kasutusviis ning see, kas need on konkureerivad või täiendavad üksteist (vt analoogia
alusel Euroopa Kohtu 29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑39/97: Canon, EKL 1998, lk I-5507, punkt 23).
Seoses klassidesse 9 ja 16 kuuluvate kaupadega, mille jaoks registreerimist taotletakse, nagu „sideseadmed ja -vahendid”,
„kärgtelefonid”, „kodeerimisseadmed ja dekoodrid” jne, väidab hageja sisuliselt seda, et need sisaldavad kõiki kaubamärgiga
hõlmatud kaupade olulisi koostisosi.
Hageja argumendid tuleb tagasi lükata. Mõistagi on erinevat tüüpi arvutid vajalikud „sideseadmete ja -vahendite” tõrgeteta
funktsioneerimiseks ning „telefonivastamisteenust (ajutiselt äraolevatele klientidele)” võib juhuslikult pakkuda ka ettevõtja,
kes toodab selleks vajalikke vahendeid, kuid see ei ole piisav järeldamaks, et need kaubad ja teenused on sarnased; rääkimata
sellest, et need oleksid „väga sarnased”. Tegelikult ei piisa sellest lihtsast asjaolust, et antud kaupa kasutatakse teise
kauba tarvikuna või koostisosana, selleks et tõendada neid koostisosi sisaldavate valmistoodete sarnasust, sest muu hulgas
nende olemus, kasutusotstarve ja kliendid võivad olla täiesti erinevad.
Varasema registreeringuga hõlmatud klassi 9 kaupade ja teenuste loetelust selgub, et varasemal registreeringul põhineva õigusega
hõlmatud valdkonnad on fotograafia, kinematograafia, optika, õpetamine ja videomängud. See kaupade ja teenuste loetelu on
lähedane ühenduse kaubamärgi taotluses esitatud loeteluga, mis osutab sellele, et asjaomane valdkond puudutab peaaegu eranditult
side kõiki vorme. Sidevahendid kuuluvad kaubagruppi „heli või kujutise salvestus-, edastus- ja taasesitusaparatuur”, mis on
osa Nizza kokkuleppe klassi 9 ametlikust päisest. Igatahes ei tuginetud seoses varasemate õigustega nimetatud klassi päise
sellele osale („side”), mis näitab, et sidevahendeid ei soovitud hõlmata. Hageja taotles oma kaubamärgi registreerimist mitmete
klasside jaoks, kuid ta ei maininud oma kirjelduses „sidet” ning isegi jättis klassi 38 tervikuna registreerimisest välja.
Klass 38 puudutab just nimelt „sidevaldkonna” teenuseid.
Seoses sellega tuleb nõustuda apellatsioonikoja tähelepanekuga, mille kohaselt on varasema registreeringuga kaitstud „elektrotehnikaseadmed
ja -vahendid ning elektroonikaseadmed ja -vahendid” ning et sellist paljuhõlmavat sõnastust ei saa hageja kasutada argumendina,
mille põhjal on võimalik teha järeldust väga suure sarnasuse, rääkimata identsuse kohta taotluses esitatud kaupadega, samas
kui sidevahendite ja -seadmete kaitse oleks võinud saada lihtsalt.
Järelikult ei eksinud apellatsioonikoda, kui ta leidis, et ühenduse kaubamärgi taotluses esitatud kaupu, mis kuuluvad klassidesse 9
ja 16, ei ole alust lugeda varasema kaubamärgi registreerimisel esitatud kaupade ja teenuste paljuhõlmavalt sõnastatud loetelusse
kuuluvateks.
Järgmisena leiab hageja seoses ühenduse kaubamärgi taotluses äratoodud klassidesse 35, 37, 38 ja 42 kuuluvate teenustega,
et vastupidi apellatsioonikoja järeldustele on need kaubad samuti sarnased tema kaupadele, sest selliste kaupade nagu „arvutid;
programmimoodulid; andmekandjatele salvestatud arvutiprogrammid” valmistajad pakuvad ühtlasi ka teenuseid, mille jaoks registreerimist
taotleti. Tuginedes Saksamaa föderaalse patendikohtu otsusele, leiab hageja, et tema kaubad, mis kuuluvad klassi 9, ning klassi 38
sideteenused on sarnased, kuna oluline osa avalikkusesest võib uskuda, et andmetöötlusriistvara tootjad ja müüjad pakuvad
ka vastavaid sideteenuseid, kui kaubamärk on sama. Hageja tõdeb, et see tähelepanek kehtib ka klassidesse 35 ja 37 kuuluvate
teenuste kohta, sest selliseid teenuseid nagu „telefonivastamisteenused” (klass 35) ja „telefonide paigaldus ja parandus”
(klass 37) pakuvad mõnikord ka kasutatava arvutiriistvara valmistajad ning mõnikord funktsioneerivad need teenused arvutitarkvara
abil. Seoses klassi 42 teenustega, mille päis on „teaduslikud ja tehnoloogilised uurimused ning projekteerimine teenusena,
sealhulgas sideinfrastruktuuride ja -seadmete projekteerimine”, väidab hageja, et need on nii lähedalt seotud arvutite riist-
ja tarkvaraga, et avalikkus võib uskuda, et need pärinevad samadelt valmistajatelt või müüjatelt. Lõpuks lükkab hageja tagasi
apellatsioonikoja järelduse seoses „arvutite ja arvutiprogrammide laenutusega” (klass 42), mis sisaldub ühenduse kaubamärgi
taotluses, mille kohaselt erinevad sellised teenused tema „arvutitest” ja „andmekandjatele salvestatud arvutiprogrammidest”.
Ennekõike tuleb märkida, et need põhimõtted, mida kohaldatakse kaupade võrdlemisel, kehtivad ka teenuste võrdlemise ning kaupade
ja teenuste võrdlemise puhul. Mõistagi, nagu väidab kostja, on tooted oma olemuselt teenustest erinevad, kuid need saavad
olla teineteist täiendavad selles mõttes, et näiteks toote hooldus täiendab toodet ennast või et teenustel on sama ese ja
otstarve kui kaupadelgi, mistõttu need omavahel konkureerivad. Sellest järeldub, et teatud tingimustel saab leida, et isegi
kaubad ja teenused on sarnased.
Esiteks ei saa käesolevas asjas kritiseerida apellatsioonikoja arvamust kaubamärgitaotluses nimetatud klassidesse 37 ja 42
kuuluvate teenuste kohta, mille kohaselt ei saa neid teenuseid pidada sarnaseks varasema registreeringuga hõlmatud teenustega.
Tegelikult ei ole hageja teenused, mis kuuluvad klassi 42 („toitlustusteenused; tähtajaline majutus; fotod; tõlketeenused;
autoriõiguse korraldamine ja kasutamine; intellektuaalomandi kasutamine”), üldse seotud teenustega, mille päis on „teaduslikud
ja tehnoloogilised uurimused ning projekteerimine teenusena, sealhulgas sideinfrastruktuuride ja -seadmete, eelkõige telefoniside
tarbeks projekteerimine; ning arvutiprogrammide koostamine; tarkvara kavandamine, hooldamine ja ajakohastamine; arvutite ja
arvutiprogrammide laenutus” ning mis samuti kuuluvad klassi 42 ja mille jaoks kaitset taotletakse. Sama järeldus kehtib ka
ühenduse kaubamärgi taotluses loetletud klassi 37 kuuluvate teenuste, nimelt „telefonide paigaldus ja parandus; ehitus, parandus,
paigaldus” puhul.
Teiseks ei eksinud apellatsioonikoda, kui ta kinnitas, et klassi 38 teenused (need, mida on kirjeldatud eespool punktis 3),
mis on loetletud ühenduse kaubamärgi taotluses, on piisavalt erinevad varasema registreeringuga hõlmatud klassi 41 kuuluvatest
teenustest (need, mida on kirjeldatud eespool punktis 5) tulenevalt nende tehnilisest olemusest, oskustest, mis on vajalikud
nende pakkumisel ning tarbijate vajadustest, mille rahuldamiseks need on mõeldud. Järelikult on kaubamärgitaotluses esinevad
klassi 38 teenused äärmisel juhul vähesel määral sarnased klassi 41 teenustega, mis on kaitstud varasema õigusega.
Seega tuleb tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt võib kõiki ühenduse kaubamärgi taotluses nimetatud kaupu ja teenuseid
seostada ühel või teisel moel varasema kaubamärgiga hõlmatud „arvutitega” ja „arvutiprogrammidega” (klass 9). Nagu kostja
õigesti märkis, ei toimi tänapäeva ühiskonnas, kus väga palju kasutatakse tehnoloogiat, peaaegu mitte ükski elektrooniline
või digitaalne seade või vahend ilma ühel või teisel viisil arvutit kasutamata. Sarnasuse tunnistamine kõikidel sellistel
juhtudel, kui varasema kaubamärgiga on hõlmatud arvutid ja kui taotletava tähisega tähistatud kaupade ja teenuste puhul võib
kasutada arvuteid, ületab kindlasti seadusandja poolt kaubamärgi omanikule antava kaitse eesmärgi. Selline seisukoht viiks
olukorrani, kus arvutitarkvara ja -riistvara registreeringud välistaksid praktiliselt kõik hilisemad elektrooniliste või digitaalsete
seadmete või teenuste, mis kasutavad arvutitarkvara ja -riistvara, registreeringud. Selline välistamine ei ole antud juhul
mitte mingil juhul õiguspärane, kuna ühenduse kaubamärgi taotlus puudutab ainult erinevaid sidevahendeid, samas kui varasem
registreering ei viita üldse tegevusele selles valdkonnas. Järelikult, nagu apellatsioonikoda õigesti märkis, ei takista mitte
miski hagejal registreerida oma kaubamärki ka telefonide jaoks.
Seega tuleb teha järeldus, et asjaomased kaubad ja teenused ei ole sarnased. Siiski on olemas üks erand. Tegelikult on ühenduse
kaubamärgi taotluses nimetatud „arvutite ja arvutiprogrammide laenutus” (klass 42) sarnane hageja „arvutite” ja „andmekandjatele
salvestatud arvutiprogrammidega” (klass 9), kuna need täiendavad teineteist.
Eespool mainitust tuleneb, et hageja argumendid kaupade ja teenuste võrdluse kohta, välja arvatud argumendid, mis on seotud
ühenduse kaubamärgi taotluses mainitud „arvutite ja arvutiprogrammide laenutuse” (klass 42) ning hageja „arvutite” ja „andmekandjatele
salvestatud arvutiprogrammide” (klass 9) sarnasusega, tuleb tagasi lükata.
–       Tähiste võrdlus
Nagu nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, peab segiajamise tõenäosuse hindamine asjaomaste tähiste visuaalse, foneetilise
ja kontseptuaalse sarnasuse osas rajanema neist tähistest jäävale tervikmuljele, arvestades iseäranis nende eristavaid ja
domineerivaid osi (vt Esimese Astme Kohtu 14. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑292/01: Phillips-Van Heusen
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS),EKL 2003, lk II‑4335, punkt 47 ja viidatud kohtupraktika).
Hageja leiab, et tähised OBELIX ja MOBILIX on väga sarnased. Visuaalselt on mõlemad tähised peaaegu sama pikkusega ja tähtede
sarnase järjestusega ning foneetliselt on nende häälikud väga sarnased. Kuna taotletava tähise esimene täht „m” on nõrk häälik,
siis lisaks on tõenäoline, et kõrge müratasemega keskkonnas võib seda valesti kuulda.
Vaidlustatud otsuses leidis apellatsioonikoda, et asjaomased tähised on sarnased. Oma otsuses viitas ta sellele, et need tähised
sisaldavad ühepalju silpe, et konsonandid B-L-X on neis järjestatud ühesuguselt, et vokaalide O-I (või E)-I järjestus on sarnane
ning et need tähised on võrdse pikkusega. Need ühised omadused tekitavad sarnase üldmulje. Sarnane üldmulje on foneetiliselt
palju tugevam ning see kehtib ka visuaalse külje puhul, eriti sufiksi „ix” tõttu. Lõpuks järeldab apellatsioonikoda, et kuigi
kahe kaubamärgi sisulised erinevused ei ole vähetähtsad, ei neutraliseeri need visuaalset ja foneetilist sarnasust.
Esiteks tuleb seoses visuaalse võrdlusega mainida, et mõlemad asjaomased kaubamärgid on sõnamärgid. MOBILIX koosneb seitsmest
ja varasem tähis OBELIX kuuest tähest. Olgugi et mõlemad sisaldavad tähekombinatsiooni „OB” ja sõnalõppu „LIX”, esinevad nendes
teatavad olulised visuaalsed erinevused, nagu tähekombinatsioonile OB järgnevad tähed („E” esimese ja „I” teise tähise puhul),
sõnade algustähed (taotletava ühenduse kaubamärgi puhul täht „M” ja varasema kaubamärgi puhul täht „O”) ning nende pikkus.
Seoses sellega tuleb meenutada, et tarbija tähelepanu on tavaliselt suunatud sõna algusele (Esimese Astme Kohtu 17. märtsi
2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑183/02 ja T‑184/02: El Corte Inglés
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – González Cabello ja Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), EKL 2004, lk II-965, punkt 83).
Seega tuleb järeldada, et asjaomased tähised ei ole visuaalselt sarnased või et äärmisel juhul on need vähesel määral sarnased.
Teiseks tuleb seoses foneetilise võrdlusega märkida, et mõlemat kaubamärki hääldatakse kolmesilbiliselt O-BE-LIX ja MO-BIL-IX
või MO-BI-LIX. Mõistagi hääldatakse taotletava ühenduse kaubamärgi esimest silpi „MO” selgelt, mis aitab eristada asjaomaseid
tähiseid, kuid samas ei tohi unustada asjaolu, et kuulaja ei pruugi mõnikord algustähte „M” kuulda, kuna see on nõrk häälik.
Teist ja kolmandat silpi hääldatakse väga sarnaselt ning kolmandat silpi isegi identselt.
Neid asjaolusid arvesse võttes tuleb järeldada, et asjaomased tähised on foneetiliselt vähesel määral sarnased.
Kolmandaks tuleb seoses kontseptuaalse võrdlusega mainida, et sõnadel „mobilix” ja „obelix” ei ole üheski Euroopa Liidu ametlikus
keeles semantilist tähendust. Kui sõna „mobilix” võib tajuda lihtsalt mingisugusele liikuvale objektile või liikuvusele viitavana,
siis sõna „obelix” kui sellist võib keskmine avalikkus kergesti samastada kogu Euroopa Liidus tuntud joonissarja tüseda tegelaskujuga,
kes seikleb koos Asterixiga, ja seda isegi siis, kui see nimi on registreeritud sõnamärgina, st puudub visuaalne seos animafilmi
tegelaskujuga. On väga ebatõenäoline, et sellise konkreetse kuulsa tegelaskuju puhul tekitaksid avalikkuse seisukohalt võimaluse
kontseptuaalseks segiajamiseks sõnad, mis on sellega mõnevõrra sarnased (eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Starix, punkt
58).
Seesugune kontseptuaalne erinevus võib teatud juhtudel neutraliseerida asjaomaste märkide visuaalse ja foneetilise sarnasuse.
Selliseks neutraliseerimiseks on vaja, et vähemalt ühel vaadeldavatest tähistest oleks asjaomase avalikkuse jaoks selline
selge ja kindlaksmääratud tähendus, mida avalikkus kohe tajub (eespool punktis 72 viidatud kohtuotsus BASS, punkt 54, ja eespool
punktis 33 viidatud kohtuotsus PICARO, punkt 56). Antud asjas on see sõnamärgi OBELIX puhul nii.
Sellest järeldub, et käesolevas asjas on asjaomaste tähiste kontseptuaalsed erinevused sellised, et need neutraliseerivad
eespool käsitletud foneetilise ja võimaliku visuaalse sarnasuse.
Segiajamise tõenäosuse hindamisega seoses tuleb märkida, et asjaomaste tähiste erinevused on piisavad selleks, et välistada
sihtrühma taju seisukohalt segiajamise tõenäosus, mille tekkimise eelduseks on, et nii asjaomaste kaubamärkide kui nendega
tähistatud kaupade ja teenuste sarnasus on piisavalt suur (eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Starix, punkt 59).
Antud asjaolude puhul ei mõjuta ei apellatsioonikoja hinnang varasema kaubamärgi eristusvõimele ega hageja väited seoses selle
kaubamärgi mainega määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaldamist antud asjas (vt selle kohta eespool punktis 22
viidatud kohtuotsus Starix, punkt 60).
Tegelikult eeldab segiajamise tõenäosus, et kas tähised või kaubad ja teenused on identsed või sarnased, ning kaubamärgi maine
on selline asjaolu, mida tuleb arvestada, kui hinnatakse seda, kas tähiste või kaupade ja teenuste sarnasus on piisav segiajamise
tõenäosuse tekkimiseks (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 59 viidatud kohtuotsus Canon, punktid 22 ja 24). Kui
arvestada, et käesolevas asjas ei saa vaidlusaluseid kaubamärke pidada ei identseteks ega sarnasteks, siis ei mõjuta segiajamise
tõenäosuse igakülgset hindamist asjaolu, et varasem kaubamärk on üldtuntud või on omandanud Euroopa Liidus maine (vt selle
kohta eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Starix, punkt 61).
Lõpuks tuleb tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt on sufiksi „ix” tõttu täiesti mõeldav, et sõna „mobilix” paigutatakse
vaikimisi kaubamärkide perekonda, mille moodustavad sarja „Asterix” tegelaskujud ning et seda mõistetakse sõna „obelix” tuletisena.
Siinkohal piisab sellest, kui mainida, et hageja ei saa tugineda mitte mingisugusele sufiksi „ix” kasutamise ainuõigusele.
Eeltoodust tuleneb, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaldamise tingimused ei ole täidetud. Seega puudub taotletava
kaubamärgi ja varasema kaubamärgi segiajamise tõenäosus.
Antud asjaoludel tuleb selle sätte rikkumisest tulenev väide jätta rahuldamata, ilma et oleks vaja uurida argumente, mille
hageja seoses kõnealuse väitega varasema kaubamärgi väidetava maine kohta esitas. Puudub isegi vajadus rahuldada hageja taotlust
tunnistajate ärakuulamiseks tema tähise maine tõendamise eesmärgil. On samuti ilmne, et ka järeldusel, et ühenduse kaubamärgi
taotluses mainitud „arvutite ja arvutiprogrammide laenutus” (klass 42) ning hageja „arvutid” ja „andmekandjatele salvestatud
arvutiprogrammid” (klass 9) on sarnased, ei ole mingeid õiguslikke tagajärgi (vt eespool punkt 71).
Seega tuleb hageja esitatud hagi jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt ühtlustamisameti nõudele mõista välja hagejalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (kolmas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja hagejalt.
Jaeger
Tiili
Czúcz
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 27. oktoobril 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon

M. Jaeger
*
Kohtumenetluse keel: inglise.