CELEX: 62004CJ0275
Valsts pienākumu neizpilde
Kopienas ārējais tranzīts
Regula (EEK) Nr. 2913/92 un Regula (EEK) Nr. 2454/93
Kopienu pašu resursi
Nodošana
Termiņi
Nokavējuma procenti
Apliecinošo dokumentu, kas attiecas uz pašu resursu noteikšanu un nodošanu, nesaglabāšana un nepaziņošana

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
–        neierakstot kontos, kas minēti 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK,
Euratom
) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK,
Euratom
par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.), prasījumus, kas noteikti paredzētajā termiņā,
–        nepārbaudot, vai kopš 1995. gada 1. janvāra citi kavējumi pašu resursu nodošanā bija sakarā ar to novēlotu ierakstīšanu Regulas
Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā minētajā kontā, iznīcinot ierakstus, kas attiecas uz šo periodu, un nepaziņojot
Komisijai par minētajiem kavējumiem, lai tā varētu aprēķināt nokavējuma procentus, kas jāmaksā atbilstoši minētās regulas
11. pantam sakarā ar novēlotu pašu resursu nodošanu,
Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 3., 6., 9., 10. un 11. pants Regulā Nr. 1150/2000, ar ko kopš
2000. gada 31. maija ir tikusi atcelta un aizstāta Padomes 1989. gada 29. maija Regula (EEK,
Euratom
) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK,
Euratom
par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.) un kuras priekšmets ir identisks, un EKL 10. pants.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu pašu resursu sistēma
Regulas Nr. 1552/89 2. pantā, kas ietverts I sadaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, ir noteikts:
“Lai piemērotu šo regulu, Kopienu pašu resursu prasījumi, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK,
Euratom
2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek noteikti, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda
summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt prasījuma
summu, ievērojot visus Kopienu noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.
[..]” [neoficiāls tulkojums]
Šī norma kopš 1996. gada 14. jūlija ir grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (
Euratom
, EK) Nr. 1355/96 (OV L 175, 3. lpp.), un tās saturs ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā, kas paredz:
“1. Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 94/728/EK,
Euratom
2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu
iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram.
2. Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās
norēķinu grāmatās. [..]”
Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 3. pantā, kas ietilpst tajā pašā I sadaļā, ir noteikts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka apliecinošos dokumentus par pašu resursu noteikšanu un nodošanu
glabā vismaz trīs kalendāros gadus pēc tā gada beigām, uz kuru šie apliecinošie dokumenti attiecas.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 3. panta otro daļu:
“Ja apliecinošo dokumentu par [pašu resursu] noteikšanu pārbaude, ko veic valsts iestādes pašas vai kopā ar Komisiju, rāda,
ka ir vajadzīga tā korekcija, minētos apliecinošos dokumentus glabā, pārsniedzot pirmajā daļā paredzēto termiņu, pietiekami
ilgi, lai korekciju varētu izdarīt un uzraudzīt.” [neoficiāls tulkojums]
Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 3. panta trešo daļu:
“Ja pirmajā un otrajā daļā minēto apliecinošo dokumentu pārbaude, ievērojot šīs regulas 18. un 19. pantu vai Regulas (EEK,
Euratom
) Nr. 1553/89 11. pantu, rāda, ka ir vajadzīga korekcija, tos glabā, pārsniedzot pirmajā daļā paredzēto termiņu, pietiekami
ilgi, lai korekciju varētu izdarīt un uzraudzīt.”
Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. punktā un 2. punkta a) un b) apakšpunktā, kas atrodas II sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu
konti” [tagad – Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punkts un 3. punkta a) un b) apakšpunkts], ir noteikts:
“1.      Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.
2.      a)     Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos [ko parasti sauc par “A kontiem”],
vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti;
b)     noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas
un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos, [ko parasti sauc par “B kontiem”].
Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var
tikt mainīti.”
Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 9. pants, kas atrodas III sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu nodošana”, ir formulēts
šādi:
“1.      Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.”
Šo kontu apkalpo par brīvu.
2.      Komisija kredītā ierakstītās summas konvertē [..] un ieraksta savos kontos [..].”
Saskaņā attiecīgi ar Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktu, kas ietilpst tajā pašā III sadaļā:
“Pēc tam kad, piemērojot [attiecīgi, Lēmuma 88/376 un Lēmuma 94/728] 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti
10 %, [šo lēmumu] 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba
dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.
Tomēr [B] kontos uzrādītie prasījumi [saskaņā attiecīgi ar 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu]
ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums piedzīts.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu, kas arī ietverti III sadaļā:
“Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts
īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem.
Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”
Regulas Nr. 1552/89 18. pantā [tagad – Regulas Nr. 1150/2000 18. pants], kas ietilpst VII sadaļā ar nosaukumu “Noteikumi par
kontroli” ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis veic kontroli un izmeklēšanu attiecībā uz [attiecīgi Lēmuma 88/376 un Lēmuma 94/728 2. panta 1. punkta a) un
b) apakšpunktā] minēto pašu resursu noteikšanu un nodošanu. Komisija īsteno savas pilnvaras, kā norādīts šajā pantā.
2.      Saskaņā ar 1. punktu dalībvalstis:
a)      pēc Komisijas lūguma veic papildu pārbaudes pasākumus. Lūgumā Komisija paziņo papildu pārbaudes iemeslus;
b)      pēc tās lūguma iesaista Komisiju pārbaudes pasākumos, ko tās veic.
Dalībvalstis veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai atvieglotu šos pārbaudes pasākumus. Ja Komisija ir iesaistīta šajos
pasākumos, dalībvalstis nodod tās rīcībā 3. pantā minētos apliecinošos dokumentus.
[..]”.

Kopienu tiesiskais regulējums muitas jomā
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā
– “Muitas kodekss”) 217. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
dokumentā (iegrāmatošana).”
Saskaņā ar šī paša kodeksa 218. panta 3. punktu:
“Ja muitas parāds rodas apstākļos, kas nav minēti 1. punktā, attiecīgā nodokļa summa iegrāmatojama divu dienu laikā pēc datuma,
kad muitas dienesti:
a)      aprēķina attiecīgā nodokļa summu
un
b)      nosaka parādnieku.”
Saskaņā ar šī kodeksa 219. pantu:
“1.      218. pantā noteiktos iegrāmatošanas termiņus var pagarināt:
a)      dalībvalstu administratīvās organizācijas vajadzībām, īpaši, ja grāmatvedība ir centralizēta, vai
b)      ja īpaši apstākļi neļauj muitas dienestiem iekļauties noteiktajos termiņos.
Šāds termiņa pagarinājums nedrīkst pārsniegt 14 dienas.
2.      1. punktā noteiktie ierobežojumi nav piemērojami neparedzamos apstākļos vai nepārvaramas varas gadījumos.”
Saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 1. punktu:
“Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā
apjomā, nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
muitas nodokļa summu un noteikt debitoru (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.”
Saskaņā ar minētā kodeksa 221. panta 1. punktu:
“Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu debitoram saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.”
Saskaņā ar šī paša kodeksa 243. pantu:
“1.      Ikvienai personai ir tiesības pārsūdzēt muitas dienestu lēmumu, kas attiecas uz tiesību aktu muitas jomā piemērošanu un viņu
skar tieši un individuāli.
Pārsūdzības tiesības ir arī ikvienai personai, kas prasījusi muitas dienestu lēmumu sakarā ar tiesību aktu muitas jomā piemērošanu
un nav saņēmusi nolēmumu par šo prasījumu 6. panta 2. punktā noteiktajā termiņā.
Lēmums pārsūdzams tajā dalībvalstī, kurā tas ir pieņemts vai pieprasīts.
2.      Pārsūdzības tiesības var izmantot:
a)      sākotnēji – muitas dienestos, kurus dalībvalstis ir izraudzījušās šim nolūkam;
b)      turpmāk – neatkarīgā instancē, kas var būt tiesa vai līdzvērtīga specializēta iestāde, saskaņā ar dalībvalstīs spēkā esošajiem
noteikumiem.”
Saskaņā ar Muitas kodeksa 245. pantu:
”Pārsūdzības procedūras īstenošanas kārtību nosaka dalībvalstis.”
Saskaņā ar minētā kodeksa 246. pantu:
“Šī sadaļa neattiecas uz pārsūdzībām sakarā ar muitas dienestu pieņemtu ar krimināltiesību normām pamatotu lēmumu atcelšanu
vai grozīšanu.”
Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”), 378. panta 1. un 2. punktā
noteikts:
“1.      Neskarot [Muitas] kodeksa 215. pantu, ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar
konstatēt, tad nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu:
–        dalībvalstī, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde,
vai
–        dalībvalstī, kurai pieder [caurbraucamā] muitas iestāde vietā, kur preces ieved Kopienā, un kurā iesniegts robežšķērsošanas
paziņojums,
ja vien 379. panta 2. punktā minētā nosakāmā termiņā muitas dienestiem pieņemamā veidā netiek sniegti pierādījumi par tranzītpārvadājuma
likumību vai par vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums izdarīts.
2.      Ja tādi pierādījumi netiek sniegti un ja tādēļ attiecīgo nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu nosūtīšanas dalībvalstī
vai ievešanas dalībvalstī, kā tas minēts pirmās daļas otrajā ievilkumā, tad attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai
valsts noteikumiem ievāc par precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus.”
Saskaņā ar īstenošanas regulas 379. pantu:
“1.      Ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nosūtītāja muitas iestāde
par to ziņo galvenajam saistītam pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas
reģistrācijas dienas.
2.      Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā, cita starpā, min termiņu, līdz kuram muitas dienestiem pieņemamā veidā nosūtītājai
muitas iestādei jāsniedz pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums faktiski
izdarīts. Termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām pierādījumi nav sniegti, tad kompetentā
dalībvalsts rīkojas, lai piedzītu attiecīgos nodokļus un citus maksājumus. Gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav tā, kurā
atrodas nosūtītāja muitas iestāde, tad nosūtītāja muitas iestāde minētajai dalībvalstij tūlīt ziņo visu informāciju.”

Pirmstiesas procedūra
Pašu resursu kontroles ietvaros, kas tika veikta 1997. gadā no 1. līdz 5. decembrim, Komisijas pārstāvji tostarp norādīja
Antverpenes muitas dienestam, ka attiecībā uz trīs lietām par Kopienas ārējā tranzīta deklarāciju nepārbaudīšanu (T1 deklarācijas,
attiecīgi – 1996. gada 10. jūnijā, 1995. gada 20. decembrī un 1996. gada 17. janvārī) atbilstīgo pašu resursu piespiedu piedziņa
bija par summām, par kurām saskaņā ar Komisijas teikto bija sniegts nodrošinājums un kuras nebija apstrīdētas, lai arī tās
bija ierakstītas B kontos to noteikšanas laikā un A kontos tikai to faktiskās piedziņas laikā. Attiecīgo muitas nodokļu summas
bija attiecīgi BEF 1800 (EUR 44,62), BEF 8292 (EUR 205,55) un BEF 4509 (EUR 111,78).
Ar 1998. gada 28. aprīļa ierakstītu vēstuli Komisija nosūtīja Beļģijas iestādēm ziņojumu Nr. 97‑0‑1 par 1997. gada decembra
kontroli un aicināja Beļģijas iestādes veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu Kopienu noteikumu ievērošanu iegrāmatošanas
jautājumā un ierakstītu tās noteiktās prasījumu summas, par kurām bija sniegts nodrošinājums un kas nebija apstrīdētas A kontos,
jo to pārbaudīšana bija noteikta noteiktajā termiņā. Tāpat Komisija lūdza minētās iestādes pārbaudīt, vai kopš 1995. gada
1. janvāra citi kavējumi pašu resursu noteikšanā bija sakarā ar novēlotu ierakstīšanu A kontos. Visbeidzot, Komisija vērsa
šo iestāžu uzmanību uz Regulas Nr. 1552/89 11. panta noteikumiem par nokavējuma procentu maksāšanu.
Savā 1998. gada 8. oktobra atbildē Beļģijas iestādes apstiprināja, ka tās ir izpildījušas Kopienu normu prasības un ka tādēļ
prasībai veikt izmeklēšanu, sākot no 1995. gada 1. janvāra, kas attiektos uz visiem Beļģijas muitas dienestiem, vairs nav
pamata.
Savā 2000. gada 2. februāra vēstulē Komisija uzsvēra, ka dalībvalstīm ir jāsāk efektīva pašu resursu un it īpaši to summu,
par kurām ārējā tranzīta procedūras ietvaros ir sniegts nodrošinājums (T1 deklarācija, TIR karnete, ATA karnete u.tml.) piedziņa.
Tāpēc šādas summas B kontos varēja ierakstīt, tikai pastāvot nosacījumam, ka tās var apstrīdēt pēc visiem noteikumiem, kas
tostarp šajā ziņā nozīmēja paredzēto termiņu ievērošanu un pārsūdzēšanu rakstveidā. Tādējādi Komisija atkārtoja savu lūgumu
par to, lai Beļģijas iestādes saskaņotu savu praksi ar Kopienu tiesiskā regulējuma prasībām šajā jautājumā.
Ar 2000. gada 31. maija vēstuli minētās iestādes atkārtoti apstiprināja, ka to nostāja attiecībā uz nepārbaudīto T deklarāciju
un TIR karnešu apstrādi atbilst Kopienu tiesiskā regulējuma prasībām.
Komisija vēlreiz apstrīdēja šo argumentāciju un 2001. gada 13. novembrī nosūtīja Beļģijas Karalistei brīdinājuma vēstuli,
kurā tā minēja savus iebildumus un noraidīja šīs dalībvalsts iestāžu argumentus, aicinot to no jauna iesniegt pārskatu par
situāciju kopš 1995. gada 1. janvāra par visām Kopienas ārējā tranzīta deklarācijām, kas pārbaudītas noteiktajā termiņā, ar
precīzu norādi par to grāmatvedības uzskaiti. Tāpat tā atgādināja minētajām iestādēm to pienākumu par nokavējuma procentu
samaksu atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 11. pantam.
Tā kā Beļģijas Karaliste pastāvēja uz savu nostāju savā 2002. gada 12. marta atbildes vēstulē, Komisija ar 2002. gada 28. oktobra
vēstuli šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot to veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu minētā
argumentētā atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā saņemšanas brīža.
2002. gada 19. decembrī Beļģijas iestādes lūdza Komisijai pagarināt termiņu atbildes uz argumentēto atzinumu sniegšanai līdz
2003. gada 28. janvārim. Ar 2003. gada 30. janvāra vēstuli tās darīja zināmu, ka sakarā ar to, ka Tiesā tiek izskatīta līdzīga
lieta, kas attiecas uz Vācijas Federatīvo Republiku (lieta C‑105/02), būtu jāsagaida tās nolēmums līdz lēmuma pieņemšanai
šajā lietā.
Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 30. novembra rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts
iestāties lietā, atbalstot Beļģijas Karalistes prasījumus.

Par prasību

Par prasības pieņemamību
Beļģijas valdība atzīmē, ka attiecīgo Kopienu pašu resursu prasījumu rašanās laikā atbilstošais tiesiskais regulējums bija
Regula Nr. 1552/89.
Komisija šajā sakarā atzīst, ka nosacījumi, lai rastos Kopienas muitas parāda prasījumi, bija identiski pirms un pēc ar Regulu
Nr. 1150/2000 veiktās kodifikācijas.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru tas, vai pastāv pienākumu neizpilde, izskatot prasību, kas celta
atbilstoši EKL 226. pantam, ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību normas, kas ir spēkā tā termiņa beigās, ko Komisija ir
noteikusi attiecīgajai dalībvalstij argumentētā atzinuma prasību izpildei (skat. it īpaši Tiesas 1996. gada 10. septembra
spriedumu lietā C‑61/94 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑3989. lpp., 42. punkts, un 1999. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑365/97 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑7773. lpp., 32. punkts).
Kaut arī prasības pieteikumā ietvertie prasījumi principā nedrīkst pārsniegt brīdinājuma vēstulē, kā arī argumentētā atzinuma
rezolutīvajā daļā pārmesto pienākumu neizpildi, Komisija tomēr ir tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde,
kuri tika noteikti tiesību akta sākotnējā redakcijā, kas vēlāk tika grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos noteikumos.
Turpretim strīda priekšmetu nevar paplašināt attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kas nav ekvivalenti
attiecīgā akta sākotnējai redakcijai, pretējā gadījumā tas var veidot pienākumu neizpildes procedūras būtisku formas prasību
pārkāpumu (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑5767. lpp., 22. punkts).
Nav strīda par to, ka pienākumi, kas izriet no Regulas Nr. 1150/2000 3. panta, 6. panta 1. punkta un 3. punkta a) un b) apakšpunkta,
9. panta 1. punkta, 10. panta 1. punkta un 11. panta jau bija piemērojami saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 3. pantu, 6. panta
1. punktu un 2. punkta a) un b) apakšpunktu, 9. panta 1. punktu, 10. panta 1. punktu un 11. pantu (skat. attiecībā uz minētajiem
9. panta 1. punktu un 11. pantu iepriekš minēto 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā Komisija/Itālija, 23. punkts).
Attiecībā uz Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktu Tiesa ir nospriedusi, ka Kopienu pašu resursu prasījums šī noteikuma nozīmē
tiek noteikts, “tiklīdz” dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz
kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt prasījuma summu, ievērojot visus Kopienas
noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā. (skat. it īpaši Tiesas 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑460/01 Komisija/Nīderlande,
Krājums, I‑2613. lpp., 85. punkts). Līdzīgi Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1552/89, kas grozīta ar Regulu Nr. 1355/96,
2. pants, kas ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka dalībvalstis atzīst Kopienu pašu
resursu prasījumu, tiklīdz muitas dienesti var aprēķināt no nodokļu parāda izrietošo nodokļu summu un noteikt parādnieku (Tiesas
2005. gada 15. novembra spriedums lietā C‑392/02 Komisija/Dānija, Krājums, I‑9811. lpp., 61. punkts).
Pastāvot šādiem apstākļiem, kā to turklāt atzina Beļģijas valdība, no Regulas Nr. 1150/2000 2. panta izrietošie pienākumi
attiecībā uz Kopienu pašu resursu prasījumu noteikšanu jau bija piemērojami saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. pantu.
Tādējādi Komisija var prasīt atzīt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Regulas Nr. 1150/2000
3., 6., 9., 10. un 11. pants.

Par lietas būtību
Par pirmo iebildumu par novēlotu noteikto prasījumu ierakstīšanu A kontos
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu noteiktie, bet nesaņemtie prasījumi,
par ko nav nekāda nodrošinājuma, var tikt ierakstīti B kontos. Tas pats attiecas uz noteiktiem, bet nesaņemtiem prasījumiem
ar nodrošinājumu, ja tie tiek apstrīdēti šajā pantā noteiktajā termiņā un ar nosacījumu, ka apstrīdēšana ir rakstveidā. Noteiktās,
nodrošinātās un neapstrīdētās summas ir jāieraksta A kontos, un tas ir jāizdara noteiktajā termiņā, negaidot to faktisko piedziņu.
Turklāt saskaņā ar iedibināto judikatūru (Tiesas 1991. gada 16. maija spriedums lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, I‑2461. lpp., 38. punkts) pienākums ierakstīt summas A kontos nav saistīts ar dalībvalsts nodokļu iekasēšanu. Pretēji tam,
ko apgalvo arī Apvienotās Karalistes valdība, minētais pienākums pastāv, ja prasījums ir noteikts, nodrošināts un nav apstrīdēts,
pat ja attiecīgās summas nav tikušas saņemtas.
Dalībvalstīm ir jāievēro minētais termiņš attiecībā uz pašu resursu ierakstīšanu kontos un nodošanu, neskatoties uz valsts
tiesību normu, saskaņā ar ko parādnieks var apstrīdēt muitas parādu pēc minētā termiņa; pretējā gadījumā šīs pienākuma neizpildes
dēļ Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā un 10. pantā paredzētais saistošais termiņš zaudē savu lietderīgo
iedarbību. Šis pienākums neliedz parādniekam iesniegt pārsūdzību pēc šī termiņa; pārsūdzību, kā rezultātā parāds var tikt
atcelts vai koriģēts (Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 4. un 8. punkts).
Saskaņā ar Komisijas teikto termins “apstrīdēšana” attiecas uz, pirmkārt, Muitas kodeksa 243. un 245. pantā paredzēto pārsūdzības
procedūru un tikai, otrkārt, uz valsts tiesību aktiem, kam ir jābūt saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu. Ja tas neietver
pilnīgu regulējumu par pārsūdzībām muitas jautājumā, prasījumu apstrīdēšana, kā tas ir noteikts Muitas kodeksa 243. pantā,
katrā ziņā ir “jāiesniedz”, kas nozīmē, pretēji tam, ko apgalvo arī Apvienotās Karalistes valdība, parādnieka skaidru un redzamu
darbību, kas vērsta pret parāda apstrīdēšanu rakstveidā. Vienkārša maksājuma neesamība nav pietiekama šajā sakarā. Tādējādi
ir arī garantēts formu paralēlisms tiktāl, ciktāl parāda apstrīdēšana arī tiek veikta rakstveidā, un iespēja iesniegt pierādījumu
par piekrišanas neesamību parāda apstrīdēšanai, kā arī prasība par ātru un vienotu pašu resursu nodošanu (skat. it īpaši Tiesas
2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑112/01
SPKR
,
Recueil
, I‑10655. lpp., 34. un turpmākie punkti).
Turklāt galvotājas iestādes atteikums nodrošināt šo paradnieka muitas parādu faktiski nenozīmē, ka tā apstrīd pamatparāda
pamatotību, bet gan to, ka tā apstrīd pienākumu maksāt šādu pārādu, kad ir uzsākta tā piespiedu piedziņa. Pat pieņemot, ka
galvotāja veiktā apstrīdēšana tiek uzskatīta par apstrīdēšanu Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē,
tā nevienā gadījumā nekādi neietekmē šajā noteikumā paredzēto pienākumu par ierakstīšanu, tā kā Beļģijas iestādes pašas atzina,
ka atbildīgās galvotājas iestādes veiktā apstrīdēšana šajā gadījumā tika izteikta pēc obligātā termiņa un tā bija noteicoša,
ierakstot pašu resursus.
Pie minētā ir jāpiebilst, ka Beļģijas Karaliste nav apgalvojusi vai sniegusi pierādījumu par to, ka galvotājs ir apstrīdējis
attiecīgos prasījumus.
Beļģijas iestādes nevarēja arī atsaukties uz apstākli, ka nodrošinājuma vispārējais rakturs tām liedza saprast, vai ar to
patiešām tiek nodrošināta T1 deklarācija, tā kā Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkts neiezīmē nekādu atšķirību
atkarībā no garantijas kvalitātes. Galvotāja atbildība turklāt ir papildu atbildība. Dalībvalstīm ir brīvība noteikt, kāda
veida nodrošinājumu tās paredz muitas parāda nodrošināšanai, tā kā vienīgais nosacījums ir, ka tam ir jābūt reālam un pietiekamam,
pretējā gadījumā šīm valstīm ir jāuzņemas atbildība par sekām. Pretējai interpretācijai, kam piekrīt Apvienotā Karaliste,
nav rodams nekāds pamatojums Regulas Nr. 1150/2000 6. panta formulējumā.
No Muitas kodeksa 195. panta skaidri izriet, ka Muitas dienesti var atteikties apstiprināt nodrošinājumu, ja tiem nav pārliecības,
ka tiks nodrošināta muitas parāda samaksa noliktajā laikā. Attiecībā uz vispārēju nodrošinājumu šī paša kodeksa 192. panta
1. punkta pēdējā daļā ir paredzēts, ka tas ir jānosaka līmenī, kāds ir pietiekams attiecīgo muitas parādu segšanai jebkurā
laikā. No šiem noteikumiem ir skaidri redzams, ka minētā parāda nodrošinājuma neatbilstībai nav nozīmes attiecībā uz pienākumu
garantēt muitas parādu ar nodrošinājumu. Beļģijas iestāžu apgalvojumam, saskaņā ar ko summas ierakstīšana A kontos nekad nevar
pārsniegt nodrošinājuma vērtību, nav nekāda pamatojuma Regulā Nr. 1150/2000, un tādējādi to nevar pieņemt.
Beļģijas valdība atzīmē, ka T1 deklarācijas nepārbaudīšanas vai krāpnieciskas nepārbaudīšanas gadījumā Regulas Nr. 1552/89
2. pants paredz četrus nosacījumus, lai noteiktu Kopienas muitas parāda summas prasījumu, proti, ka pēc tam, kad muitas dienesti
ir konstatējuši nepārbaudīšanu, tie var aprēķināt summu, kas ir likumīgi jāmaksā, noteikt parādnieku un to informēt par muitas
parādu.
Minētā valdība arī atgādina, ka, ja deklarācija nav pārbaudīta un ja galvenais saistītais nesniedz pierādījumu par tranzītpārvadājuma
likumību vai par nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu trīs mēnešu laikā no paziņojuma par pārbaudīšanu brīža, kas jāizdara
vienpadsmit mēnešu laikā pēc deklarācijas reģistrācijas, nosūtīšanas dalībvalsts piedzen prasījumus, kas jāmaksā, pamatojoties
uz īstenošanas regulas 378. un 379. pantu.
Pēc prasījumu noteikšanas tie ir jāieraksta pašu resursu kontos (runa ir par to pašu iegrāmatošanu, kas ir minēta Muitas kodeksa
217. un 220. pantā), kas katrai dalībvalstij ir jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. un 2. punktu. Ja vēl nepiedzītā
summa ir ar nodrošinājumu, tā ir jāieraksta A kontos, bet ierakstīšana tomēr nedrīkst pārsniegt nodrošinājuma summu. Ja noteiktie
prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti, summa, par ko ir nodrošinājums,
ir jāieraksta B kontos.
Pēc tam, kad ir veikta noteikšana, pašu resursi arī ir jānodod Komisijai (Regulas Nr. 1552/89 10. pants), izņemot nepārvaramas
varas vai piedziņas neiespējamības gadījumus sakarā ar to, ka tie nevar tikt attiecināti uz dalībvalsti (šīs pašas regulas
17. pants). Jebkāda kavējuma rezultātā ir jāmaksā procenti par termiņa nokavēšanu (šīs regulas 11. pants).
Saskaņā ar Beļģijas valdības teikto no Regulas Nr. 1552/89 10. un 17. panta izriet, ka B konti tika izveidoti, lai ļautu dalībvalstīm
nodot summas, tiklīdz tā ir sākusi to piedziņu, un tādējādi paredz izvairīties no tā, ka summas, kuras nevarēs piedzīt Regulas
Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktajā termiņā, būs jāuzņemas segt pašai dalībvalstij.
Turklāt Beļģijas valdība apgalvo, ka ar gadījumu, kurā ir paredzēta Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā
noteiktā prasījumu apstrīdēšana, tiek pieņemts, ka parādniekam noteiktie prasījumi ir paziņoti (proti pēc to paziņojuma, t.i.
– pēc to iegrāmatošanas), tā kā vēl nepiedzīto prasījumu gadījumā dalībvalstis vēl aizvien var ierakstīt prasījumu summas
B kontos, ņemot vērā, ka tās tajā brīdī nevar zināt, vai šos prasījumus parādnieks vēlāk apstrīdēs.
Beļģijas valdība uzskata, ka Regulā Nr. 1552/89 nav noteikta nekāda saikne starp Muitas kodeksa 243. un 245. pantā paredzēto
pārsūdzības procedūru un šīs regulas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktā pārņemto “apstrīdēšanas” jēdzienu un tajā nav minēts
neviens precizējums attiecībā uz formu, kādā šāda apstrīdēšana būtu jāiesniedz. Tostarp Kopienu tiesību akti neietver nevienu
noteikumu par parāda apstrīdēšanas veidu un termiņu. Tādējādi šajā jautājumā ir jāatsaucas uz valsts tiesību aktiem vai uz
dalībvalstī spēkā esošo administratīvo praksi.
1997. gada laikā, kurā saskaņā ar Komisijas viedokli bija jābūt notikušām formālām apstrīdēšanām, Beļģijā netika uzsākta neviena
administratīvā procedūra pret parādniekiem un turklāt Kopienas ārējā tranzīta dokumentu nepārbaudīšana vai krāpnieciska nepārbaudīšana
bija atzīta par kriminālpārkāpumu. Saskaņā ar Beļģijas vadības teikto tas tomēr neliedza parādniekam neformāli celt iebildumus
strīda sakarā (nepastāvot nekādam nosacījumam par formu vai termiņu). Šajā ziņā tas, ka galvenais saistītais nereaģēja uz
prasību veikt maksājumu, dienestam, pamatojoties uz pieņēmumiem un tā ilgo pieredzi jautājumā par pārkāpumiem Kopienas tranzīta
sistēmā, ir jāinterpretē kā konkrēta prasījumu apstrīdēšana.
Turklāt minētā valdība apgalvo, ka vairumā gadījumu nodrošinājums ir vispārējs un tas ir domāts vairāku deklarāciju nodrošināšanai.
Ja nosūtītāja muitas iestāde var T1 deklarācijas apstiprināšanas laikā kontrolēt, ka nodrošinājums pastāv un tas ir spēkā
esošs ar sertifikāta un deklarācijas palīdzību, tā tomēr nav tiesīga pārbaudīt, vai vispārējais nodrošinājums jau ir ticis
sniegts citos dienestos citu T1 deklarāciju nodrošināšanai, vai tas nav jau pilnībā izsmelts, vai arī to, vai dokuments nav
viltots. Tādējādi, izbeidzoties īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā noteiktajam termiņam, nosūtītājai muitas iestādei
nevar būt pārliecība par šī nodrošinājuma patiesumu, kas pamato attiecīgo summu iegrāmatošanu B kontos. Pie tā ir piebilstams
fakts, ka arī galvotājam ir tiesības apstrīdēt muitas dienestu lēmumu, jo tam ir galvotājam nelabvēlīgas sekas. Tādējādi Komisija
nav pierādījusi, ka Beļģijas Karaliste šajā gadījumā pārkāpj Kopienu tiesisko regulējumu, kas ir šīs tiesvedības priekšmets.
Apvienotā Karaliste būtībā apgalvo, ka, tiklīdz prasījums ir pilnībā nodrošināts ar atsevišķu nodrošinājumu (kā paredzēts
īstenošanas regulas 373. pantā), gadījumā, kurā dalībvalsts var būt droša, ka tā nodrošinājums ir reāls un pietiekams, un
var brīvi noteikt nodrošinājuma veidu, šī valsts var ierakstīt šo summu A kontos pēc atbilstīgā termiņa [atbilstoši Regulas
Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktam], ja vien galvenais saistītais, galvotājs vai jebkura cita persona nav iesniegusi
apstrīdēšanu, kā rezultātā var mainīties attiecīgo prasījumu summa, piemērojot valsts tiesības, līdz minētā termiņa beigām.
Ja prasījums nav nodrošināts pilnībā vai daļēji un ja muitas dienesti ir pareizi īstenojuši savas, ar Kopienu tiesībām noteiktās
pilnvaras – noteikt atbrīvojumu vai samazināt nodrošinājuma apmēru saskaņā ar īstenošanas regulas 361. pantu, tiesību aktu
nolūkos ir jāuzskata, ka parāds nav nodrošināts un ka tas ir ierakstāms B kontos. Pakārtoti, ja prasījums nav pietiekami nodrošināts,
dalībvalsts var ierakstīt A kontos tikai tā faktiski nodrošināto daļu. Turklāt un pakārtoti, tiklīdz prasījums ir nodrošināts
ar vispārēju nodrošinājumu, tomēr ir jāuzskata, ka tas tā nav tiktāl, ciktāl muitas dienesti ir atzinuši, ka nodrošinājums
ir pietiekams un ka tādējādi prasījums ir nodrošināts ar garantiju, kas ir reāla un pietiekama.
–       Tiesas vērtējums
Ir jāatzīmē, ka šajā gadījumā nedz muitas parāda esamība, nedz strīdīgo prasījumu summa, proti, attiecīgi EUR 44,62, EUR 205,55
un EUR 111,78 apmērā, nebija apstrīdēta. Tomēr Beļģijas valdība apstrīd Komisijas formulēto iebildumu, saskaņā ar ko strīdīgās
summas tika ierakstītas A kontos novēloti, proti, tikai pēc to faktiskās piedziņas 1997. gada beigās.
Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota
iestāde. Piemērojot šī paša panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu, dalībvalstīm ir pienākums “prasījumus, kas noteikti saskaņā
ar 2. pantu” šajā pašā regulā, vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi
noteikti, ierakstīt vai nu A kontos, vai, ja tiek izpildīti atsevišķi nosacījumi – B kontos.
Atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. un 2. punktam Kopienu pašu resursu prasījumus nosaka, “līdzko” ir izpildīti muitas
noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu summas “iegrāmatošanu” kontos un “paziņošanu” debitoram. Diena, kas jāņem vērā
1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu grāmatās.
Attiecībā uz prasījumu summas “iegrāmatošanu” un “paziņošanu” parādniekam Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā ir atsauce uz muitas
noteikumiem, proti, šajā gadījumā – uz Muitas kodeksu un īstenošanas regulu.
Kā jau to Tiesa ir atzīmējusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Dānija 59. punktā, no Muitas kodeksa 217., 218. un
221. panta izriet, ka šie nosacījumi ir izpildīti, ja muitas dienestu rīcībā ir vajadzīgie dati un tādējādi tie var aprēķināt
muitas parāda summu un noteikt parādnieku (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Nīderlande,
71. punkts, un 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑104/02 Komisija/Vācija, Krājums, I‑2689. lpp., 80. punkts). Dalībvalstis nevar izvairīties no parādu noteikšanas, pat ja tās šos
parādus apstrīd, citādi nāktos atzīt, ka Kopienu finansiālais līdzsvars tiek izjaukts dalībvalsts rīcības rezultātā (iepriekš
minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 60. punkts).
No tā izriet, ka dalībvalstis nosaka Kopienu pašu resursu prasījumus, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt muitas parāda
apmēru un noteikt parādnieku (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 61. punkts), un tādējādi atbilstoši Regulas
Nr. 1150/2000 6. pantam ierakstīt minētos prasījumus kontos.
Šajā gadījumā Beļģijas iestādēm netika pārmesta nedz novēlota attiecīgo pašu resursu prasījumu noteikšana, nedz arī tas, ka
tās nebija iegrāmatojušas prasījumus, kas tika noteikti uzreiz pēc šīs apstrīdēšanas, bet gan tas, ka tās bija iekļāvušas
strīdīgās summas, kas tika noteiktas un paziņotas galvenajam parādniekam, ievērojot Muitas kodeksa un īstenošanas regulas
noteikumus, B kontos tā vietā, lai tās ierakstītu A kontos, Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā noteiktajā
termiņā.
Par pašu resursu kontiem Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts, ka prasījumus, kas noteikti
saskaņā ar šīs regulas 2. pantu, dalībvalstis ieraksta A kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas
seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti, neierobežojot tiesības tādā pašā termiņā ierakstīt B kontos noteiktus prasījumus,
“kas vēl nav piedzīti un kuriem “nav nekāda nodrošinājuma”, kā arī, “ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti
un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti”.
Lai nodotu pašu resursus, Regulas Nr. 1150/2000 9. panta 1. punktā ir noteikts, ka saskaņā ar šīs regulas 10. pantā paredzēto
kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, kas šajā nolūkā atvērts Komisijas vārdā. Atbilstoši šīs pēdējās
minētās normas 1. punktam pēc tam, kad ir atskaitītas iekasēšanas izmaksas, pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā
darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums, izņemot
B kontos ierakstītos prasījumus saskaņā ar šīs regulas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu, attiecībā uz ko ierakstīšana notiek
ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kad ir veikta “piedziņa”.
Beļģijas valdība norāda, ka, pirmkārt, šajā tiesvedībā minētie prasījumi tika “apstrīdēti” Regulas Nr. 1150/2000 6. panta
3. punkta b) apakšpunkta nozīmē, tā ka attiecīgās summas varēja likumīgi ierakstīt B kontos līdz to faktiskai piedziņai. Apstrīdēšana
minētās normas izprtanē nozīmēja tikai atteikumu maksāt un to, ka nebija nekādas formālas pārsūdzības. To varēja izdarīt tikpat
labi kā galvotājs, tā galvenais parādnieks.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka tas vien, ka strīdīgās summas nebija samaksātas, nevar tikt uzskatīts par ekvivalentu ar prasījumu
apstrīdēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu. Muitas kodeksa 243. panta 1. punkta trešajā
daļā ir skaidri noteikts, ka ikviena persona var pārsūdzēt muitas dienestu lēmumu, kas attiecas uz tiesību aktu muitas jomā
piemērošanu un viņu skar tieši un individuāli, un “iesniegt” pārsūdzību dalībvalstī, kurā lēmums ir pieņemts vai pieprasīts,
bet šī paša panta 2. punktā ir precizēts, ka pārsūdzības tiesības var izmantot sākotnēji – “muitas dienestā”, turpmāk – “neatkarīgā
instancē”. Tādējādi minētajā 243. pantā formulētā prasība par formālu pārsūdzību ir jāievēro sakarā ar tiesiskās drošības
apsvērumiem, un tā ļauj nodrošināt noteikumu muitas jomā rūpīgu un vienotu piemērošanu Kopienu pašu resursu ātras un efektīvas
nodošanas interesēs (skat. it īpaši iepriekš minēto 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 60. punkts).
Pastāvot šādiem apstākļiem un iztrūkstot pierādījumam par strīdīgo prasījumu apstrīdēšanu no galvenā parādnieka puses Regulas
Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā noteiktajā termiņā, ir jāsecina, ka Beļģijas valdība nav pierādījusi, ka galvenā
parādnieka rīcība varēja pamatot minēto prasījumu ierakstīšanu B kontos.
Attiecībā uz argumentāciju, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē apstrīdēt varēja
arī galvotājs, ir pietiekami atzīmēt, ka šajā gadījumā minētā valdība nav nedz pierādījusi, nedz arī tā ir iebildusi, ka galvotājs
apstrīdēja attiecīgos prasījumus pirms minētajā normā paredzētā termiņa beigām, nedz arī to, ka strīdīgie prasījumi pēc radušos
strīdu izšķiršanas var tikt mainīti.
Otrkārt, Beļģijas valdība iebilst, ka attiecīgos nepiedzītos prasījumus varēja pamatoti ierakstīt B kontos, jo tie nebija
ar nodrošinājumu minētā 6. panta 3. panta b) apakšpunkta nozīmē līdz termiņa, kāds paredzēts strīdīgo prasījumu ierakstīšanai
kontos, beigām.
Šajā ziņā ir pietiekami atzīmēt, ka tas, ka šī valdība atzina, ka strīdīgie prasījumi bija ar nodrošinājumu, katrā ziņā nepierāda,
ka minētais nodrošinājums nebija pietiekams, lai nodrošinātu šo summu samaksu līdz iepriekš minētā termiņa beigām.
Prasījumu nepareizas ierakstīšanas B kontos sekas var būt novēlota attiecīgo pašu resursu ierakstīšana Komisijas kontā, kam
atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 9. un 10. pantam ir jānotiek tādā pašā termiņā, kāds paredzēts, lai minētos prasījumus ierakstītu
A kontos, piemērojot šīs pašas regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunktu.
Saskaņā ar šīs pašas regulas 11. pantu par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai
dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti, ko piemēro visam kavējuma periodam. Šie procenti ir maksājami neatkarīgi no iemesla,
kādēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti ar nokavējumu (skat. it īpaši iepriekš minēto 2005. gada 14. aprīļa spriedumu
lietā Komisija/Nīderlande, 91. punkts).
Tādējādi kavējumi, kas tika konstatēti, ierakstot pašu resursus Komisijas kontā, radīja tiesības saņemt atbilstoši Regulas
Nr. 1150/2000 11. pantam nokavējuma procentus, kuru nesamaksu Beļģijas Karaliste neapstrīd.
Tādējādi pirmais Komisijas iebildums par Regulas Nr. 1150/2000 6., 9., 10. un 11. panta pārkāpumu ir pamatots.
Par iebildumu par atteikumu paziņot informāciju Komisijai
–       Lietas dalībnieku argumenti
Attiecībā uz iebildumu par Beļģijas iestāžu attiekumu sniegt Komisijai dzēsto Kopienas tranzīta deklarāciju pārskatu kopš
1995. gada un par pārējām operācijām, par kurām ierakstīšana kontos no minētas iestādes puses bija novēlota, Komisija apgalvoja,
ka šīs iestādes bija pilnībā informētas, ka tā gatavojās analizēt, vai korekcija, neskarot atsevišķus gadījumus, nozīmēja,
ka tām bija jāsaglabā ne tikai kontroles laikā pārbaudītie dokumenti, bet arī visi dokumenti, kas tika iegrāmatoti identiski
vairāk par trīs kalendārajiem gadiem, sākot skaitīt no tā gada beigām, uz ko attiecās apliecinošie dokumenti. Iznīcinot šos
dokumentus, minētās iestādes pārkāpa Regulas Nr. 1150/2000 3. pantu. Turklāt uz Beļģijas Karalisti attiecās pienākums sadarboties,
kas izrietēja no EKL 10. panta, un tātad tai bija jāpaziņo šī informācija Komisijai (skat. Tiesas 2002. gada 7. marta spriedumu
lietā C‑10/00 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑2357. lpp., 88. un 89. punkts). No faktu attīstības bija acīmredzams, ka pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas valdība, tās
rezultātā nevarēja uzskatīt, ka Komisija bija apmierināta ar procedūras pirmstiesas posmā sniegtajām atbildēm.
Beļģijas valdība atzīmē, ka dalībvalstu pienākumi par pašu resursu kontrolēm ir formāli un sīkāk pārņemti Regulas Nr. 1552/89
18. pantā.
Beļģijas Karaliste norāda, ka tā varēja likumīgi uzskatīt, ka tā bija pareizi piemērojusi Kopienu tiesisko regulējumu.
Saskaņā ar minētās valdības teikto tāds aicinājums, kādu to formulējusi Komisija, pārbaudīt visas par derīgām atzītās Kopienas
ārējā tranzīta deklarācijas Beļģijas muitas dienestā, kas nebija pārbaudītas 14. mēnesī pēc tam, kad bija atzītas par derīgām,
bija apmēram 10 000 deklarācijas gadā, kā arī iesniegt grāmatvedības datus par periodu, kas ir lielāks par trīs gadiem, nebija
visai precīzs attiecībā uz minēto gadījumu un nebija proporcionāls secinājumiem, ko bija izdarījuši Komisijas pārstāvji, kas
jau bija sākuši kontroli (trīs nepārbaudītās T1 deklarācijas par nodokļu summu attiecīgi EUR 44,62, EUR 205,55 un EUR 111,78
apmērā). Turklāt atvērt apmēram 30 000 lietas nebija pilnībā iespējams, pirmkārt, ņemot vērā rīcībā esošos un faktiskos līdzekļus,
un, otrkārt, sakarā ar to, ka ieraksti vairs nebija saglabāti (pārsniedzot obligāto trīs gadu termiņu). Beļģijas valdībai
nebija iespējams, pastāvot saprātīgiem apstākļiem un nedestabilizējot savus dienestus un organizāciju, iegūt dokumentus, kas
atbilstu pieprasītās kontroles prasībām (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto 2002. gada 7. marta spriedumu lietā Komisija/Itālija,
91. punkts).
Tikai par laika posmu no 1995.–1997. gadam dokumentu saglabāšana attiecās uz apmēram 12 miljoniem deklarāciju kopā ar to apliecinošiem
dokumentiem, neskaitot deklarācijas par kārtējo gadu. Līdzekļi, kas vajadzīgi to saglabāšanai vai uzglabāšanai, izrādījās
apgrūtinoši gan materiāli, gan finansiāli. Materiālā un finansiālā ziņā nebija iespējams pagarināt šo dokumentu glabāšanas
laiku par vairākiem papildu gadiem.
–       Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 10. panta izriet, ka dalībvalstīm ir labticīgi jāsadarbojas ar Komisiju ikvienā izmeklēšanā,
kas uzsākta saskaņā ar EKL 226. pantu, un jāsniedz tai visa informācija, ko tā pieprasa šajā sakarā (skat. it īpaši Tiesas
2003. gada 6. marta spriedumu lietā C‑478/01 Komisija/Luksemburga,
Recueil
, I‑2351. lpp., 24. punkts).
Attiecībā uz dalībvalstu pienākumu veikt pasākumus, lojāli sadarbojoties ar Komisiju, kas ļautu nodrošināt to Kopienu noteikumu
piemērošanu, kas attiecas uz iespējamo pašu resursu noteikšanu, Tiesa ir nospriedusi, ka no minētā pienākuma, kas sīkāk ir
aplūkots kontroles jautājumā Regulas Nr. 1552/89 18. pantā, it īpaši izriet, ka, ja Komisija lielā mērā ir atkarīga no attiecīgās
dalībvalsts sniegtajiem dokumentiem, šai dalībvalstij pie saprātīgiem apstākļiem ir jānodod Komisijas rīcībā dokumentāli pierādījumi
un citi lietderīgi dokumenti, lai Komisija varētu pārbaudīt un vajadzības gadījumā noteikt, cik lielā mērā attiecīgās summas
ir saistītas ar Kopienu pašu resursiem (iepriekš minētais 2002. gada 7. marta spriedums lietā Komisija/Itālija, 89.–91. punkts).
Komisijas pārstāvju veikto kontroļu rezultātā Beļģijā 1997. gada decembrī, kas uzrādīja noteiktu skaitu lietu par galīgi noteiktajiem
prasījumiem par operācijām T dokumentu veidā, kas bija ierakstīti B kontos, lai arī, saskaņā ar Komisijas teikto, tiem vajadzēja
būt [ierakstītiem] A kontos, minētā iestāde vairākkārt kopš 1998. gada aprīļa bija lūgusi Beļģijas iestādēm pārbaudīt, vai
kopš 1995. gada janvāra bija citi kavējumi pašu resursu nodošanā sakarā ar to novēlotu ierakstīšanu A kontos, un vajadzības
gadījumā darīt tai zināmus minētos gadījumus, lai tā varētu aprēķināt nokavējuma procentus, kas jāmaksā atbilstoši Regulas
Nr. 1150/2000 11. pantam sakarā ar novēlotu pašu resursu nodošanu.
Neizpildot šo prasību, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 10. pantu.
Faktiski, kā tas arī tika atzīmēts šī sprieduma 84. punktā, Komisijas prasības pamatā bija 1997. gada decembrī veiktās kontroles
laikā izdarītais secinājums par noteiktu skaitu gadījumu, kuros saskaņā ar šīs iestādes teikto bija redzams Regulas Nr. 1552/89
pārkāpums. Tādējādi Komisija bija pilnībā tiesīga prasīt Beļģijas Karalistei sniegt tai ziņas par citiem līdzīgiem gadījumiem
kopš 1995. gada 1. janvāra tieši tāpēc, ka, piemērojot šīs regulas 3. panta pirmo daļu, dalībvalstīm bija jāveic visi noderīgie
pasākumi, lai apliecinošie dokumenti par pašu resursu noteikšanu un nodošanu tiktu (sa)glabāti vismaz trīs kalendāros gadus
pēc tā gada beigām, uz kuru šie apliecinošie dokumenti attiecas.
Muitas pārvaldes prasīto uzdevumu apmērs un sarežģītība nevarēja tikt ņemti vērā, kā vien tiktāl, ciktāl Beļģijas iestādes
pamatoja savu nostāju kā tādu, kas izriet no Kopienu tiesiskā regulējuma interpretācijas, ko Tiesa nav atbalstījusi (skat.
šī sprieduma 67. un 68. punktu).
Iznīcinot ierakstus par minēto periodu, tai skaitā tos, kas attiecās uz trijām lietām kas ir šīs tiesvedības priekšmets, Beļģijas
valdība acīmredzami nav ievērojusi savus pienākumus saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 3. pantu, kura trešajā daļā ir noteikts,
ka, ja apliecinošo dokumentu pārbaude, ko veic valsts iestādes pašas vai kopā ar Komisiju, rāda, ka ir vajadzīga korekcija,
minētos apliecinošos dokumentus glabā, pārsniedzot šī panta pirmajā daļā paredzēto termiņu, pietiekami ilgi, lai korekciju
varētu izdarīt un uzraudzīt.
Pastāvot šādiem apstākļiem, otrais iebildums par EKL 10. panta un Regulas Nr. 1150/2000 3. panta pārkāpumu arī ir pamatots.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka:
–        neierakstot kontos, kas minēti Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā, prasījumus, kas noteikti paredzētajā
termiņā;
–        nepārbaudot, vai kopš 1995. gada 1. janvāra citi kavējumi pašu resursu nodošanā bija sakarā ar to novēlotu ierakstīšanu Regulas
Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā minētajos kontos, iznīcinot ierakstus, kas attiecās uz šo periodu, un nepaziņojot
Komisijai par minētajiem kavējumiem, lai tā varētu aprēķināt nokavējuma procentus, kas jāmaksā atbilstoši minētās regulas
11. pantam sakarā ar novēlotu pašu resursu nodošanu;
Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 3., 6., 9., 10. un 11. pants Regulā Nr. 1150/2000, ar ko kopš
2000. gada 31. maija ir tikusi atcelta un aizstāta Regula Nr. 1552/89 un kuras priekšmets ir identisks, un EKL 10. pants.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Beļģijas
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Beļģijas Karalistei
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši šī paša panta 4. punktam Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
neierakstot kontos, kas minēti 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK,
Euratom
) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK,
Euratom
par Kopienu pašu resursu sistēmu, prasījumus, kas noteikti paredzētajā termiņā;
nepārbaudot, vai kopš 1995. gada 1. janvāra citi kavējumi pašu resursu nodošanā bija sakarā ar to novēlotu ierakstīšanu Regulas
Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā minētajos kontos, iznīcinot ierakstus, kas attiecās uz šo periodu, un nepaziņojot
Komisijai par minētajiem kavējumiem, lai tā varētu aprēķināt nokavējuma procentus, kas jāmaksā saskaņā ar minētās regulas
11. pantu sakarā ar novēlotu pašu resursu nodošanu;
Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 3., 6., 9., 10. un 11. pants Regulā Nr. 1150/2000, ar ko kopš
2000. gada 31. maija ir tikusi atcelta un aizstāta Padomes 1989. gada 29. maija Regula (EEK,
Euratom
) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK,
Euratom
par Kopienu pašu resursu sistēmu un kuras priekšmets ir identisks, un EKL 10. pants;
2)
Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.