CELEX: 61995TJ0129
EKSF
Annullationssøgsmål
Statsstøtte til jern- og stålvirksomheder
Adfærdskriterier for privat investor
Proportionalitetsprincippet
Begrundelse
Ret til kontradiktion

Dommens præmisser
De relevante retsregler
1 Traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab (herefter »EKSF-traktaten«) forbyder i princippet, at der ydes statstilskud til jern- og staalvirksomheder. Saaledes bestemmes i traktatens artikel 4, litra c), at »tilskud eller anden stoette ydet af staterne eller saerlige byrder paalagt af dem, i hvilken som helst form dette sker«, er uforeneligt med faellesmarkedet for kul og staal og derfor forbudt i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten.
2 I EKSF-traktatens artikel 95, stk 1 og 2, bestemmes:
»I alle de tilfaelde, som ikke omhandles i denne traktat, og hvor en beslutning eller en henstilling fra Kommissionen forekommer noedvendig for inden for rammerne af det faelles marked for kul og staal og i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 5 at virkeliggoere et af Faellesskabets maal, saaledes som de naermere er angivet i artiklerne 2, 3, og 4, kan saadan beslutning traeffes eller saadan henstilling vedtages efter samstemmende og enstemmig udtalelse fra Raadet og efter hoering af Det Raadgivende Udvalg.
Den samme beslutning eller henstilling, vedtaget paa samme maade, fastsaetter eventuelt de sanktioner, der skal ivaerksaettes.«
3 For at imoedekomme kravene til omstrukturering af jern- og staalindustrien har Kommissionen siden begyndelsen af 1980-erne benyttet de ovennaevnte bestemmelser i traktatens artikel 95 som grundlag for at indfoere faellesskabsregler, der aabnede mulighed for statsstoette til jern- og staalindustrien i visse, udtoemmende opregnede, tilfaelde. Disse regler er loebende blevet tilpasset for at imoedegaa konjunkturmaessige vanskeligheder i jern- og staalindustrien. Den faellesskabskodeks for stoette til jern- og staalindustrien, der var i kraft i den periode, der er tale om i naervaerende sag, er saaledes den femte i raekken (Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF af 27.11.1991 om faellesskabsregler for stoette til jern- og staalindustrien (EFT L 362, s. 57, herefter »femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien«)). Det fremgaar af betragtningerne til kodeksen, at der ved denne som ved de foregaaende kodekser indfoeres en faellesskabsordning, der skal omfatte stoette under enhver form, som medlemsstaterne yder, uanset om den er sektorbestemt eller ej.
4 De bestemmelser i kodeksen, der er af betydning for naervaerende sag, er gengivet nedenfor:
- Artikel 1, der lyder saaledes:
»1. Stoette til jern- og staalindustrien, der finansieres af en medlemsstat, af lokale forvaltninger eller ved hjaelp af statsmidler under enhver form, kan - uanset om den er sektorbestemt eller ej - kun betragtes som faellesskabsstoette og dermed som forenelig med faellesmarkedets tilfredsstillende funktion, hvis den opfylder bestemmelserne i artikel 2 til 5.
2. Begrebet stoette omfatter de stoetteelementer, der maatte vaere indeholdt i finansieringsforanstaltninger til fordel for jern- og staalvirksomhederne, saasom erhvervelse af kapitalinteresser, kapitaltilskud eller tilsvarende foranstaltninger (som f.eks. obligationslaan, der kan konverteres til aktier, eller laan, for hvilke det finansielle udbytte, i det mindste delvis, afhaenger af virksomhedens resultater), som traeffes af medlemsstaterne, regionale eller lokale forvaltninger eller andre organer, der anvender statsmidler i dette oejemed, naar der ikke herved er tale om tilfoersel af risikovillig kapital efter almindelig selskabspraksis i et samfund med markedsoekonomi.
[...]«
- Artikel 6, stk. 1, hvori er fastsat saerlige kontrolmekanismer med det formaal at sikre overholdelsen af reglerne, og hvori bestemmes:
»Kommissionen underrettes saa betids om enhver paataenkt indfoerelse eller aendring af [...] stoette, at den kan fremsaette sine bemaerkninger hertil.«
- Artikel 6, stk. 4, der har foelgende ordlyd:
»Saafremt Kommissionen efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsaette deres bemaerkninger konstaterer, at en stoetteforanstaltning ikke er forenelig med bestemmelserne i denne beslutning, giver den den paagaeldende medlemsstat meddelelse om sin beslutning. [...] Bestemmelserne i [EKSF]-traktatens artikel 88 finder anvendelse, saafremt en medlemsstat ikke efterkommer den paagaeldende beslutning. Den paagaeldende medlemsstat kan kun ivaerksaette de i stk. 1 og 2 omhandlede foranstaltninger med Kommissionens godkendelse og paa de af denne fastsatte vilkaar.«
5 Disse regler skal ses i sammenhaeng med bestemmelserne i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien. Efter artikel 2-5 kan naermere bestemte former for stoette anses for forenelige med faellesmarkedet. Disse regler angaar:
- i artikel 2 stoette til forskning og udvikling
- i artikel 3 stoette til miljoebeskyttelse
- i artikel 4 stoette til lukning
- i artikel 5 regional investeringsstoette.
I oevrigt finder forpligtelsen efter artikel 6, stk. 1, til forudgaaende underretning anvendelse paa alle finansielle interventioner (erhvervelse af kapitalinteresser, kapitaltilskud eller tilsvarende foranstaltninger), som offentlige myndigheder eller organer, der anvender statsmidler i dette oejemed, paataenker, for at Kommissionen kan tage stilling til, om disse interventioner indeholder stoetteelementer, og i givet fald vurdere, om disse er forenelige med beslutningens artikel 2-5.
Sagens faktiske omstaendigheder
Forhistorien
1. Stiftelsen af selskabet Neue Maxhuette Stahlwerke GmbH
6 I 1987 blev selskabet Eisenwerk-Gesellschaft Maximilianshuette (herefter »Maxhuette«) erklaeret konkurs. I forbindelse med en omstruktureringsplan (rammeaftale af 4.11.1987) besluttede kurator at fortsaette Maxhuette's virksomhed.
7 I loebet af 1990 overtog to nystiftede selskaber, Neue Maxhuette Stahlwerke GmbH (herefter »NMH«), og Rohrwerke Neue Maxhuette GmbH (herefter »RNM«) den konkursramte virksomheds aktiviteter, NMH for saa vidt angaar produkter, der henhoerer under EKSF-traktaten, og RNM med hensyn til roer.
2. Delstaten Bayerns deltagelse i virksomhederne NMH og Lech-Stahlwerke GmbH
8 De foerste indehavere af kapitalandele i NMH var delstaten Bayern (45%) og de private virksomheder Lech-Stahlwerke GmbH (herefter »LSW«) (11%), Krupp Stahl AG (11%), Thyssen Stahl AG (5,5%), Thyssen Edelstahlwerke AG (5,5%), Kloeckner Stahl GmbH (11%) og Mannesmann Roehrenwerke AG (11%).
9 Kapitalen i RNM ejes af NMH (85%) og af firmaet Kuehnlein, der er hovedforhandler af staalroer (15%).
10 I 1988 koebte Bayern 19,734% af kapitalen i LSW. LSW var et datterselskab af den tyske jern- og staalvirksomhed Saarstahl, som afstod sine andele til Aicher-gruppen i 1992.
11 Ved beslutning af 1. august 1988 fastslog Kommissionen, at delstaten Bayerns plan om at deltage i NMH og LSW som bestemt i rammeaftalen af 4. november 1987 ikke indeholdt noget element af statsstoette (herefter »1988-beslutningen«). Ved beslutning af 27. juni 1989 gav Kommissionen i medfoer af EKSF-traktatens artikel 66 tilladelse til stiftelse af det nye selskab Neue Maxhuette.
12 I henhold til en aftale af 7. december 1992 og 3. marts 1993 overdrog Kloeckner Stahl for 1 DEM sine andele i NMH til selskabet Annahuette Max Aicher GmbH & Co. KG (herefter »Annahuette«). Den 14. juni 1993 overdrog Krupp Stahl AG, Thyssen Stahl og Thyssen Edelstahlwerke deres andele i NMH til LSW for 200 000 DEM.
13 Efter denne omstrukturering var kapitalen i NMH fordelt saaledes:
Delstaten Bayern    45% LSW       33% Annahuette     11% Mannesmann Roehrenwerke AG 11%
LSW og Annahuette kontrolleres af forretningsmanden Max Aicher.
3. Privatiseringsplanen for NMH
14 I 1994 besluttede delstaten Bayern i forbindelse med et privatiseringsprogram at afstaa sine kapitalandele i NMH og LSW. Efter at have undersoegt to forskellige privatiseringsplaner besluttede Bayern sig for et projekt, der var fremlagt af forretningsmanden Max Aicher.
15 Den 27. januar 1995 undertegnede Bayern og Max Aicher GmbH & Co. KG (herefter »selskabet Max Aicher«) to aftaler.
a) For saa vidt angaar NMH:
- Bayern saelger sin andel paa 45% i NMH til selskabet Max Aicher for 3 DEM.
- Bayern overtager 80,357% af de tab, som NMH har haft indtil slutningen af 1994. Idet den endelige opgoerelse viste et tab paa 156,4 mio. DEM, skulle Bayerns finansielle tilskud beloebe sig til 125,7 mio. DEM.
- De laan, som Bayern har ydet som anpartshaver, kan fradrages i det finansielle tilskud paa 125,7 mio. DEM. Dette finansielle tilskud skulle altsaa delvis ydes i form af afkald paa tilbagebetaling af de paagaeldende laan.
- Bayern yder et tilskud paa indtil 56 mio. DEM til daekning af investeringer vedroerende »Altlasten« (»gamle miljoeforpligtelser«), f.eks. miljoebeskyttelsesforanstaltninger, beskyttelse mod stoejforurening og luftforurening.
De andre anpartshavere, Mannesmann Roehrenwerke og Annahuette, der hver ejede 11% af kapitalen i NMH, oenskede ikke at deltage i denne finansielle omstrukturering af virksomheden.
b) For saa vidt angaar LSW:
- Bayern afstaar sin kapitalandel paa 19,734 i LSW til selskabet Max Aicher for 1 DEM.
- Bayern betaler en »fuld og endelig kompensation« paa 20 mio. DEM til LSW.
16 De to aftaler skulle traede i kraft, naar de var godkendt af Bayerns parlament og af Kommissionen.
4. Laan ydet NMH
17 Den 26. august 1992 meddelte den tyske regering Kommissionen, at Bayern sammen med de private anpartshavere havde til hensigt at yde NMH et laan paa 10 mio. DEM, hvori hver anpartshaver skulle deltage i forhold til sin kapitalandel. Kommissionen konstaterede ved beslutning af 2. februar 1993, at dette laan ikke udgjorde en stoette.
18 Den 16. maj 1994 gav den tyske regering Kommissionen underretning om de finansielle foranstaltninger, der var indeholdt i privatiseringsplanen for NMH. Ved skrivelser af 15. juli og af 14. september 1994 gav den tyske regering Kommissionen meddelelse om de laan, der var ydet indtil denne dato.
19 Der var tale om foelgende laan:
Aftalens dato     Beloeb (i DEM)
Den 25.-29. marts 1993       720 000 Den 17.-18. august 1993    6 400 000 Den 20.-29. december 1993    4 500 000 Den 28. januar - 3. februar 1994   4 200 000 Den 24.-28. februar 1994   12 800 000 Den 31. marts - 7. april 1994 7 000 000 Den 5.-9. maj 1994     3 100 000 Den 31. maj - 6. juni 1994    5 000 000 Juli 1994       2 300 000 August 1994      3 875 000
I alt       49 895 000
20 Disse laan blev ydet med en loebetid paa ti aar til en rentesats paa 7,5% p.a., og de skulle tilbagebetales i aarlige rater, men kun hvis NMH havde haft overskud i det foregaaende aar.
21 De foerste tre af de ovennaevnte laan blev ledsaget af laan ydet af andre anpartshavere i NMH og RNM paa samme betingelser:
- Det foerste blev ledsaget af et laan paa 176 000 DEM ydet af LSW og af et yderligere laan paa 54 000 DEM ydet af forretningsmanden Kuehnlein.
- Det andet laan gav anledning til et laan paa 1,5 mio. DEM ydet af LSW og til et laan paa 270 000 DEM ydet af Kuehnlein.
- I forbindelse med det tredje laan ydede Annahuette, der paa davaerende tidspunkt endnu ikke officielt var anpartshaver i selskabet, men som allerede i marts 1993 havde undertegnet aftalen om erhvervelse af de 11%, som ejedes af Kloeckner Stahl (tidligere Stahlwerke Bremen), et laan paa 1,1 mio. DEM.
Fra februar 1994 ophoerte de oevrige anpartshavere i NMH helt med finansiering af virksomheden i form af laan.
22 De syv andre laan fra delstaten Bayern blev ikke ledsaget af supplerende laan fra de andre anpartshavere.
23 Ved skrivelser af 13. januar og 15. marts 1995 gav den tyske regering Kommissionen meddelelse om, at Bayern havde ydet foelgende laan til selskabet NMH i tiden mellem juli 1994 og marts 1995:
Aftalens dato      Beloeb (i DEM)
Juli 1994       4 700 000 September 1994     10 000 000 Oktober 1994      4 312 500 Marts 1995       5 100 000
I alt       24 112 500
24 Disse laan blev ydet med en loebetid paa ti aar til en rentesats paa 7,5% p.a., og de skulle tilbagebetales i aarlige rater, men kun hvis NMH havde haft overskud i det foregaaende aar.
25 NMH-anpartshaverne Mannesmann Roehrenwerke (11%), LSW (33%) og Annahuette (11%) deltog ikke i finansieringen af virksomheden efter december 1993.
26 De samlede laan beloeber sig dermed til 74 007 500 DEM.
Den administrative procedure
1. Proceduren vedroerende de finansielle foranstaltninger i forbindelse med privatiseringen af NMH (sag T-129/95)
27 I tilslutning til underretningen den 16. maj 1994 (jf. ovenfor i praemis 18) besvarede den tyske regering den 15. juli 1994 spoergsmaal rejst af Kommissionen den 8. juni 1994. Regeringen sendte supplerende oplysninger den 14. september 1994.
28 Efter afslutningen af en indledende undersoegelse besluttede Kommissionen den 14. september 1994 at indlede proceduren efter artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien. Meddelelsen om indledningen af proceduren blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den 31. december 1994 (EFT C 377, s. 4).
29 Ved skrivelse af 24. oktober 1994 gav Kommissionen den tyske regering meddelelse om sin beslutning om at indlede en procedure og bad den indsende sine bemaerkninger og visse oplysninger.
30 Den tyske regering fremkom med sine bemaerkninger den 9. december 1994 og den 9. januar 1995.
31 Den 14. februar 1995 afholdtes et moede mellem repraesentanter for den tyske regering, Bayern og Kommissionen.
32 Den tyske regering praeciserede den 24. februar 1995 visse punkter, der var blevet omtalt under moedet.
33 Ved beslutning 95/422/EKSF af 4. april 1995 om den statsstoette, som delstaten Bayern agter at yde til EKSF-staalvirksomheden Neue Maxhuette Stahlwerke GmbH, Sulzbach-Rosenberg, og Lech-Stahlwerke GmbH, Meitingen-Herbertshofen (EFT L 253, s. 22, herefter »beslutning 95/422«), fastslog Kommissionen, at planerne om oekonomisk stoette paa 125,7 mio. og 56 mio. DEM til NMH og planen om oekonomisk stoette paa 20 mio. DEM til LSW udgjorde forbudt statsstoette efter EKSF-traktaten.
2. Proceduren vedroerende laan ydet mellem marts 1993 og august 1994 (sag T-2/96)
34 Den 30. november 1994 indledte Kommissionen proceduren efter artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien i henseende til de laan, som Bayern havde ydet NMH i tiden mellem marts 1993 og august 1994 til et samlet beloeb af 49,895 mio. DEM (EFT 1995 C 173, s 3).
35 Ved skrivelse af 12. december 1994 underrettede Kommissionen den tyske regering herom, ligesom den udbad sig visse oplysninger og opfordrede regeringen til at fremkomme med sine bemaerkninger.
36 I besvarelse heraf gav den tyske regering den 13. januar 1995 naermere oplysninger om de laan, Bayern havde ydet, og henviste til de oplysninger og bemaerkninger, der var afgivet den 15. juli, den 14. september og den 9. december 1994 (jf. ovenfor i praemis 27 og 30) i forbindelse med proceduren vedroerende finansielle foranstaltninger til fordel for NMH og LSW i forbindelse med privatiseringsplanen, idet den understregede, at laanene kun kunne ses i sammenhaeng med privatiseringsplanen.
37 Ved skrivelse af 18. september 1995 indgav den tyske regering bemaerkninger til kommentarer fra tredjeparter, som Kommissionen havde tilsendt den den 22. august 1995.
38 Ved sin beslutning 96/178/EKSF af 18. oktober 1995 om statsstoette ydet af delstaten Bayern til EKSF-staalvirksomheden Neue Maxhuette Stahlwerke GmbH, Sulzbach-Rosenberg (EFT 1996 L 53, s. 41, herefter »beslutning 96/178«), fastslog Kommissionen, at de laan, Bayern havde ydet NMH i tiden mellem marts 1993 og august 1994 (jf. ovenfor i praemis 19), udgjorde forbudt statsstoette efter EKSF-traktatens artikel 4, litra c).
3. Proceduren vedroerende laan ydet mellem juli 1994 og marts 1995 (sag T-97/96)
39 Den 19. juli 1995 indledte Kommissionen proceduren efter artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien i henseende til de laan, som Bayern havde ydet NMH i tiden mellem juli 1994 og marts 1995.
40 Ved skrivelse af 25. september 1995 underrettede Kommissionen den tyske regering herom og opfordrede regeringen til at fremkomme med sine bemaerkninger.
41 I besvarelse heraf gav den tyske regering den 20. oktober 1995 en naermere redegoerelse for grundene til, at Bayern havde ydet laanene, og henviste i oevrigt til sin skrivelse af 13. januar 1995 (jf. ovenfor i praemis 36) og til en skrivelse af 15. maj 1995.
42 Med skrivelse af 18. januar 1996 tilsendte Kommissionen den tyske regering bemaerkninger, som en national organisation af jern- og staalproducenter havde indgivet, og hvortil regeringen tog stilling ved skrivelse af 13. februar 1996.
43 Ved sin beslutning 96/484/EKSF af 13. marts 1996 om delstaten Bayerns statsstoette til EKSF-staalvirksomheden Neue Maxhuette Stahlwerke GmbH, Sulzbach-Rosenberg (EFT L 198, s. 40, herefter »beslutning 96/484«), fastslog Kommissionen, at de laan, Bayern havde ydet NMH i tiden mellem juli 1994 og marts 1995 (jf. ovenfor i praemis 23), udgjorde forbudt statsstoette efter EKSF-traktatens artikel 4, litra c).
Retsforhandlingerne
Sag T-129/95
44 Den 22. maj 1995 anlagde Forbundsrepublikken Tyskland sag ved Domstolen med paastand om annullation af beslutning 95/422. Sagen blev registreret under nr. C-158/95.
45 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. juni 1995 har NMH og LSW anlagt naervaerende sag, under hvilken de har paastaaet annullation af den naevnte beslutning 95/422. Sagen er registreret under nr. T-129/95.
46 Ved kendelse af 24. oktober 1995 har Domstolen udsat sag C-158/95, indtil Retten har afsagt dom i sag T-129/95.
47 Ved begaering indleveret til Rettens Justitskontor den 29. november 1995 har Forbundsrepublikken Tyskland anmodet om tilladelse til at indtraede i sag T-129/95 til stoette for sagsoegernes paastande. Formanden for Rettens Foerste Udvidede Afdeling meddelte tilladelse hertil ved kendelse af 15. januar 1996.
Sag T-2/96
48 Den 21. december 1995 anlagde Forbundsrepublikken Tyskland sag ved Domstolen med paastand om annullation af beslutning 96/178. Sagen blev registreret under nr. C-399/95.
49 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. januar 1996 har NMH anlagt sag, under hvilken virksomheden har paastaaet annullation af den naevnte beslutning 96/178. Sagen er registreret under nr. T-2/96.
50 Den 12. februar 1996 anmodede Forbundsrepublikken Tyskland om, at gennemfoerelsen af beslutning 96/178 blev udsat. Denne anmodning blev forkastet ved kendelse afsagt af Domstolens praesident den 3. maj 1996 (sag C-399/95 R, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2441).
51 Den 3. juni 1996 har Forbundsrepublikken Tyskland anmodet om tilladelse til at indtraede i sagen til stoette for sagsoegerens paastande, og den 6. juni 1996 har Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland anmodet om tilladelse til at indtraede i sagen til stoette for sagsoegtes paastande. Formanden for Rettens Femte Udvidede Afdeling meddelte tilladelse hertil ved kendelser af 16. juli 1996.
52 Ved kendelse af 25. juni 1996 har Domstolen udsat behandlingen af sag C-399/95, indtil Retten har afsagt dom i sag T-2/96.
Sag T-97/96
53 Den 10. juni 1996 anlagde Forbundsrepublikken Tyskland sag ved Domstolen med paastand om annullation af beslutning 96/484. Sagen blev registreret under nr. C-195/96.
54 Ved staevning indleveret til Rettens justitskontor den 18. juni 1996 har NMH anlagt sag, under hvilken virksomheden har paastaaet annullation af den naevnte beslutning 96/484. Sagen er registreret under nr. T-97/96.
55 Ved skrivelse af 18. juli 1996 har NMH anmodet om forening af sagerne T-129/95, T-2/96 og T-97/96. I deres bemaerkninger af 20. august og 2. september 1996 har hverken sagsoegte eller Forbundsrepublikken Tyskland, der er intervenient i sagerne T-129/95 og T-2/96, protesteret mod forening af sagerne.
56 Den 11. oktober 1996 har Forbundsrepublikken Tyskland anmodet om tilladelse til at indtraede i sag T-97/96 til stoette for sagsoegerens paastande, og den 2. december 1996 har Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland anmodet om tilladelse til at indtraede i sagen til stoette for sagsoegtes paastande. Formanden for Rettens Femte Udvidede Afdeling meddelte tilladelse hertil ved kendelser af 10. marts 1997.
57 Ved kendelse af 3. december 1996 har Domstolen udsat sag C-195/96, indtil Retten har afsagt dom i sag T-97/96.
De forenede sager T-129/95, T-2/96 og T-97/96
58 De ved Retten anlagte sager T-129/95, T-2/96 og T-97/96 blev forenet ved kendelse af 30. juni 1998 afsagt af formanden for Rettens Femte Udvidede Afdeling.
59 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Udvidede Afdeling) besluttet dels at traeffe foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse, idet den har anmodet nogle af parterne om skriftligt at besvare en raekke spoergsmaal og at fremlaegge visse dokumenter, dels at indlede den mundtlige forhandling.
60 I retsmoedet den 16. juli 1998 har sagens parter og intervenienten Forbundsrepublikken Tyskland afgivet mundtlige indlaeg og besvaret mundtlige spoergsmaal fra Retten.
61 Efterfoelgende har Forbundsrepublikken Tyskland indleveret et dokument, som Retten havde anmodet om fremlaeggelse af i retsmoedet. Den mundtlige forhandling afsluttedes den 23. juli 1998.
Parternes paastande
62 I sag T-129/95 har sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
- Beslutning 95/422 annulleres for saa vidt den vedroerer dem.
- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
63 Intervenienten Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt paastand om, at beslutning 95/422 annulleres.
64 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
65 I sag T-2/96 har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande:
- Beslutning 96/178 annulleres for saa vidt den vedroerer sagsoegeren.
- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
66 Intervenienten Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt paastand om, at beslutning 96/178 annulleres.
67 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
68 Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har som intervenient nedlagt paastand om, at sagsoegtes paastande tages til foelge.
69 I sag T-97/96 har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande:
- Beslutning 96/484 annulleres for saa vidt den vedroerer sagsoegeren.
- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
70 Intervenienten Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt paastand om, at beslutning 96/484 annulleres.
71 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
72 Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har som intervenient nedlagt paastand om, at Kommissionens paastande tages til foelge.
Realiteten
73 Sagsoegerne har til stoette for deres paastande gjort fire anbringender gaeldende. To anbringender angaar kraenkelse af materielle retsregler. Det foerste angaar kraenkelse af EKSF-traktatens artikel 4, litra c), idet Kommissionen med urette har anset dels de planlagte tilskud fra delstaten Bayern til NMH og LSW, og dels laanene fra Bayern til NMH for statsstoette. Det andet anbringende angaar kraenkelse af proportionalitetsprincippet. De to sidste anbringender angaar spoergsmaalet om vaesentlige formelle mangler, henholdsvis tilsidesaettelse af begrundelsespligten og tilsidesaettelse af retten til kontradiktion.
A - Foerste anbringende: tilsidesaettelse af EKSF-traktatens artikel 4, litra c)
Sagsoegernes argumenter
1. Indledende bemaerkninger
74 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at Kommissionen har anvendt EKSF-traktatens artikel 4, litra c), fejlagtigt og har misbrugt sin skoensbefoejelse ved at antage, at de finansielle foranstaltninger, der er omtalt ovenfor i praemis 14-26, udgoer statsstoette.
a) Kriteriet vedroerende en privat investor
75 Sagsoegte har foretaget en fejlagtig anvendelse af kriteriet vedroerende adfaerden hos en paapasselig privat investor, der handler paa normale markedsoekonomiske vilkaar. Ifoelge fast retspraksis kan man kun konkludere, at der foreligger statsstoette, hvis ingen privat investor af en stoerrelse, der kan sammenlignes med de organer, som forestaar forvaltningen af den offentlige sektor, under tilsvarende omstaendigheder kunne taenkes at ville have indskudt kapital af den omhandlede stoerrelse (Domstolens dom af 21.3.1991, sag C-305/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1603, herefter »Alfa Romeo-dommen«, praemis 19, og af 14.9.1994, forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103, herefter »Hytasa-dommen«, praemis 21).
76 Forbundsrepublikken Tyskland har tilsluttet sig dette synspunkt og har tilfoejet, at Domstolen har brugt kriteriet vedroerende en fornuftig privat investor, der befinder sig i en tilsvarende situation og er af en stoerrelse, der kan sammenlignes med de organer, som forestaar forvaltningen af den offentlige sektor, og ikke, som Kommissionen goer sig til talsmand for, det - rent teoretiske - kriterium vedroerende en idealinvestor, der handler i overensstemmelse med markedsoekonomiske love (Domstolen dom af 10.7.1986, sag 40/85, Belgien mod Kommissionen, Sml. s. 2321, praemis 13, af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1433, praemis 20, herefter »Eni-Lanerossi-dommen«, den ovenfor i praemis 75 naevnte Alfa Romeo-dom, praemis 19, og den ovenfor i praemis 75 naevnte Hytasa-dom, praemis 21).
b) Argumenter vedroerende kriteriet om den private investor
- Privat investor af sammenlignelig stoerrelse
77 Paa grund af sin mangeartede virksomhedsdeltagelse og sin finansielle styrke kan delstaten Bayern kun sammenlignes med et holdingselskab eller en virksomhedsgruppe. NMH's oevrige - private - investorer, navnlig Kuehnlein-gruppen og Aicher-gruppen, har ikke en stoerrelse, der kan sammenlignes med delstaten Bayerns.
- Tilsvarende situation
78 Det er generelt sagsoegernes opfattelse, at situationen for de selskaber, der sammen med Bayern var kapitaldeltagere i NMH, ikke var sammenlignelig. De var nemlig i konkurrence med NMH og havde derfor ingen interesse i, at NMH haevdede sig paa deres marked. I oevrigt havde fire af disse selskaber haft til hensigt at afstaa deres andele paa grund af krisen i staalsektoren. Det  femte havde kun oensket at oeve indflydelse paa roerproduktionen i RNM. I oevrigt viste anpartshavernes deltagelse i det foerste laan paa 10 mio. DEM, at anpartshaverne deltog i laanet uden at kunne paaregne tilbagebetaling.
79 I sagerne T-2/96 og T-97/96 har sagsoegeren NMH gjort gaeldende, at delstaten Bayern praktisk set var flertalsanpartshaver i NMH. Virksomhederne i Aicher-gruppen samt Annahuette og LSW forvaltede paa Bayerns vegne de kapitalandele, der var overfoert af Kloeckner, Thyssen og Krupp.
- OEkonomisk begrundelse og udsigten til rentabilitet
80 Sagsoegerne afviser sagsoegtes opfattelse, hvorefter en stat skal sammenlignes med en paapasselig privat investor, der har det formaal at opnaa overskud, i hvert fald paa lang sigt. Det fremgaar hverken af den af sagsoegte citerede retspraksis (Eni-Lanerossi-dommen, naevnt ovenfor i praemis 76) eller af den engelske eller franske tekst til femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien, at en investor noedvendigvis skal soege at opnaa overskud.
81 Tvaertimod foelger det, saaledes som sagsoegte har erkendt, af fast retspraksis, at talrige faktorer, saasom en oekonomisk nyorientering eller bestraebelsen paa at bevare et image, kan bestemme en privat investors beslutninger. Da Bayern kan sidestilles med et holdingselskab, er det tilstraekkeligt, at gevinst - ogsaa af immateriel art - opnaas inden for virksomhedsgruppen. I det foreliggende tilfaelde ville et privat holdingselskab utvivlsomt have udfoldet bestraebelser paa at bevare sit image og ville med henblik herpaa have ydet de omtvistede laan.
82 Sagsoegte har alene samlet sin vurdering af en privat normalinvestors adfaerd i en markedsoekonomi om kriteriet vedroerende bestraebelsen paa at opnaa overskud. Sagsoegte har ikke undersoegt, hvorledes en privat forretningsdrivende kunne have handlet, men hvorledes en forretningsdrivende, der svarer til en idealmodel og udelukkende er ledet af jagten paa profit, ville handle inden for de hypotetiske rammer, sagsoegte har opstillet. Dette kriterium er mere restriktivt end det, der kan udledes af faellesskabsretspraksis, og indebaerer i oevrigt et fejlskoen, for den paagaeldende idealforretningsdrivende eksisterer ikke. Sagsoegte ser bort fra investeringer saasom oprettelsen af fonde (f.eks. Bosch) eller foretagender paa det oekologiske omraade. Saadanne investeringer kan navnlig forklares ud fra det forhold, at Forbundsrepublikken Tysklands grundlov knytter sociale forpligtelser til ejendomsretten. Ved afgoerelsen af, om en kapitaltilfoersel udgoer en stoette, er kriteriet om, at der skal vaere udsigt til gevinst paa langt sigt, ikke afgoerende. Kommissionen skal begraense sin kontrol til spoergsmaalet om, hvorvidt en privat investor aldrig ville have handlet som Bayern.
83 Endelig ville en fornuftig investor ikke have fremkaldt den paagaeldende virksomheds konkurs, idet denne loesning ikke var den mindst bekostelige. I tilfaelde af NMH's konkurs ville Bayern have tabt sin kapitalandel (40,5 mio. DEM) og ethvert haab om tilbagebetaling af de laan, delstaten havde ydet virksomheden (78,5 mio. DEM) I oevrigt skulle delstaten havde baaret de omkostninger, der var forbundet med gamle miljoeforpligtelser (56 mio. DEM).
84 Forbundsrepublikken Tyskland har tilfoejet, at en privat investor ligesom delstaten Bayern ville have afstaaet sine kapitalandele i NMH, idet denne loesning ville vaere den mest oekonomiske. I tilfaelde af NMH's konkurs ville Bayern ikke alene have tabt sine kapitalandele i selskabet, men ogsaa ethvert haab om tilbagebetaling af de laan, der var ydet NMH. Delstaten skulle herudover have betalt de omkostninger, der var forbundet med dens pligt som anpartshaver til at overtage de gamle miljoeforpligtelser, hvilket den havde paataget sig i rammeaftalen af 4. november 1987. Den valgte loesning gjorde det muligt for delstaten at undgaa disse byrder og at nyorientere sine oekonomiske aktiviteter, ligesom den bevarede delstatens anseelse som forretningsdrivende.
2. Delstatens Bayerns kapitaltilfoersel til NMH og LSW
85 Ifoelge sagsoegerne kunne en privat investor paa samme maade som delstaten Bayern have saneret NMH under omstaendigheder som i den foreliggende sag. Delstaten drog nemlig fordel af saneringen, idet virksomhedens redning indbragte den indtaegter, navnlig i form af skatter.
86 Eksemplet vedroerende selskabet Heilit & Woerner Bau AG viser, at private forretningsdrivende gennemfoerer investeringer under omstaendigheder, der svarer til det foreliggende tilfaeldes. For saa vidt angaar dette selskab havde forretningsmanden Schoerghuber foerst gjort virksomheden gaeldfri, foer han overdrog den mod betaling af et beloeb til erhververen. Ligesom forretningsmanden Schoergruber maatte delstaten Bayern pleje sit image for ikke at saette AAA-soliditetsbedoemmelsen af Bayerische Landesbank, hvori delstaten er hovedaktionaer, paa spil. I processkrifterne i sagerne T-2/96 og T-97/96 har sagsoegeren endvidere som eksempel anfoert Daimler Benz Aerospace AG's salg af Dornier Luftfahrt GmbH til Fairchild Aircraft Holding. Daimler Benz, der var majoritetsdeltager i Dornier Luftfahrt GmbH, udlignede sit datterselskabs tab, betalte 300 mio. DEM og stillede en rentefri kredit paa 75 mio. DEM til raadighed. Sagsoegeren har yderligere anfoert adskillige andre tyske selskaber (Metallegesellschaft, DITEC, Graetz Holztechnik, Maschinenfabrik Weiherhammer) (jf. sagsoegernes argumenter i saa henseende nedenfor i forbindelse med det andet klagepunkt, der er gjort gaeldende under foerste del af tredje anbringende) og udenlandske selskaber (Trygg-Hansa, Hanson, Eemland og Head Tyrolia) som eksempler, der viser, at betalingen af en negativ salgspris, nemlig en pris, som saelgeren betaler for at komme af med sin kapitalandel, er normal adfaerd for en forretningsdrivende.
3. Delstaten Bayerns tilskud paa 56 mio. DEM til NMH (sag T-129/95)
87 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at sagsoegte har misbrugt sin skoensbefoejelse ved at anse den planlagte betaling af 56 mio. DEM til finansiering af gamle miljoeforpligtelser for statsstoette, mens sagsoegte i sin beslutning af 1. august 1988 fastslog, at delstaten Bayerns planlagte deltagelse i de overtagende selskaber NMH og LSW ikke indeholdt noget element af statsstoette. Den naevnte deltagelse maatte bedoemmes i forhold til samtlige de davaerende selskabsdeltageres rettigheder og forpligtelser, saaledes som disse var anfoert i rammeaftalen af 4. november 1987 vedroerende overtagelsesplanen, som Kommissionen havde kendskab til. Med sin tilladelse til den planlagte deltagelse havde Kommissionen ogsaa godkendt, at Bayern paatog sig en forpligtelse i henhold til rammeaftalen til at baere yderligere omkostninger. Naar henses til deres kontekst, er det fuldstaendig kunstigt at betragte disse dispositioner hver for sig.
88 Kommissionen har saaledes givet en fejlagtig beskrivelse af sammenlignelige private virksomheders adfaerd og har bedoemt statens adfaerd ud fra forkerte kriterier.
4. Delstaten Bayerns laan til NMH (sagerne T-2/96 og T-97/96)
89 I beslutningerne 96/178 og 96/484 har sagsoegte fejlagtigt anset de laan, som Bayern ydede, for tilfoersel af egenkapital, som ville vaere tabt i tilfaelde af NMH's konkurs.
90 Bayerns investering var begrundet med rentabilitet paa lang sigt. Laanene var uloeseligt forbundet med planen for privatisering og omstrukturering.
91 Domstolen har anerkendt, at der i en overgangsperiode ydes laan til et selskab, der indgaar i en virksomhedsgruppe, med det formaal at omstrukturere selskabet eller hjaelpe det til at overvinde forbigaaende vanskeligheder (jf. i denne retning den ovenfor i praemis 76 naevnte Eni-Lanerossi-dom, praemis 21). Denne mulighed er i oevrigt anerkendt i Faellesskabets rammebestemmelser for statsstoette til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EFT 1994 C 368, s. 12).
92 I oevrigt har sagsoegeren bestridt sagsoegtes opfattelse, hvorefter anpartshavere kun kan yde saadanne laan i forhold til deres kapitalandel. Den tyske anpartsselskabslovs § 26, stk. 2, som sagsoegte henviser til i punkt IV i beslutningerne 96/178 og 96/484, gaelder kun for aftaler i stiftelsesoverenskomsten om situationer, hvor der er pligt til at foretage supplerende kapitaltilfoersel (»Nachschuss«). I det foreliggende tilfaelde kan denne bestemmelse ikke anvendes, idet de omtvistede laan blev ydet frivilligt. I oevrigt laa laanebeloebene langt under, hvad sagsoegeren havde kunnet yde under hensyn til sin kapitalandel.
93 I oevrigt har sagsoegte ikke taget hensyn til, at Bayern ifoelge sagsoegtes begrundelse (hvorefter de omtvistede laan udgjorde indskudskapital) ville befinde sig i en situation, der var mere ugunstig end i tilfaelde at ydelse af laan, idet tilbagebetaling af kapitalen kun ville vaere mulig gennem en kapitalnedsaettelse.
94 Endelig har sagsoegeren bestridt sagsoegtes opfattelse, hvorefter delstaten Bayern ikke kunne forvente nogen tilbagebetaling af de ydede laan, idet NMH i 1995 opnaaede et overskud paa 5 mio. DEM og havde en positiv cash-flow.
Sagsoegtes og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands argumenter
95 Sagsoegte har gjort gaeldende, at anbringendet skal forkastes, og har i det vaesentlige anfoert, at de omtvistede tilskud ikke svarer til en normal investeringspraksis i en markedsoekonomi, og at de foelgelig maa anses for statsstoette efter EKSF-traktatens artikel 4, litra c).
96 Det forenede Kongerige har tilsluttet sig dette synspunkt og har understreget, at sagsoegerne ikke har bevist, at sagsoegte anlagde et aabenbart fejlskoen.
Rettens bemaerkninger
1. Indledende bemaerkninger
a) EKSF-traktatens artikel 4, litra c)
97 NMH og LSW er selskaber, der er omfattet af anvendelsesomraadet for EKSF-traktatens artikel 80, idet de fremstiller produkter, der er opregnet i bilag 1 til traktaten. Det foelger heraf, at EKSF-traktatens regler finder anvendelse.
98 Som anfoert ovenfor i praemis 1 forbyder EKSF-traktatens artikel 4, litra c), tilskud eller stoette ydet af staterne »i hvilken som helst form«. Da disse ord ikke findes i traktatens artikel 4, litra a), b) og d), giver bestemmelsen det forbud, den indeholder, et usaedvanligt bredt anvendelsesomraade (Domstolens dom af 23.2.1961, sag 30/59, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 211, paa s. 220, org. ref.: Rec. s. 1, paa s. 42). Da femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien udgoer en undtagelse fra EKSF-traktatens artikel 4, maa den fortolkes snaevert (Rettens dom af 25.9.1997, sag T-150/95, UK Steel Association mod Kommissionen, Sml. II, s. 1433, praemis 114).
99 Det skal understreges, at dette generelle og ubetingede forbud i modsaetning til bestemmelsen i EF-traktatens artikel 92, stk. 1, ikke forudsaetter, at stoetten skal fordreje eller true med at fordreje konkurrencen ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner.
100 I faellesskabsretspraksis er der sket en praecisering af de begreber, der er anfoert i EF-traktatens bestemmelser om statsstoette. Disse praeciseringer er af betydning for anvendelsen af de tilsvarende bestemmelser i EKSF-traktaten, for saa vidt de ikke er uforenelige med denne. Der kan derfor i den anfoerte udstraekning henvises til retspraksis vedroerende statsstoette omfattet af EF-traktaten med henblik paa bedoemmelsen af lovligheden af beslutninger vedroerende stoette omfattet af EKSF-traktatens artikel 4, litra c). Dette er navnlig tilfaeldet for saa vidt angaar den retspraksis, hvorved begrebet statsstoette praeciseres.
b) Den retlige proevelse af Kommissionens vurderinger i forbindelse med anvendelsen af femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien
101 Det foelger at EKSF-traktatens artikel 33, stk. 1, andet punktum, at i sager om annullation af Kommissionens beslutninger eller henstillinger »omfatter [Domstolens proevelsesret] [...] ikke skoennet vedroerende den situation, der er en foelge af de oekonomiske kendsgerninger eller omstaendigheder, paa basis af hvilke de naevnte beslutninger eller henstillinger er blevet til, medmindre det paastaas, at Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning eller aabenbart har tilsidesat bestemmelserne i denne traktat eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse«.
102 Det fremgaar af Domstolens praksis, at udtrykket »aabenbart« forudsaetter en vis grovere tilsidesaettelse af retsreglerne, saasom at tilsidesaettelsen aabenbart fremstaar som en foelge af en klar vildfarelse i skoennet vedroerende den situation, med henblik paa hvilken beslutningen blev truffet, set i relation til traktatens bestemmelser (jf. Domstolens dom af 21.3.1955, sag 6/54, Nederlandene mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 13, org. ref.: Rec. s. 201, paa s. 225, og den ovenfor i praemis 50 naevnte kendelse i sagen Tyskland mod Kommissionen, praemis 62).
103 I lyset af det anfoerte skal Retten herefter undersoege de argumenter, der er fremfoert af sagsoegerne NMH og LSW i sag T-129/96 og af sagsoegeren NMH i sagerne T-2/96 og T-97/96, og hvormed de anfaegter Kommissionens betegnelse af diverse tilskud og laan som statsstoette.
c) Kriteriet vedroerende en privat investor
104 Det ligger fast, at de finansielle tilskud, der var planlagt i forbindelse med privatiseringen af NMH, ligesom de laan, delstaten Bayern ydede, udgoer en overfoersel af offentlige ressourcer til en jern- og staalvirksomhed. For at kunne afgoere, om en saadan overfoersel udgoer statsstoette efter EKSF-traktatens artikel 4, litra c), maa det undersoeges, om en privat investor af en stoerrelse, der kan sammenlignes med organer, som forestaar forvaltningen af den offentlige sektor, under tilsvarende omstaendigheder kunne taenkes at ville have indskudt en kapital af den omhandlede stoerrelse (jf. i samme retning den ovenfor i praemis 75 naevnte Alfa Romeo-dom, praemis 19, og den ovenfor i praemis 75 naevnte Hytasa-dom, praemis 21).
105 Kriteriet vedroerende en privat investors adfaerd udspringer af princippet om ligebehandling af den offentlige og private sektor. I henhold til dette princip kan kapital, som staten direkte eller indirekte indskyder i en virksomhed paa vilkaar, der svarer til normale markedsvilkaar, ikke anses for statsstoette (den ovenfor i praemis 76 naevnte Eni-Lanerossi-dom, praemis 20, og Rettens dom af 12.12.1996, sag T-358/94, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 2109, praemis 70).
106 Domstolen har i forbindelse med anvendelsen af EF-traktatens artikel 92, stk. 1, antaget, at Kommissionens undersoegelse af, om en bestemt foranstaltning kan anses for stoette, fordi staten ikke har handlet »som en almindelig erhvervsdrivende«, indebaerer en kompliceret oekonomisk bedoemmelse (jf. Domstolens dom af 29.2.1996, sag C-56/93, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 723, praemis 10 og 11, samt den i foregaaende praemis naevnte dom i sagen Air France mod Kommissionen, praemis 71). Undersoegelsen af samme spoergsmaal i forbindelse med anvendelsen af EKSF-traktatens artikel 4, litra c), noedvendiggoer vurderinger af samme art, der er lige saa komplicerede.
107 Retten skal bedoemme de i den foreliggende sag fremfoerte argumenter i lyset af ovenstaaende.
108 Sagsoegerne anerkender, at kriteriet vedroerende en privat investor udgoer det afgoerende udgangspunkt, men de har forsoegt at vise, at sagsoegtes fortolkning af dette kriterium er for snaever og foelgelig forkert.
109 I denne forbindelse skal det imidlertid praeciseres, at der vel skal foretages en sammenligning mellem de indgreb, som ivaerksaettes af en offentlig investor, naar denne forfoelger visse formaal med hensyn til oekonomisk politik, og den fremgangsmaade, der foelges af en privat investor, men denne sidste behoever ikke noedvendigvis vaere en almindelig investor, som placerer kapital til forrentning paa kortere eller laengere sigt, men skal dog i det mindste vaere et privat holdingselskab eller en privat koncern af virksomheder, som foelger en global eller sektorbestemt strukturpolitik, og som lader sig lede af mere langsigtede rentabilitetsudsigter (den ovenfor i praemis 75 naevnte Alfa Romeo-dom, praemis 20).
110 Det skal herefter undersoeges, om de kriterier, der fremgaar af den ovenfor i praemis 104, 105 og 106 naevnte retspraksis, er opfyldt i den foreliggende sag.
2. Anvendelsen af kriteriet vedroerende en privat investor paa kapitaltilfoerslen til NMH og LSW
a) Privat investor af tilsvarende stoerrelse, som befinder sig i en lignende situation
111 Sagsoegte har i det foreliggende tilfaelde sammenlignet delstaten Bayerns adfaerd med adfaerden hos de oevrige, private anpartshavere i NMH. I saa henseende kan det konstateres, at NMH's private anpartshavere, navnlig Mannesmann, Thyssen, Krupp og Kloeckner, er tyske jern- og staalvirksomheder, der staar i spidsen for eller er del af store virksomhedsgrupper. Sagsoegerne har ikke paavist, at sagsoegte ved under hensyn til de naevnte virksomheders stoerrelse at vurdere Bayerns adfaerd i forhold til disse aabenbart har tilsidesat bestemmelserne i traktaten eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse.
112 I sagerne T-2/96 og T-97/96 har sagsoegeren NMH i retsmoedet bestridt, at disse virksomheder befandt sig i en situation, der svarede til delstaten Bayerns situation. Sidstnaevnte var nemlig majoritetsanpartshaver, idet Aicher-gruppen alene sad inde med sine kapitalandele paa delstaten Bayerns vegne.
113 I saa henseende er det, uden at det er fornoedent at undersoege, om det haevdede forvaltningsarrangement mellem delstaten Bayern og Aicher-gruppen bestod, tilstraekkeligt at konstatere, at sagsoegte ikke modtog underretning herom under de procedurer, der ledte frem til de anfaegtede beslutninger. Det fremgaar saaledes af sagsoegerens svar paa det af Retten stillede skriftlige spoergsmaal om dette emne, at det naevnte forvaltningsarrangement ikke er omtalt i den tyske regerings underretning af 24. februar 1995. Skrivelsen fra NMH af 19. september 1995, som naevner dette arrangement, blev sendt til Kommissionen efter udloebet af den fastsatte frist, saaledes som det i oevrigt fremgaar af beslutning 96/178. Det er foelgelig med foeje, at sagsoegte ikke har taget hensyn til den.
114 Endelig bemaerkes, at selv om det antages, at delstaten Bayern sad inde med majoriteten af kapitalandelene i NMH, har sagsoegte ikke aabenbart tilsidesat bestemmelserne i traktaten eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse ved at gaa ud fra, at de oevrigt anpartshaveres oekonomiske interesse i at bidrage til saneringen af virksomheden ville vaere proportional med deres deltagelse i NMH. Imidlertid blev i det foreliggende tilfaelde en stor del af laanene ydet af delstaten Bayern alene.
115 Det foelger heraf, at sagsoegerne ikke har paavist, at sagsoegte aabenbart har tilsidesat bestemmelserne i traktaten eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse ved at bruge de tidligere private anpartshavere i NMH som sammenligningskriterium.
b) Rentabilitetsudsigter
116 Uanset det af sagsoegerne i sag T-129/95 haevdede udgoer en offentlig investors kapitalindskud, der foretages uden skelen overhovedet til selv langsigtede muligheder for overskud, en statsstoette (den ovenfor i praemis 76 naevnte Eni-Lanerossi-dom, praemis 22). En nyordning af den modtagende virksomheds aktiviteter kan kun begrunde en kapitaltilfoersel, hvis den stoettede virksomhed med rimelighed kan antages igen at kunne blive rentabel.
117 I det foreliggende tilfaelde fremgaar det af sagens akter, navnlig af revisionsberetningerne af 31. juli 1995 og af 20. december 1996 udarbejdet af C & L Deutsche Revision, »Revision af NMH's regnskab pr. 31. december 1994« og »Revision af NMH's regnskab pr. 31. december 1995«, at NMH fra sin stiftelse og indtil 1995 uafbrudt havde akkumuleret driftstab, navnlig paa grund af overskydende produktionskapacitet og for hoeje produktionsomkostninger. Da NMH var insolvent i alvorlig grad, kunne sagsoegte med rette laegge til grund, at en privat investor, ogsaa hvis der var tale om en koncern, der virkede i et videregaaende oekonomisk perspektiv, ikke under normale markedsvilkaar kunne paaregne en acceptabel forrentning af den investerede kapital, heller ikke paa lang sigt.
118 Sagsoegernes argument, hvorefter delstatens adfaerd var i overensstemmelse med kriteriet vedroerende en privat investor, fordi den eneste mulige alternative loesning - nemlig likvidation af NMH - ville have medfoert langt hoejere omkostninger, maa herefter forkastes.
119 For det foerste har Domstolen udtalt, at der maa sondres mellem de forpligtelser, staten skal haefte for som ejer af et selskabs aktiekapital, og de forpligtelser, der kan paahvile den som offentlig myndighed (den ovenfor i praemis 75 naevnte Hytasa-dom, praemis 22). Eftersom de to omhandlede selskaber var blevet oprettet som »Gesellschaft mit beschraenkter Haftung« (anpartsselskaber) i henhold til den tyske lov om anpartsselskaber, haeftede delstaten som ejer af anpartskapital i disse selskaber kun for deres gaeld med sine kapitalandele. Heraf foelger, at forpligtelserne vedroerende udgifterne til afskedigelse af de ansatte, betaling af ydelser ved arbejdsloeshed samt andre sociale ydelser ikke maatte tages i betragtning ved anvendelsen af kriteriet vedroerende en privat investor.
120 Hertil kommer, at naar der er tale om en virksomhed, hvis ansvarlige kapital for en stor dels vedkommende er i haenderne paa offentlige myndigheder, skal det navnlig vurderes, om en privat virksomhed ud fra udsigterne til rentabel drift under lignende omstaendigheder ville have foretaget en saadan kapitalforhoejelse, idet der herved skal ses bort fra ethvert socialt, politisk eller regionalt hensyn til den paagaeldende sektor (jf. i denne retning dom af 10.7.1986, Belgien mod Kommissionen, naevnt ovenfor i praemis 76, dommens praemis 13).
121 For det andet maa Retten forkaste Forbundsrepublikken Tysklands argument om, at delstaten Bayern i tilfaelde af konkurs ville have tabt hele den kapital, den havde investeret som anpartshaver, dvs. sin andel af anpartskapitalen og tilbagebetalingen af de ydede laan. Da laanene blev ydet, havde anpartskapitalen mistet hele sin oekonomiske vaerdi, og sandsynligheden for tilbagebetaling var ringe paa grund af NMH's insolvens og paa grund af de ringe udsigter paa virksomhedens marked.
c) Den mulige forringelse af delstaten Bayerns image
122 Sagsoegerne har med hensyn til de politiske, sociale og oekonomiske omkostninger, der altid foelger af lukningen af virksomheder af en saadan stoerrelse i en region i social krise, understreget, at saavel delstaten Bayerns image som immaterielt aktiv som Bayerische Landesbank's betalingsdygtighed kunne blive alvorligt paavirket af en saadan lukning.
123 Et moderselskab kan i et begraenset tidsrum paatage sig at daekke tabene i et af dets datterselskaber, saaledes at datterselskabet kan standse driften paa de bedst mulige betingelser. Saadanne beslutninger kan vaere begrundet ikke blot i muligheden for herved at opnaa en indirekte oekonomisk gevinst, men ogsaa i andre overvejelser, f.eks. oensket om at bevare koncernens image eller omlaegge dens virksomhed (den ovenfor i praemis 76 naevnte Eni-Lanerossi-dom, praemis 21, og den ovenfor i praemis 75 naevnte Hytasa-dom, praemis 25).
124 En privat investor, der soeger at gennemfoere en strukturpolitik - globalt eller for en branche - med henblik paa mulighederne for at opnaa fortjeneste paa lang sigt, kan fornuftigvis ikke tillade sig, efter at der i en aarraekke uafbrudt har vaeret tab, at foretage kapitalindskud, der i oekonomisk henseende ikke alene koster mere end at likvidere aktiverne, men som desuden er betinget af, at virksomheden saelges, hvilket fjerner enhver udsigt til, at den kan give overskud, selv paa lang sigt (den ovenfor i praemis 75 naevnte Hytasa-dom, praemis 26).
125 Naar en offentlig investors kapitalindskud foretages uden skelen overhovedet til selv langsigtede rentabilitetsmuligheder, maa saadanne indskud anses for statsstoette (den ovenfor i praemis 76 naevnte Eni-Lanerossi-dom, praemis 22). Den tilsigtede virkning af faellesskabsreglerne om statsstoette ville blive staerkt indskraenket, hvis man fulgte sagsoegerens argumentation, hvorefter enhver statslig deltagelse i en virksomhed giver mulighed for under henvisning til det paagaeldende offentlige organs image og dets deltagelse i anden virksomhed at yde ubegraenset oekonomisk tilskud af offentlige midler, uden at disse tilfoersler skal anses for stoette.
126 I oevrigt har sagsoegerne ikke paavist, hvori delstaten Bayerns image som privat forretningsdrivende inden for jern- og staalsektoren skulle bestaa, eller hvorledes NMH's konkurs skulle kunne forringe dette image.
127 Det er i den foreliggende sag ikke plausibelt, at delstaten Bayern var tvunget til at betale et betydeligt beloeb til et privat selskab (Aicher-gruppen) for at faa det til at overtage NMH for at undgaa, at sidstnaevntes konkurs skadede delstatens image alvorligt. Sagsoegerne har ikke bestridt, at Bayerische Landesbank's AAA-soliditetsbedoemmelse i foerste raekke afhang af delstatens garanti over for denne bank. Det er herefter naeppe sandsynligt, at en konkurs i NMH, der ikke havde noget med Bayerische Landesbank at goere, kunne have bragt bankens rating i fare.
128 Det er i punkt IV i de anfaegtede beslutninger i detaljer anfoert, hvorledes naervaerende sag adskiller sig fra sagen »Heilit & Woerner Bau AG«. Sagsoegeren har ikke paavist noget aabenbart fejlskoen fra sagsoegtes side i denne henseende. Sagsoegeren har navnlig ikke anfoert, paa hvilken maade virksomhedens situation svarede til Schoerghuber-gruppens, som efter salget af sine interesser i selskabet Heilit & Woerner Bau fortsat drev virksomhed inden for fast ejendom, og som saaledes havde en interesse i at opretholde gode forbindelser til de oevrige selskaber i denne sektor for at kunne faa kontrakter og saaledes skabe overskud.
129 Da sagsoegerne med hensyn til de oevrige af dem naevnte eksempler paa forretningsdrivendes adfaerd alene har gjort vaesentlige formelle mangler gaeldende, gennemgaas disse eksempler nedenfor i forbindelse med behandlingen af det tredje anbringende.
3. Tilskuddet paa 56 mio. DEM til NMH til brug for investeringer (sag T-129/95)
130 Da begrundelserne er de samme, behandles parternes argumenter vedroerende dette punkt nedenfor i forbindelse med det tredje anbringende (praemis 191-196).
4. Anvendelsen af kriteriet vedroerende en privat investor paa laan ydet af delstaten Bayern (sagerne T-2/96 og T-97/96)
a) Kvalifikationen af laanene som statsstoette
131 Det fremgaar af fast retspraksis, at der ikke er grundlag for at foretage en principiel sondring efter, om en stoette ydes i form af laan eller i form af indskud i virksomhedernes kapital (Domstolens dom af 14.11.1984, sag 323/82, Intermills mod Kommissionen, Sml. s. 3809, praemis 31, og den ovenfor i praemis 76 naevnte dom af 10.7.1986 i sagen Belgien mod Kommissionen, praemis 12). Begge former for stoette omfattes af forbuddet i EF-traktatens artikel 92, naar de heri angivne betingelser er opfyldt. Da forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), i modsaetning til reglen i EF-traktatens artikel 92, stk. 2, er generelt og ubetinget (jf. ovenfor praemis 98, 99 og 100), er formen for stoette ligeledes uden betydning i forhold til EKSF-traktaten.
132 Med henblik paa at kunne afgoere, om de i den foreliggende sag ydede laan har karakter af statsstoette, skal der foretages en undersoegelse af virksomhedens muligheder for at rejse de omhandlede beloeb paa det private kapitalmarked. Under anvendelse af kriteriet vedroerende en privat investor, skal det saaledes vurderes, om en privat virksomhed ud fra udsigterne til rentabel drift under lignende omstaendigheder ville have foretaget et saadant kapitalindskud, idet der herved skal ses bort fra ethvert socialt, politisk eller regionalt hensyn til den paagaeldende sektor (den ovenfor i praemis 76 naevnte dom af 10.7.1986 i sagen Belgien mod Kommissionen, praemis 13).
133 En privat anpartshaver kan med rimelighed fremskaffe den noedvendige kapital til at sikre, at en virksomhed, der er kommet i forbigaaende vanskeligheder, kan overleve og paa ny kan blive rentabel, efter omstaendighederne efter en rekonstruktion (jf. den ovenfor i praemis 76 naevnte dom af 10.7.1986 i sagen Belgien mod Kommissionen, praemis 14).
134 Paa tidspunktet for kapitaltilfoerslen kunne det konstateres, at NMH over adskillige aar uafbrudt havde akkumuleret meget betydelige tab (revisionsberetning af 31.7.1995 udarbejdet af C & L Deutsche Revision, »Revision af NMH's regnskab pr. 31. december 1994«, og revisionsberetning af 20.12.1996 udarbejdet af C & L Deutsche Revision »Revision af NMH's regnskab pr. 31. december 1995«). Det fremgaar af de to aftaler af 27. januar 1995 mellem delstaten Bayern og selskabet Max Aicher, at NMH's endelige tab ved udgangen af aaret 1994 beloeb sig til 156,4 mio. DEM. I oevrigt er det ubestridt, at NMH skyldte sin overlevelse adskillige kapitaltilfoersler for offentlige myndigheders side. Endelig fremstillede virksomheden produkter, der skulle afsaettes paa et marked, som var kendetegnet ved overkapacitet.
135 Sagsoegte har herefter ikke aabenbart tilsidesat bestemmelserne i traktaten eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse ved at antage, at det var lidet sandsynligt, at virksomheden paa det private kapitalmarked kunne tilvejebringe de beloeb, der var uomgaengeligt noedvendige for dens overlevelse, og at den yderligere kapitaltilfoersel fra delstaten Bayerns side af den grund havde karakter af statslig stoette.
b) Vedroerende henvisningen til den tyske lov om anpartsselskaber
136 Ved at betegne de laan, delstaten Bayern ydede, som deltagerlaan (»eigenkapitalersetzende Darlehen«) efter tysk ret (der benytter denne betegnelse for laan ydet af en anpartshaver til et selskab i en situation, i hvilken en normal forretningsdrivende ville have gennemfoert en kapitaltilfoersel, og som forbyder laangiveren at kraeve tilbagebetaling i tilfaelde af akkordforhandlinger eller konkurs) og ved at henvise til den tyske anpartsselskabslovs § 26, stk. 2 (hvori bestemmes, at anpartshavere skal indbetale supplerende kapitalindskud i forhold til deres kapitalandel) har sagsoegte blot haft til hensigt at fremhaeve Bayerns usaedvanlige adfaerd set i forhold til de oevrige anpartshavere. Kommissionen har antaget, at en privat anpartshaver normalt ikke ville paatage sig at indskyde kapital i en virksomhed i vanskeligheder, hvis ikke de oevrige anpartshavere var rede til ogsaa at indskyde i forhold til deres kapitalandel. I oevrigt henviste Kommissionen til tysk ret for at begrunde og yderligere understrege sin oekonomiske vurdering, hvorefter en kapitalindbetaling, der foretages af en privat anpartshaver i en kriseramt virksomhed som NMH, kan sidestilles med en kapitaltilfoersel.
137 Da sagsoegerne ikke har paavist, at sagsoegtes vurdering, hvorefter de paagaeldende laan udgjorde statsstoette, fordi NMH sandsynligvis ikke kunne have skaffet sig de laante beloeb paa det private kapitalmarked, udgjorde en aabenbar tilsidesaettelse af bestemmelserne i traktaten eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse (jf. ovenfor i praemis 135), er eventuelle fejl, som sagsoegte har begaaet i forbindelse med sine henvisninger til tysk ret, under alle omstaendigheder uden betydning for kvalifikationen af de omtvistede laan som stoette, der er forbudt efter EKSF-traktatens artikel 4, litra c).
c) Vedroerende en eventuel tilbagebetaling af laanene
138 Som Domstolen har anfoert i sin kendelse i sagen Tyskland mod Kommissionen, naevnt ovenfor i praemis 50 (praemis 78), var NMH's finansielle situation saerligt prekaer paa tidspunktet for ydelsen af laanene (mellem marts 1993 og august 1994 og mellem juli 1994 og marts 1995). Det er saaledes ubestridt, at virksomheden ikke havde haft overskud mellem 1990 og 1994. Endvidere hedder det i beretningen af 20. december 1996 fra C & L Deutsche Revision vedroerende revisionen af NMH's regnskab pr. 31. december 1995: »NMH er regnskabsmaessigt set insolvent pr. 31. december 1995, hvis der paa baggrund af Kommissionens beslutning bortses fra de laan, der er ydet som deltagerlaan« (punkt 37, foerste afsnit). I beretningen tilfoejes: »Selskabets fortsatte drift er betinget af, at de laan, som delstaten Bayern har ydet som selskabsdeltager, ikke skal tilbagebetales« (punkt 37, sjette afsnit). Denne konklusion har sagsoegeren NMH i oevrigt ikke bestridt.
139 Paa baggrund af ovenstaaende og paa baggrund af de oplysninger, sagsoegte var i besiddelse af paa tidspunktet for vedtagelsen af de anfaegtede beslutninger, har sagsoegte ikke aabenbart tilsidesat bestemmelserne i traktaten eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse ved at antage, at delstaten Bayern ikke kunne paaregne tilbagebetaling fra NMH's side.
5. Konklusion
140 Det foelger paa dette trin i argumentationen og med forbehold af bedoemmelsen af argumenterne vedroerende det finansielle tilskud til NMH paa 56 mio. DEM (jf. nedenfor praemis i 191-196), at sagsoegernes ovenfor gennemgaaede argumenter skal forkastes.
B - Andet anbringende: tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
Sagsoegernes argumenter
141 Efter sagsoegernes opfattelse har sagsoegte anlagt en fejlagtig bedoemmelse af de virkninger, de anfaegtede beslutninger kan antages at have paa markedet og for virksomhederne. I oevrigt er beslutningerne uforholdsmaessige i forhold til de i faellesskabstraktaterne fastsatte maal.
142 Det fremgaar af EKSF-traktatens artikel 5, tredje led, at Kommissionen kun kan gribe ind, naar det er noedvendigt for at beskytte normale konkurrencebetingelser. NMH og LSW har kun en ringe markedsandel i Tyskland, og en saa meget desto mindre andel paa faellesmarkedet, idet NMH's produktion kun udgoer 0,2% af faellesskabsproduktionen. Derfor paavirkede den omtvistede stoette ikke konkurrencen paa faellesmarkedet.
143 For saa vidt angaar de laan, der er omhandlet i sagerne T-2/96 og T-97/96, er det sagsoegerens opfattelse, at Kommissionen ogsaa inden for rammerne af EKSF-traktaten har den mulighed, der hjemles i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, nemlig at traeffe beslutning om, at den paagaeldende medlemsstat skal ophaeve eller aendre den ulovlige stoette. Dette valg skal foretages under overholdelse af proportionalitetsprincippet. Det fremgaar ikke af retspraksis, at tilbagesoegning af en stoette i alle tilfaelde er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
144 Naar sagsoegte var af den opfattelse, at laanene udgjorde en stoette efter EKSF-traktatens artikel 4, litra c), hvilket sagsoegeren bestrider, skulle sagsoegte have kraevet en aendring af betingelserne for laanene. Ved ikke at kraeve en saadan aendring, men derimod paalaegge Forbundsrepublikken Tyskland at kraeve stoetten tilbagebetalt (artikel 2 i beslutning 96/178 og 96/484), har sagsoegte tilsidesat proportionalitetsprincippet.
Sagsoegtes og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands argumenter
145 Sagsoegte, stoettet af Det Forenede Kongerige, har anfoert, at man har truffet de noedvendige foranstaltninger for at sikre overholdelsen af traktatens regler, navnlig henset til, at det paagaeldende marked var belastet af overkapacitet. Sagsoegte er i det vaesentlige af den opfattelse, at proportionalitetsprincippet er uanvendeligt i forbindelse med vurderingen af et oekonomisk tilskud i forhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c). Under alle omstaendigheder fremgaar det af retspraksis, at for saa vidt som tilbagesoegning af statsstoette, der er uforenelig med faellesmarkedet, har til formaal at genoprette den tidligere tilstand, kan den i princippet ikke betragtes som en uforholdsmaessig foranstaltning (Rettens dom af 8.6.1995, sag T-459/93, Siemens mod Kommissionen, Sml. II, s. 1675, praemis 96). I den foreliggende sag har sagsoegerne imidlertid ikke bevist, at det omtvistede paabud om tilbagesoegning ikke havde til formaal at genoprette den tidligere tilstand.
Rettens bemaerkninger
1. Vedroerende anvendelsen af et vaesentlighedskriterium paa statsstoette
146 Idet sagsoegerne kritiserer sagsoegte for en kraenkelse af proportionalitetsprincippet, kraever de i realiteten anvendelse af et vaesentlighedskriterium, der aabner mulighed for at undtage stoette, der kun paavirker konkurrencen i begraenset omfang, fra forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c).
147 I den henseende bemaerkes, at det ikke fremgaar af ordlyden af EKSF-traktatens artikel 4, litra c), at stoette, som kun medfoerer en ringe forstyrrelse af konkurrencen, er undtaget fra forbuddet i bestemmelsen. Herudover fremgaar det til forskel fra EF-traktatens artikel 92, stk. 1, ikke af EKSF-traktatens artikel 4, litra c), at det paahviler Kommissionen at konstatere, at den paagaeldende stoette fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen (jf. ovenfor i praemis 99). Faktisk forbydes ifoelge artiklen enhver form for stoette uden nogen begraensning, hvorfor bestemmelsen ikke kan indeholde nogen vaesentlighedsregel.
148 Den eneste modifikation af forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), bestaar i Kommissionens mulighed for paa grundlag af traktatens artikel 95 at tillade stoette, der er noedvendig for at virkeliggoere et af Faellesskabet maal, saaledes som de er angivet i traktatens artikel 2, 3 og 4 (jf. i denne retning Rettens dom af 24.10.1997, sag T-243/94, British Steel mod Kommissionen, Sml. II, s. 1887, praemis 40-43).
149 Sagsoegerne har imidlertid ikke paavist, at tilladelse til den omtvistede stoette var noedvendig for at naa et af disse maal. Dermed har de heller ikke paavist, at sagsoegte ved ikke at bringe EKSF-traktatens artikel 95 i anvendelse har tilsidesat proportionalitetsprincippet.
150 I oevrigt er der ved den naevnte artikel tillagt Kommissionen skoensmaessige befoejelser (den ovenfor i praemis 148 naevnte dom i sagen British Steel mod Kommissionen, praemis 51). Kommissionen kan paalaegge sig selv retningslinjer for udoevelsen af sine skoensbefoejelser gennem retsakter som femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien, for saa vidt de regler, den udsteder, ikke afviger fra traktatens bestemmelser. Kommissionens vedtagelse af en saadan kodeks er saaledes et udslag af skoensudoevelsen og indebaerer kun, at Kommissionen paalaegger sig selv begraensninger i skoensbefoejelsen i forbindelse med vurderingen af stoette, der er omfattet af kodeksen, alt under overholdelse af princippet om ligebehandling (den ovenfor i praemis 148 naevnte dom i sagen British Steel mod Kommissionen, praemis 50).
151 Sagsoegerne har imidlertid ikke angivet, i hvilket omfang den kodeks, der skal anvendes, indeholder en vaesentlighedsregel.
2. Vedroerende Kommissionens angivelige forpligtelse til at paalaegge aendring af betingelserne for stoetten frem for tilbagebetaling heraf
152 Da forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), til forskel fra EF-traktatens artikel 92, stk. 1, er generelt og ubetinget (jf. ovenfor i praemis 99 og 147), er henvisningen til reglen i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, der giver Kommissionen mulighed for at paalaegge den paagaeldende stat at aendre en ulovlig stoette, ikke relevant for den foreliggende sag.
153 Selv hvis det antoges, at sidstnaevnte bestemmelse fandt anvendelse i det foreliggende tilfaelde, kan Retten ikke tiltraede argumentet. I artiklen bestemmes, at naar Kommissionen finder, at en statsstoette er uforenelig med faellesmarkedet i henhold til traktatens artikel 92, eller at denne stoette misbruges, »traeffer den beslutning om, at den paagaeldende stat skal ophaeve eller aendre stoetteforanstaltningen inden for den tidsfrist, som Kommissionen fastsaetter«. Det foelger af Domstolens praksis, at denne ophaevelse eller aendring for at faa effektiv virkning kan indebaere en forpligtelse til at kraeve tilbagebetaling af stoette, der er ydet i strid med traktaten (jf. bl.a. den ovenfor i praemis 145 naevnte dom i sagen Siemens mod Kommissionen, praemis 96). For saa vidt som tilbagesoegning af statsstoette, der er uforenelig med faellesmarkedet, har til formaal at genoprette den tidligere tilstand, kan den derfor i princippet ikke betragtes som en foranstaltning, der ikke staar i rimeligt forhold til formaalene med traktatens bestemmelser om statsstoette.
154 Som sagsoegte og Det Forenede Kongerige har understreget, har sagsoegeren ikke anfoert noget, der kan vise, at paalaegget om tilbagesoegning af stoetten var uforholdsmaessigt, og sagsoegeren har end ikke angivet, hvori foranstaltninger, der i hoejere grad skulle vaere i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, kunne bestaa.
3. Vedroerende EKSF-traktatens artikel 5, tredje led
155 Retten kan ikke tiltraede sagsoegernes argumentation vedroerende EKSF-traktatens artikel 5, tredje led. Denne bestemmelser er nemlig ikke til hinder for anvendelsen af kodeksen for stoette til jern- og staalindustrien og angaar kun Kommissionens »direkte indgreb« i produktionen og markedet.
4. Konklusion
156 Det fremgaar at ovenstaaende, at Kommissionen ikke har kraenket proportionalitetsprincippet ved at traeffe de anfaegtede beslutninger. Det andet anbringende skal derfor forkastes.
C - Tredje anbringende: vaesentlige formelle mangler
157 Dette anbringende bestaar af tre dele. Foerste del angaar fejlagtig beskrivelse i de anfaegtede beslutninger af forskellige faktiske omstaendigheder og de heraf foelgende mangler ved begrundelsen. Anden del angaar afvisningen af at udsaette beslutningerne eller den i disse paalagte forpligtelse til tilbagebetaling af laanene, saavel som tilsidesaettelse af retssikkerheden og af begrundelsespligten. Tredje del angaar retsstridig opdeling af procedurerne.
Foerste del af tredje anbringende angaaende fejlagtig beskrivelse i de anfaegtede beslutninger af forskellige faktiske omstaendigheder og de heraf foelgende mangler ved begrundelsen
1. Indledende bemaerkninger
158 I EKSF-traktatens artikel 5, stk. 2, fjerde led, bestemmes, at Faellesskabet skal »offentliggoere grundene for sin indgriben«. Artikel 15, stk. 1, bestemmer naermere: »Kommissionens beslutninger, henstillinger og udtalelser skal begrundes og henvise til de udtalelser, som skal indhentes.«
159 Ifoelge fast retspraksis skal en begrundelse tilpasses karakteren af den paagaeldende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, saaledes at de beroerte parter kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og saaledes at Faellesskabets retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret. Det kraeves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter. En begrundelse skal ikke blot vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt under hensyn til alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade (den ovenfor i praemis 106 naevnte dom af 29.2.1996 i sagen Belgien mod Kommissionen, praemis 86, og den ovenfor i praemis 148 naevnte dom i sagen British Steel mod Kommissionen, praemis 160). Endvidere skal en retsakts begrundelse vurderes bl.a. paa grundlag af den interesse, som adressaterne eller andre af akten beroerte personer, jf. EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2, har i at modtage yderligere oplysninger (Domstolens dom af 19.9.1985, forenede sager 172/83 og 226/83, Hoogovens Groep mod Kommissionen, Sml. s. 2831, praemis 24, og den ovenfor i praemis 148 naevnte dom i sagen British Steel mod Kommissionen, praemis 160).
160 I oevrigt fremgaar det ligeledes af retspraksis (Domstolens dom af 20.10.1987, sag 119/86, Spanien mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 4121, praemis 51), at selv om en betragtning i en omtvistet retsakt indeholder en materielt urigtig oplysning, kan denne formmangel imidlertid ikke begrunde annullation af retsakten, hvis retsaktens oevrige betragtninger indeholder en selvstaendigt fyldestgoerende begrundelse.
161 I sagen har sagsoegerne gjort gaeldende, at sagsoegte har givet en fejlagtig beskrivelse af for det foerste de planlagte oekonomiske tilskud, for det andet af de eksempler paa forretningsdrivendes adfaerd, som den tyske regering havde givet, for det tredje af sagsoegtes beslutning af 1. august 1988 og for det fjerde af de omstaendigheder, hvorunder de tidligere private anpartshavere i NMH udtraadte.
2. Vedroerende indsigelsen om en fejlagtig beskrivelse af de planlagte oekonomiske tilskud
Parternes argumenter
162 Sagsoegerne har anfoert, at de faktiske omstaendigheder er gengivet paa en fejlagtig og ufuldstaendig maade i beslutningerne 95/422 af 4. april 1995, 96/178 af 18. oktober 1995 og 96/484 af 13. marts 1996.
163 I beslutning 95/422 har sagsoegte anfoert, at det planlagte tilskud ikke udgjorde en indbetaling af egenkapital i NMH, som delstaten Bayern foretog som anpartshaver, men var en operation, der havde til formaal at reducere virksomhedens tab. Denne fremstilling af faktum er i strid med de redegoerelser, den tyske regering gav under den administrative procedure. Den var imidlertid bestemmende for Kommissionens vurdering af de omtvistede tilskud i forhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c). Sagsoegerne udleder heraf, at i det omfang vurderingen af dette vaesentlige forhold hviler paa et fejlagtigt grundlag, er beslutningen mangelfuldt begrundet, hvilket er i strid med EKSF-traktatens artikel 15.
164 I beslutningerne 96/178 og 96/484 har sagsoegte med urette antaget, at de laan, som delstaten Bayern ydede, udgjorde tilfoersel af egenkapital, der ikke kunne kraeves tilbagebetalt i tilfaelde af NMH's konkurs. Selv om det foelger af tysk ret, at et laan ydet af en anpartshaver i tilfaelde af konkurs anses for tilfoersel af egenkapital, har sagsoegte ikke i tilstraekkelig grad begrundet sin konklusion, hvorefter et laan ydet af en anpartshaver som saadant skal sidestilles med tilfoersel af egenkapital.
165 Forbundsrepublikken Tyskland har anfoert, at sagsoegte ved uden videre at betragte betalingerne som tilskud uden tilbagebetalingspligt har undladt at undersoege spoergsmaalet - der er afgoerende for, om de omtvistede betalinger kan anses for stoette efter EKSF-traktatens artikel 4, litra c) - om delstaten Bayern udviste en adfaerd som en privat investor under lignende omstaendigheder.
166 Kommissionen har understreget, at den har begrundet sin beslutning 95/422 paa grundlag af de oplysninger, som den tyske regering gav den 16. maj og den 15. juli 1994, og den har bestridt at have begrundet beslutningerne 96/178 og 96/484 utilstraekkeligt. Den har paa denne baggrund gjort gaeldende, at indsigelsen skal forkastes.
Rettens bemaerkninger
- Sag T-129/95
167 Sagsfremstillingen i beslutning 95/422 afspejler paa korrekt maade den tyske regerings forskellige skrivelser. Det fremgaar saaledes af skrivelsen af 16. maj 1994, at der var planlagt »en delvis kompensation for de tab, NMH har lidt«, ligesom der betales »et samlet beloeb, der skal kompensere tabet af vaerdien af virksomheden LSW« (punkt 2). I skrivelsen af 15. juli 1994 redegjorde den tyske regering for, at »kompensationen af tabene skal ske gennem tilfoersel af likviditet«. I den tyske regerings underretning af 24. februar 1995 beskrives delstaten Bayerns betalinger til NMH som ekstraordinaere indkomster for virksomhederne, hvis direkte foelge er at reducere deres tab, men ikke som kapitaltilfoersler.
168 I punkt IV i beslutning 95/422 er paa klar og detaljeret maade anfoert grundene til, at sagsoegte ansaa de paagaeldende tilskud for statsstoette, herunder navnlig grundene til, at sagsoegte antog, at en normal privat investor, der handler paa markedsoekonomiske vilkaar, ikke ville have foretaget disse tilfoersler under tilsvarende omstaendigheder.
- Sagerne T-2/96 og T-97/96
169 For det foerste indeholder beslutningerne 96/178 og 96/484 detaljerede redegoerelser for, hvorfor de ydede laan anses for kapitaltilskud. Naermere bestemt anfoeres det, at en privat anpartshaver maa antages ikke at vaere rede til at investere i en virksomhed i oekonomiske vanskeligheder, hvis ikke de oevrige anpartshavere ogsaa er villige til at yde et bidrag svarende til stoerrelsen af deres andel (punkt IV, fjerde afsnit, i beslutning 96/178 og punkt IV, femte afsnit, i beslutning 96/484). I de naevnte beslutningers punkt IV, femte afsnit, har sagsoegte anfoert, at »efter tysk ret skal [...] laan [ydet af anpartshavere], som er ydet eller eftergivet under omstaendigheder, hvor en virksomhed befinder sig i en saadan finansiel situation, at den enten gaar konkurs eller skal have tilfoert yderligere ansvarlig kapital, behandles som et indskud af egenkapital i tilfaelde af konkurs« (»Eigenkapitalersetzende Darlehen«, jf. § 32a og 32b i den tyske anpartsselskabslov). Under hensyn til denne retstilstand maa laan fra anpartshavere, som ydes for at afvaerge en virksomheds insolvens og saaledes forhindre konkurs, principielt sidestilles med tilfoersel af egenkapital.
170 For det andet har sagsoegte i de anfaegtede beslutninger i forbindelse med sin anvendelse af kriteriet vedroerende en privat investor, der udviser normal paapasselighed, analyseret de betingelser, hvorunder laanene blev ydet, og har henvist til, at NMH's andre, private anpartshavere ikke deltog i laanene. Navnlig har sagsoegte paa detaljeret maade begrundet sin konklusion, hvorefter delstaten Bayern ikke kunne forvente nogen tilbagebetaling. Kommissionen har saaledes i punkt IV, 14. afsnit, i beslutning 96/178 (punkt IV, niende afsnit, i beslutning 96/484) anfoert, at »[...] delstaten Bayern paa intet tidspunkt kunne forvente at faa noget af laanet, der beloeb sig til i alt 49,895 mio. DEM (26,53 mio. ECU) tilbagebetalt. Hvis NMH havde indgivet konkursbegaering, ville laanene i henhold til ovennaevnte bestemmelser (§ 32a og 32b i GmbHG) vaere blevet behandlet som egenkapital, og delstaten ville da foerst have opnaaet tilbagebetaling, naar alle de oevrige kreditorer var blevet fyldestgjort, hvilket var hoejst usandsynligt. Bortset derfra var delstaten Bayern ogsaa hele tiden indstillet paa at give afkald paa disse laan ud fra oensket om at faa afhaendet sine anparter i NMH og sikre arbejdspladser i den kriseramte region Oberpfalz.«
- Konklusion
171 Efter det anfoerte tages der i de anfaegtede beslutninger paa korrekt vis hensyn til de af den tyske regering givne oplysninger, ligesom beslutningerne indeholder en begrundelse, der goer det muligt for sagsoegerne at faa kendskab til grundene til, at sagsoegte har anset de omtvistede laan for statsstoette efter EKSF-traktatens artikel 4, litra c), og giver Faellesskabets retsinstanser et grundlag for at udoeve deres legalitetskontrol. Det foerste klagepunkt skal derfor forkastes som ubegrundet.
3. Klagepunktet om en fejlagtig beskrivelse i beslutning 95/422 af de eksempler paa forretningsdrivendes adfaerd, som den tyske regering havde givet, og vedroerende anmodningen om fortrolig behandling af de hertil knyttede oplysninger
Anmodningen om fortrolig behandling
- Parternes argumenter
172 I sag T-129/95 har sagsoegerne anmodet Retten om at soerge for, at de navne, der er anfoert i forbindelse med eksemplerne paa forretningsdrivendes adfaerd og i forbindelse med oplysningerne om de paagaeldende virksomheders interne dispositioner, behandles fortroligt, og at de ikke naevnes hverken i retsmoederapporten eller i andre dokumenter beregnet for offentligheden.
173 Sagsoegte har heroverfor anfoert, at der ikke er grundlag for at tage sagsoegernes anmodning til foelge.
- Rettens bemaerkninger
174 Da oplysningerne vedroerende de citerede eksempler navnlig stoetter sig paa artikler i tysk presse og endvidere gengives i beslutning 95/422, der er offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende af 21. oktober 1995, er der ikke anledning til at imoedekomme sagsoegernes anmodning.
Spoergsmaalet, om klagepunktet er begrundet
- Parternes argumenter
175 Sagsoegerne, stoettet af Forbundsrepublikken Tyskland, har i sag T-129/95 gjort gaeldende, at beskrivelsen og den retlige vurdering af eksemplerne paa forretningsdrivendes adfaerd i beslutning 95/422 (afsnit IV, punkt 4) er fejlagtig. Eksemplerne blev fremfoert af den tyske regering med det formaal at vise, at delstatens adfaerd svarede til en privat investors. Selv om eksemplerne ikke angaar NMH og LSW, beviser de dog ifoelge sagsoegerne, at en privat investor under tilsvarende omstaendigheder ville have truffet samme beslutning som delstaten Bayern.
176 I eksemplet vedroerende Metallgesellschaft AG traf kreditorbankerne og aktionaererne ikke som anfoert i beslutning 95/422 stoetteforanstaltninger baseret paa rent oekonomiske overvejelser, men derimod for at bevare deres image. Deres adfaerd er sammenlignelig med delstaten Bayerns i den foreliggende sag.
177 I eksemplet vedroerende Weiherhammer har sagsoegte erstattet den tyske regerings sagsfremstilling med sine egne antagelser. Ifoelge beslutning 95/422 er en »kapitaltilfoersel, der aabner mulighed for [at ...] overtage et selskab [...], baseret paa en sammenligning af omkostningerne ved likvidation eller konkurs og den noedvendige endelige tilfoersel af kapital«. Denne fremstilling er fejlagtig, idet moderselskabet havde forsikret, at kapitaltilfoerslen var mere bekostelig end en konkurs.
178 Om eksemplerne vedroerende Digital Equipment og Graetz Holztechnik GmbH hedder det i beslutning 95/422: »Omkostningerne ved udsondringen ('outsourcing') af bestemte virksomhedsdele afholdes for at sikre fremtidige leverancer af bestemte dele af egne produkter og samtidig for at saenke omkostningerne herved, hvormed der altsaa opnaas en oekonomisk gevinst.«
179 Digital Equipment ydede en oekonomisk stoette til selskabet DITEC, der tog sigte paa at daekke omkostningerne ved socialplanen og at danne en egenkapital. DITEC fremstillede imidlertid ingen produkter specielt for Digital Equipment, som gav sidstnaevnte haab om et fremtidigt afkast af denne stoette.
180 For saa vidt angaar Graetz Holztechnik har sagsoegte fejlagtigt anfoert, at »Nokia havde til hensigt at sikre egne leverancer, da selskabet traadte ud af Graetz Holztechnik«. I oevrigt har sagsoegte anfoert, at den tyske regering »ensidigt« havde fremstillet den oekonomiske stoette som »omsaetningsgaranti« for selskabet Graetz Holztechnik. Tvaertimod havde selskabet Graetz Holztechnik selv betegnet stoetten som omsaetningsgaranti, hvilket i oevrigt fremgik af regeringens skrivelse af 24. februar 1995.
181 Forbundsrepublikken Tyskland har understreget, at den har besvaret Kommissionens forespoergsler vedroerende de naevnte forretningsdrivendes adfaerd saa fyldestgoerende som muligt, naar henses til, at der ikke bestaar nogen pligt for private virksomheder til at informere delstaten Bayern eller forbundsregeringen om deres investeringer.
182 I oevrigt er det tilstraekkeligt for at fastslaa, at der ikke foreligger statsstoette i naervaerende tilfaelde, at det konstateres, at en privat investors oekonomiske situation og motivation paa den ene side og de samme faktorer for de paagaeldende offentlige myndigheder paa den anden side ligner hinanden (den ovenfor i praemis 76 naevnte dom af 10.7.1986 i sagen Belgien mod Kommissionen, praemis 13). I oevrigt er det naeppe muligt at finde situationer, der er helt identiske med de paagaeldende offentlige myndigheders, navnlig naar man tager stoerrelsen og maengden af de offentlige kapitalindskud i betragtning.
183 Sagsoegte har anfoert, at dette klagepunkt boer forkastes, og har understreget, at beslutning 95/422 ikke hviler paa de omtvistede eksempler, men paa de oplysninger, den tyske regering har givet.
- Rettens bemaerkninger
184 Sagsoegte har i beslutning 95/422 omhyggeligt beskrevet grundene til, at delstaten Bayerns adfaerd ikke var sammenlignelig med de af sagsoegerne naevnte forretningsdrivendes adfaerd. Saerlig har sagsoegte i punkt IV understreget, at til forskel fra delstaten Bayern i det foreliggende tilfaelde har en privat investor i ingen af de af den tyske regering paaberaabte tilfaelde afstaaet sine kapitalandele uden at opnaa en oekonomisk fordel herved. Ved at anfoere denne forskel har sagsoegte vist, at Bayerns adfaerd ikke var sammenlignelig med de naevnte forretningsdrivendes adfaerd. Selv hvis det antages, at sagsoegte paa grundlag af de oplysninger, som den tyske regering har givet, har beskrevet de naevnte forretningsdrivendes adfaerd paa ufuldstaendig maade, har hverken sagsoegerne eller Forbundsrepublikken Tyskland paavist, at denne ufuldstaendighed har haft en afgoerende indflydelse paa kvalificeringen af laanene som stoette i EKSF-traktatens artikel 4, litra c)'s forstand.
185 Det foelger heraf, at det andet klagepunkt skal forkastes.
4. Klagepunktet om en fejlagtig beskrivelse i beslutning 95/422 af beslutningen fra 1988
Parternes argumenter
- Spoergsmaalet, om klagepunktet er begrundet
186 Sagsoegerne og intervenienten Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gaeldende, at beslutningen fra 1988 er ufuldstaendigt gengivet i beslutning 95/422. I beslutningen fra 1988 havde Kommissionen konkluderet, at delstaten Bayerns paaberaabte deltagelse i de virksomheder, der efterfulgte Maxhuette, saaledes som den var fastlagt i rammeaftalen fra 1987 vedroerende overtagelsesplanen, ikke indeholdt noget element af statsstoette.
187 Imidlertid bestemtes det i rammeaftalen fra 1987, at delstaten Bayern skulle betale stoette til daekning af gamle miljoeforpligtelser (»Altlasten«). Den omtvistede stoette paa 56 mio. DEM havde netop til formaal at daekke saadanne forpligtelser. Stoetten var omfattet af beslutningen fra 1988, og sagsoegte havde derfor godkendt den.
188 Sagsoegte har anfoert, at dette klagepunkt boer forkastes, da beslutningen fra 1988 ikke omfattede stoette til daekning af gamle miljoeforpligtelser.
- Anmodningen om fremlaeggelse af dokumenter
189 Da sagsoegte har bestridt, at de gamle miljoeforpligtelser var omfattet af beslutningen fra 1988, anser sagsoegerne det for noedvendigt, at sagsakterne vedroerende dette spoergsmaal fremlaegges. De har derfor anmodet Retten om i medfoer af procesreglementets artikel 64 og 65 at paalaegge sagsoegte at fremsende sagsakterne vedroerende beslutningen fra 1988.
190 Sagsoegte har heroverfor anfoert, at der ikke er nogen anledning til at imoedekomme sagsoegernes anmodning.
Rettens bemaerkninger
- Spoergsmaalet, om klagepunktet er begrundet
191 Beslutningen fra 1988 indeholder ingen udtrykkelig henvisning til gamle miljoeforpligtelser. Imidlertid bestemtes det i rammeaftalen, der var genstand for den naevnte beslutning, i punkt 5.5:
»Die Anlagen werden altlastenfrei uebernommen. Soweit eine altlastenfreie UEbertragung nicht moeglich ist, wird der Freistaat sicherstellen, dass NMH von den sich daraus ergebenden Verpflichtungen wirtschaftlich nicht betroffen wird.« (»Anlaeggene overtages uden gamle miljoeforpligtelser. Saafremt det ikke er muligt at overtage anlaeggene uden gamle miljoeforpligtelser, sikrer delstaten, at NMH ikke oekonomisk skal baere de hermed forbundne forpligtelser.«)
192 Da hele rammeaftalen fra 1987, herunder dens punkt 5.5, blev vurderet i forbindelse med den procedure, der foerte til beslutningen fra 1988, og da Kommissionen i oevrigt selv har erkendt, at den havde vurderet spoergsmaalet om game miljoeforpligtelser, kan dens argumentation om, at beslutningen fra 1988 ikke omfattede disse forpligtelser, ikke tiltraedes.
193 Da rammeaftalen imidlertid angaar forpligtelser, som delstaten Bayern paatog sig i aarene 1987 og 1988, daekker beslutningen fra 1988 ikke finansiering, som Bayern ydede NMH efter denne periode, herunder den stoette paa 56 mio. DEM, som betaltes i tilslutning til aftalen af 27. januar 1995 (jf. ovenfor i praemis 15).
194 Det fremgaar herudover af den tyske regerings underretning af 16. maj 1994, punkt 2, og af referatet af moedet den 4. november 1987 i den bayerske regerings ministerraad om Maxhuette's situation (punkt 11), at de gamle miljoeforpligtelser angik forpligtelser vedroerende bekaempelse af forurening samt saneringsforanstaltninger vedroerende luftrenholdelse, bekaempelse af stoejforurening samt grundvandsbeskyttelse.
195 Herefter maa sagsoegerens opfattelse om, at den omtvistede stoette paa 56 mio. DEM var blevet godkendt ved beslutningen fra 1988, forkastes.
196 Selv om det antages, at sagsoegerens klagepunkt vedroerende en fejlagtig gengivelse af denne beslutning er rigtig, har denne mangel under ingen omstaendigheder betydning for beslutning 95/422 og kan saaledes ikke foere til annullation heraf. Foelgelig skal dette klagepunkt forkastes.
- Anmodningen om fremlaeggelse af dokumenter
197 Idet den foreliggende sagsakt ses at indeholde tilstraekkelige oplysninger og under hensyn til det ovenfor (i praemis 191-195) anfoerte, finder Retten ikke anledning til at paalaegge fremlaeggelse af sagsakten vedroerende beslutningen fra 1988.
5. Klagepunktet om en fejlagtig beskrivelse i beslutning 95/422 af de omstaendigheder, hvorunder de tidligere private anpartshavere i NMH udtraadte
Parternes argumenter
198 Sagsoegerne har, stoettet af Forbundsrepublikken Tyskland, anfoert, at beslutning 95/422 hviler paa en fejlagtig beskrivelse af faktum, idet det deri haevdes, at de tidligere, private anpartshavere (Krupp Stahl, Thyssen Stahl, Kloeckner Stahl) ikke betalte noget beloeb ved deres udtraeden. Det er ikke anfoert, at de betalte en »negativ salgspris« ved efterfoelgende at yde laan til NMH (forbundsregeringens meddelelser af 16.5. og 15.7.1994). Til gengaeld for deres udtraeden havde de nemlig solgt fordringerne ifoelge disse laan til en tredjedel af deres vaerdi mod et loefte fra NMH om at tilbagebetale det fulde beloeb, hvis virksomhedens situation bedredes.
199 Forbundsrepublikken Tyskland har tilfoejet, at delstaten Bayern, der var hovedanpartshaver i NMH, befandt sig i en anden situation end de private mindretalsanpartshaverne, da de afstod deres andele. Paa grund af deres beskedne andel af NMH's kapital og paa grund af, at NMH var konkurrent inden for deres hovedforretningsomraade, deltog de nemlig ikke i soegningen efter en koeber og i udarbejdelsen af en samlet oekonomisk plan for NMH. Uden hensyn til disse forskelle har sagsoegte med urette vurderet de omtvistede betalinger i forhold til kriteriet vedroerende en fornuftig investor under henvisning til de paagaeldende mindretalsanpartshaveres adfaerd.
200 Sagsoegte har heroverfor anfoert, at beskrivelsen af de faktiske forhold i beslutning 95/422 for saa vidt angaar de tidligere, private anpartshaveres udtraeden (afsnit IV, punkt 5) er i overensstemmelse med beskrivelsen i den tyske regerings meddelelse af 16. maj 1994. Kommissionen er aldrig blevet underrettet om eventuel supplerende kapitaltilfoersel fra de tidligere anpartshaveres side. Derfor kan der ikke tages hensyn til dette argument, som sagsoegerne og den tyske regering er fremkommet med efterfoelgende.
Rettens bemaerkninger
201 Den tyske regerings skrivelser af 16. maj og 15. juli 1994 viser, at de tidligere, private anpartshavere i NMH opnaaede delstaten Bayerns tilladelse til at saelge deres andele den 30. juni 1993 (Kloeckner) og den 21. marts 1994 (Thyssen og Krupp). Efterfoelgende solgte de faktisk deres andele til den symbolske pris af 1 DEM. Samtidig overdrog de fordringerne ifoelge de laan, de tidligere anpartshavere havde ydet i juni/juli 1992, til Aicher-gruppen for en lav pris.
202 Det fremgaar herefter, at der gik et aar mellem de tidligere, private anpartshaveres ydelse af laan i 1992 og salget af deres anparter i loebet af aaret 1993. Sagsoegerne har ikke paavist nogen sammenhaeng mellem disse begivenheder, der beviser, at de tidligere, privat anpartshavere udtraadte mod betaling af et beloeb.
203 Forbundsrepublikken Tysklands argumentation kan ikke tiltraedes. Det er allerede ovenfor (praemis 114) konstateret, at selv om det antages, at delstaten Bayern sad inde med majoriteten af kapitalandelene i NMH, har sagsoegte ikke aabenbart tilsidesat bestemmelserne i traktaten eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse ved at gaa ud fra, at delstaten Bayern som investor lige som en hvilken som helst privat investor, der disponerer paa markedsoekonomiske vilkaar, og navnlig lige som de oevrige anpartshavere havde interesse i at gennemfoere en overskudsgivende forretning eller at soege at maksimere udbyttet af sin investering. Hertil kommer, at en normalt omhyggelig privat investor vil vaere saa meget desto mere paapasselig for at sikre sig fortjeneste i forbindelse med ydelse af laan til et selskab, hvori han har kapitalandele, jo stoerre hans kapitaldeltagelse i dette selskab er. I oevrigt har sagsoegerne ikke paavist, af hvilken grund deres argument om, at NMH var konkurrent til mindretalsanpartshaverne inden for deres hovedforretningsomraade, ikke var relevant i forbindelse med deres medvirken ved overtagelsen af NMH i 1990 og i forbindelse med de laan, der blev ydet i 1992 og indtil begyndelsen af 1994. Selv om det maatte antages, at der bestod en saadan grund, fremgaar det i hvert fald ikke af sagen, at sagsoegte blev underrettet herom.
204 Foelgelig kan det ikke konstateres, at sagsoegte aabenbart har tilsidesat bestemmelserne i traktaten eller enhver retsregel vedroerende dens gennemfoerelse med hensyn til de tidligere, private anpartshaveres udtraeden. Selv hvis det antages, at beskrivelsen af omstaendighederne i forbindelse med ovennaevnte begivenheder er ufuldstaendig, har sagsoegerne i hver fald ikke paavist, at denne ufuldstaendighed har vaeret bestemmende for resultatet af beslutning 95/422.
205 Det foelger heraf, at det fjerde klagepunkt skal forkastes.
Anden del af tredje anbringende angaaende afvisningen af at udsaette beslutningerne eller den i disse paalagte forpligtelse til tilbagebetaling af laanene, saavel som tilsidesaettelse af retssikkerheden og af begrundelsespligten (klagepunkter, der alene er gjort gaeldende i sagerne T-2/96 og T-97/96)
Parternes argumenter
206 Sagsoegeren NMH har kritiseret Kommissionen for, at den ikke udsatte vedtagelsen af beslutningen vedroerende laanene (artikel 1 i beslutning 96/178 og i beslutning 96/484) og kravet om tilbagebetaling af stoetten (de naevnte beslutningers artikel 2), indtil Retten og Domstolen havde truffet afgoerelse i sagerne anlagt til anfaegtelse af beslutning 95/422. Under hensyn til den indholdsmaessige forbindelse mellem den foerste procedure angaaende de oekonomiske tilskud og de to oevrige procedurer angaaende laanene ville en retsafgoerelse i NMH's favoer i den foerste have bevirket, at de andre bortfaldt.
207 Hertil kommer, at den oejeblikkelige tilbagebetaling af den stoette, der angiveligt er ydet, saaledes som det er bestemt i artikel 2 i beslutning 96/178 og i beslutning 96/484, ville indebaere insolvens hos NMH og foelgelig konkurs. Beslutningernes begrundelse, der er alt for generel og utilstraekkelig, beroever sagsoegeren en effektiv retsbeskyttelse.
208 Sagsoegte og Det Forenede Kongerige har paastaaet denne del af anbringendet forkastet. Kommissionen understreger, at den i punkt V i beslutning 96/178 og i beslutning 96/484 i detaljer har redegjort for grundene til, at den ikke ansaa en udsaettelse af beslutningen vedroerende tilbagebetaling for at vaere velbegrundet.
209 Det Forenede Kongerige har anfoert, at en stoette ikke kan ydes, foer der er givet underretning om den, og den er godkendt i henhold til artikel 2-5 i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien. Det Forenede Kongerige har tilfoejet, at selv om sagsoegeren fik medhold i sag T-129/95, ville sagsoegte ikke vaere forpligtet til at udsaette de andre beslutninger vedroerende laanene. I oevrigt har Domstolens praesident i sin ovenfor i praemis 50 naevnte kendelse i sagen Tyskland mod Kommissionen (jf. praemis 79) forkastet sagsoegernes anmodning om udsaettelse.
Rettens bemaerkninger
210 I denne del af tredje anbringende har sagsoegeren NMH i det vaesentlige anfoert to forskellige klagepunkter, dels vedroerende den manglende udsaettelse af paalaegget om tilbagebetaling i beslutning 96/178 og i beslutning 96/484, og dels vedroerende en mangel ved begrundelsen.
211 Med hensyn til det foerste klagepunkt bemaerkes, at en stoette, der er uforenelig med faellesmarkedet, principielt skal tilbagebetales af modtageren. Denne maa ikke drage fordel af, at en medlemsstat har bevilget den paagaeldende offentlige midler i strid med bestemmelserne i EKSF-traktaten og i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien. Paalaegget om oejeblikkelig tilbagebetaling er, ogsaa selv om det foerer til den modtagende virksomheds konkurs, en logisk konsekvens af den strenge ordning om stoette til jern- og staalsektoren.
212 Ingen bestemmelse i EKSF-traktaten eller i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien giver Kommissionen befoejelse til at udsaette et paalaeg om tilbagebetaling. Det fremgaar af EKSF-traktatens artikel 39, stk. 1, at heller ikke indbringelse af sager for Domstolen har opsaettende virkning.
213 Herudover konstaterer Retten, at Domstolen i sin ovenfor i praemis 50 naevnte kendelse i sagen Tyskland mod Kommissionen fastslog, at begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen ikke kunne tages til foelge for at hindre en skade, der - selv hvis den ville indtraede med sikkerhed - klart maatte anses for en uundgaaelig konsekvens af anvendelsen af den strenge ordning om stoette til jern- og staalsektoren, som navnlig har til formaal at hindre de saerligt skadelige foelger for konkurrencen - og dermed for de konkurrencedygtige virksomheders overlevelse - af den kunstige igangholdelse af virksomheder, der ikke ville kunne overleve paa normale markedsvilkaar (praemis 80).
214 Herefter skal sagsoegerens foerste klagepunkt forkastes.
215 For saa vidt angaar den haevdede mangel ved begrundelsen skal det understreges, at grundene til paalaegget om tilbagebetaling er anfoert i punkt V i beslutning 96/178 og i beslutning 96/484. Denne begrundelse var tilstraekkelig til at goere det muligt for sagsoegeren at forstaa, hvorfor paalaegget om tilbagebetaling ikke blev udsat.
216 Det foelger heraf, at tredje anbringendes anden del skal forkastes i sin helhed.
Tredje del af tredje anbringende angaaende retsstridig opdeling af procedurerne (klagepunkter, der alene er gjort gaeldende i sagerne T-2/96 og T-97/96)
Parternes argumenter
217 Sagsoegeren NMH har gjort gaeldende, at de tre procedurer vedroerende privatiseringen af NMH og ydelsen af laan er indholdsmaessigt forbundne. Sagsoegte har ved at indlede tre procedurer foretaget en kunstig adskillelse af forhold, der boer bedoemmes sammen, og har saaledes begaaet en procedurefejl.
218 Sagsoegte og Det Forenede Kongerige har bestridt rigtigheden af dette klagepunkt og har paastaaet det forkastet.
Rettens bemaerkninger
219 Der paahviler ikke sagsoegeren nogen forpligtelse til at behandle naervaerende sager under én samlet procedure, hverken efter bestemmelserne i EKSF-traktaten eller i henhold til bestemmelserne i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien.
220 I de foreliggende sager var der dels tale om de oekonomiske tilskud, der var planlagt i forbindelse med privatiseringsplanen for NMH, som den tyske regering underrettede Kommissionen om den 16. maj 1994, og dels om de laan, som delstaten Bayern ydede NMH mellem 1993 og 1995, og som Kommissionen foerst underrettedes om, efter at de var ydet. Naermere bestemt modtog Kommissionen foerst underretning om betalingen af de foerste dele af disse laan den 15. juli og den 28. september 1994, altsaa efter indledningen af den procedure, der foerte til beslutning 95/422, og betalingen af de sidste fire dele blev der foerst givet underretning om efter indledningen af den procedure, der foerte til beslutning 96/178.
221 Det fremgaar heraf, at arten af og de naermere betingelser for disse foranstaltninger var forskellige, hvilket tilsvarende gaelder for de perioder, inden for hvilke de blev truffet. Hertil kommer, at sagsoegte paa tidspunktet for indledningen af den procedure, der foerte til beslutning 95/422, ikke var bekendt med de oekonomiske foranstaltninger, der var genstand for de efterfoelgende to beslutninger. Foelgelig kunne den ikke undersoege dem under en og samme procedure.
222 Det foelger heraf, at tredje anbringendes tredje del skal forkastes som grundloest.
D - Fjerde anbringende: tilsidesaettelse af retten til kontradiktion
Parternes argumenter
223 I sag T-129/95 har sagsoegerne gjort gaeldende, at sagsoegte har tilsidesat deres og den tyske regerings rettigheder i henhold til reglerne om kontradiktion, idet de ikke fik adgang til at blive hoert vedroerende vurderingen, hvorefter delstaten Bayerns kapitaltilfoersel var et tilskud uden tilbagebetalingspligt. De kunne ikke forvente en saadan vurdering, for det foerste fordi det i meddelelsen om indledningen af proceduren var anfoert, at der var tale om tilfoersel af egenkapital, og for det andet fordi Kommissionen under en samtale mellem det kompetente medlem af Kommissionen og den bayerske oekonomiminister havde bekraeftet, at formen for kapitaltilfoerslen var uden betydning. Til stoette for deres indsigelse har de paaberaabt sig Domstolens dom af 29. juni 1994 i sagen Fiskano mod Kommissionen (sag C-135/92, Sml. I, s. 2885, praemis 39), og Rettens dom af 23. februar 1994 i sagen CB og Europay mod Kommissionen (forenede sager T-39/92 og T-40/92, Sml. II, s. 49, praemis 48).
224 I sagerne T-2/96 og T-97/96 har sagsoegeren NMH anfoert, at sagsoegte i forbindelse med en procedure, der kan foere til en virksomheds konkurs, er forpligtet til at konsultere virksomheden. Dette princip er saerlig vigtigt, naar domstolskontrollen er begraenset, saaledes som tilfaeldet er efter EKSF-traktatens artikel 33, stk. 1, andet punktum.
225 Sagsoegte har i oevrigt alene offentliggjort en meddelelse om proceduren i De Europaeiske Faellesskabers Tidende uden at give sagsoegerne underretning om det fuldstaendige indhold af de rejste klagepunkter.
226 Sagsoegte har paastaaet anbringendet forkastet. Kommissionen har efterlevet artikel 6, stk. 1, i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien, og den har givet den tyske regering lejlighed til at udtale sig om alle faktiske og retlige spoergsmaal, der er taget hensyn til i forbindelse med de oplysninger, som regeringen og delstaten Bayern afgav.
227 De virksomheder, der beroeres af en procedure, som indledes i henhold til denne bestemmelse, har kun ret til at fremkomme med deres bemaerkninger i forbindelse med procedurens indledning. Kun den paagaeldende medlemsstat, der er beslutningens eneste adressat, skal hoeres.
Rettens bemaerkninger
228 Det fremgaar af fast retspraksis, at retten til kontradiktion under en hvilken som helst procedure, der indledes over for nogen, og som kan foere til en retsakt, der indeholder et klagepunkt imod denne, udgoer et grundlaeggende faellesskabsretligt princip, der skal overholdes, selv hvor der ikke foreligger regler for den paagaeldende procedure (Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, praemis 29, 30 og 31, den ovenfor i praemis 76 naevnte dom af 10.7.1986 i sagen Belgien mod Kommissionen, praemis 28, og dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, praemis 46).
229 I artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien hedder det: »Saafremt Kommissionen efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsaette deres bemaerkninger konstaterer, at en stoetteforanstaltning ikke er forenelig med bestemmelserne i denne beslutning, giver den den paagaeldende medlemsstat meddelelse om sin beslutning.«
230 Det fremgaar hverken af denne bestemmelses ordlyd, af nogen anden regel om statsstoette eller af faellesskabsretspraksis, at Kommissionen skulle vaere forpligtet til at hoere modtageren af statslige midler om den retlige vurdering, den anlaegger af det forhold, at disse midler stilles til raadighed.
231 Det fremgaar heller ikke af de naevnte retsregler, at Kommissionen efter at have opfordret den paagaeldende medlemsstat til at fremkomme med sine bemaerkninger, skulle vaere forpligtet til at underrette den om sit standpunkt, foer den vedtager sin beslutning. Hertil kommer, at selv om en saadan forpligtelse eksisterede, kunne de beroerte virksomheder ikke heraf udlede nogen ret til at blive hoert. I dommene i sagerne Fiskano mod Kommissionen og CB og Europay mod Kommissionen, der er naevnt ovenfor i praemis 223, og som sagsoegerne paaberaaber sig til stoette for deres anbringende, er det alene fastslaaet, at der bestaar en ret for virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder i enhver procedure, der kan foere til paalaeggelse af sanktioner, til at blive sat i stand til paa effektiv maade at give udtryk for deres synspunkter vedroerende rigtigheden og relevansen af de klagepunkter, som Kommissionen goer gaeldende.
232 Sagsoegerne kan ikke kritisere sagsoegte for kun at have underrettet dem gennem meddelelsen i EF-Tidende om indledningen af en procedure i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien. Det fremgaar af retspraksis vedroerende EF-traktatens artikel 93, stk. 2, at denne bestemmelse ikke stiller krav om individuel opfordring til at fremsaette bemaerkninger, og at dens eneste indhold er et paabud til Kommissionen om at sikre, at der gives underretning til alle, der kan vaere beroert, saaledes at de faar lejlighed til at fremfoere deres bemaerkninger. Under disse omstaendigheder maa offentliggoerelsen af en meddelelse i EF-Tidende anses for et egnet middel til at goere alle beroerte bekendt med, at der er indledt en procedure (den ovenfor i praemis 131 naevnte dom i sagen Intermills mod Kommissionen, praemis 17). Da formaalet med artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien svarer til formaalet med EF-traktatens artikel 93, stk. 2, og da bestemmelsens ordlyd ikke giver private krav paa at modtage en individuel opfordring, skal den fortolkes saaledes, at meddelelse i EF-Tidende om indledningen af en procedure er tilstraekkelig.
233 I det foreliggende tilfaelde blev der givet sagsoegerne lejlighed til at fremkomme med deres bemaerkninger til de faktiske omstaendigheder, der var fastslaaet, og de vurderinger, sagsoegte lagde til grund, i meddelelsen om indledningen af den paagaeldende procedure, ogsaa selv om de ikke gjorde brug af denne mulighed.
234 Det fremgaar i oevrigt af sagens akter (jf. ovenfor praemis 29-32, 35, 36 og 37 samt 40, 41 og 42), at den tyske regering blev hoert paa behoerig maade, hvorfor dens rettigheder med hensyn til kontradiktion ligeledes blev respekteret.
235 Det foelger heraf, at beslutning 95/422, 96/178 og 96/484 ikke er ulovlige paa grund af tilsidesaettelse af retten til kontradiktion.
236 Det fjerde anbringende skal saaledes forkastes.
E - Konklusion
237 Det foelger af alt foregaaende, at anbringenderne skal forkastes i deres helhed. Da sagsoegerne ikke har paavist, at de anfaegtede beslutninger er ulovlige, skal sagsoegte i det hele frifindes i naervaerende annullationssoegsmaal.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
238 Ifoelge procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Kommissionen har nedlagt paastand om, at sagsoegerne doemmes til at betale sagens omkostninger, og da sagsoegerne har tabt sagen, boer de, ud over at baere deres egne omkostninger, betale Kommissionens omkostninger.
239 Ifoelge artikel 87, stk. 4, foerste afsnit, baerer de medlemsstater og institutioner, der er indtraadt i en sag, deres egne omkostninger. Det foelger heraf, at Forbundsrepublikken Tyskland og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland som intervenienter skal baere deres egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Femte Udvidede Afdeling)
1) Anmodningen om fortrolig behandling tages ikke til foelge.
2) Anmodningen om adgang til sagsakterne vedroerende Kommissionens beslutning af 1. august 1988 tages ikke til foelge.
3) I de forenede sager T-129/95, T-2/96 og T-97/96 frifindes sagsoegte.
4) Sagsoegerne baerer deres egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.
5) Forbundsrepublikken Tyskland og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland baerer deres egne omkostninger.