CELEX: 62009CJ0099
Servicii de telecomunicații
Directiva 2002/22/CE
Articolul 30 alineatul (2)
Transferabilitatea numerelor de telefon
Putere a autorităților naționale de reglementare
Taxă plătibilă de către consumatori
Caracter descurajator
Luare în considerare a costurilor

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 30 alineatul (2) din Directiva 2002/22/CE
a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire
la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul universal) (JO L 108, p. 51, Ediție specială,
13/vol. 35, p. 213).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (denumită în continuare „PTC”),
pe de o parte, și Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (președintele Oficiului Comunicațiilor Electronice, denumit în
continuare „președintele UKE”), pe de altă parte, cu privire la decizia din 1 august 2006 prin care acesta din urmă a aplicat
PTC o amendă de 100 000 PLN (aproximativ 24 350 de euro).

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
Considerentele (40) și (41) ale Directivei privind serviciul universal prevăd următoarele:
„(40) Transferabilitatea numărului este un element determinant în opțiunea consumatorului și [în] concurența efectivă dintr‑un mediu
de telecomunicații competitiv; de aceea utilizatorii finali care solicită acest lucru ar trebui să își poată păstra numărul
(numerele) lor pe rețeaua de telefonie publică, indiferent de organismul care furnizează serviciul. Furnizarea acestei facilități
între conexiunile la rețeaua de telefonie publică de la posturile fixe și mobile nu este prevăzută de prezenta directivă.
Cu toate acestea, statele membre pot aplica dispoziții care să permită asigurarea transferului numerelor dintre rețelele care
furnizează servicii la posturi fixe și în rețele mobile.
(41)      Impactul transferabilității numerelor este consolidat considerabil prin transparența informațiilor privind modul de tarifare,
atât pentru utilizatorii finali care își păstrează numărul, cât și pentru utilizatorii finali care îi apelează pe cei care
și‑au păstrat numărul. Autoritățile naționale de reglementare [denumite în continuare «ANR»] ar trebui, pe cât posibil, să
faciliteze o transparență adecvată privind tarifarea, ca parte a punerii în aplicare a transferabilității numerelor.”
Articolul 30 din Directiva privind serviciul universal prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că toți abonații la servicii de telefonie accesibile publicului, inclusiv serviciile mobile, își
pot păstra numărul (numerele), la cerere, indiferent de întreprinderea care furnizează serviciul:
(a)      în cazul numerelor geografice, la un post anume și
(b)      în cazul numerelor negeografice, oricare ar fi locația.
Prezentul alineat nu se aplică pentru transferabilitatea numerelor între rețele care furnizează servicii la posturi fixe și
rețelele mobile.
(2)      [ANR] se asigură că tarifarea interconectării pentru transferabilitatea numărului este calculată în funcție de costuri și,
dacă este cazul, că taxele plătibile de către consumatori nu au efect negativ în ceea ce privește utilizarea acestor servicii.
(3)      [ANR] nu impun, în ce privește transferabilitatea numerelor, tarife cu amănuntul care ar denatura concurența, de exemplu prin
fixarea unei tarifări cu amănuntul specifice sau comune.”

Reglementarea națională
Articolul 41 din Legea privind telecomunicațiile (ustawa‑Prawo telekomunikacyjne) din 16 iulie 2004 (Dz. U. nr. 171, poziția
1800), în versiunea aplicabilă în acțiunea principală (denumită în continuare „Legea privind telecomunicațiile”), este formulat
după cum urmează:
„1.      Prețul interconectării asociat furnizării transferabilității numerelor între rețele este stabilit în funcție de costuri.
2.      Prețul interconectării și pentru accesul la serviciile de telecomunicații asociat liberei alegeri a furnizorului de servicii
este stabilit în funcție de costuri.”
Articolul 71 din Legea privind telecomunicațiile prevede:
„1.      Abonatul care a încheiat un contract cu un furnizor de servicii care garantează racordarea la rețeaua de telefonie publică
a unui operator poate, în cazul schimbării operatorului, să solicite transferul numărului care i‑a fost atribuit către rețeaua
celuilalt operator în 1) zona numărului, în cazul numerelor geografice, 2) întreaga țară, dacă numerele nu sunt geografice.
2.      Alineatul 1 nu se aplică în cazul transferului numerelor între rețele publice de telefonie care furnizează servicii la posturi
fixe și rețelele publice de telefonie mobilă.
3.      În cazul schimbării operatorului, furnizorul de servicii poate impune abonatului, pentru transferarea numărului, plata unei
taxe unice stabilite în tabelul său tarifar și al cărei cuantum nu poate avea efect negativ în ceea ce privește utilizarea
acestor servicii.”
Articolul 74 din Legea privind telecomunicațiile are următorul cuprins:
„1.      Furnizorul de servicii care garantează conectarea la rețeaua publică de telefonie și operatorul rețelei la care a fost conectat
abonatul, parte a unui contract de prestări de servicii care asigură conectarea la rețeaua publică de telefonie, sunt obligați
să garanteze punerea în aplicare a drepturilor abonatului prevăzute la articolele 69-72, mai exact să creeze condițiile tehnice
corespunzătoare sau să încheie un contract, astfel cum se prevede la articolele 31 sau 128, și, în măsura posibilului, să
garanteze punerea în aplicare a acestora.
[…]
3.      Președintele UKE poate aplica amenda prevăzută la articolul 209 alineatul 1 punctele 15-17 furnizorului și operatorului menționați
la alineatul 1, în cazul în care:
1)      nu au garantat posibilitățile de exercitare a drepturilor de către abonat, astfel cum au fost prevăzute la alineatul 1;
2)      nu au pus în aplicare drepturile abonatului în situația în care acest lucru era posibil;
3)      au pus în aplicare drepturile abonatului cu încălcarea prevederilor legii sau a actului administrativ menționat la articolul
73.”
Potrivit articolului 209 alineatul 1 punctul 16 din legea menționată:
„Se pedepsește cu amendă orice persoană care se opune libertății abonatului de a‑și exercita dreptul la transferul numărului
propriu […].”

Acțiunea principală și întrebarea preliminară
Din decizia de trimitere rezultă că președintele UKE a aplicat PTC o amendă de 100 000 PLN (aproximativ 24 350 de euro) pentru
motivul că taxa unică de 122 PLN (aproximativ 29,70 euro) pe care o factura PTC în caz de schimbare a operatorului, în perioada
cuprinsă între 28 martie și 31 mai 2006, constituia o încălcare a articolului 71 alineatul 3 din Legea privind telecomunicațiile,
întrucât acest cuantum avea un efect negativ prin descurajarea utilizării de către abonații PTC a serviciului de transfer
al numărului.
PTC a formulat acțiune împotriva deciziei președintelui UKE la Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia).
Prin hotărârea din 6 martie 2007, acesta a respins acțiunea.
PTC a declarat apel împotriva hotărârii menționate la Sąd Apelacyjny w Warszawie (Curtea de Apel din Varșovia) care, prin
hotărârea din 5 martie 2008, a anulat decizia contestată, considerând că valoarea taxei unice de transferabilitate a numărului
nu putea fi calculată fără a se ține seama de costurile suportate de operator pentru punerea în aplicare a acestui serviciu.
Președintele UKE a declarat recurs împotriva acestei hotărâri.
În acest context, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„Articolul 30 alineatul (2) din Directiva [privind serviciul universal] trebuie interpretată în sensul că ANR competentă,
responsabilă să asigure că taxele plătibile de către abonați nu au un efect negativ în privința utilizării serviciului suplimentar
de transferabilitate a numerelor, are obligația să ia în considerare costurile suportate de operatorii de telefonie mobilă
pentru punerea în aplicare acestui serviciu?”

Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării adresate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 30 alineatul (2) din
Directiva privind serviciul universal trebuie interpretat în sensul că ANR trebuie să țină seama de costurile suportate de
operatorii rețelelor de telefonie mobilă pentru punerea în aplicare a serviciului de transferabilitate a numerelor atunci
când evaluează efectul descurajator al taxei plătibile de către consumatori în ceea ce privește utilizarea respectivului serviciu.
Din decizia de trimitere reiese că litigiul din acțiunea principală a apărut ca urmare a afirmațiilor PTC potrivit cărora
articolul 30 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal impune ANR să țină seama de costurile suportate de operatori
pentru furnizarea serviciului de transferabilitate a numărului în cadrul evaluării efectuate.
Cu titlu introductiv, este necesar să se precizeze că noțiunea de transferabilitate a numerelor include facilitatea care permite
unui abonat telefonic să își păstreze numărul de apel în cazul schimbării operatorului (Hotărârea din 13 iulie 2006, Mobistar,
C‑438/04, Rec., p. I‑6675, punctul 23).
Punerea în aplicare a acestei facilități presupune ca platformele dintre operatori să fie compatibile, ca numărul de apel
al abonatului să fie transferat de la un operator la altul și să se realizeze o serie de operațiuni tehnice pentru a permite
direcționarea apelurilor telefonice către numărul transferat (a se vedea Hotărârea Mobistar, citată anterior, punctul 24).
Potrivit considerentului (40) al Directivei privind serviciul universal, transferabilitatea numerelor are ca scop să permită
eliminarea obstacolelor din calea liberei alegeri a consumatorilor, în special între operatorii de telefonie mobilă, și să
garanteze dezvoltarea unei concurențe efective pe piața serviciilor telefonice (a se vedea Hotărârea Mobistar, citată anterior,
punctul 25).
În vederea realizării acestor obiective, legiuitorul Uniunii a prevăzut, la articolul 30 alineatul (2) din Directiva privind
serviciul universal, că ANR se asigură că tarifarea interconectării pentru transferabilitatea numărului este calculată în
funcție de costuri și, dacă este cazul, că taxele plătibile de către consumatori nu au efect negativ în ceea ce privește utilizarea
acestor servicii (a se vedea Hotărârea Mobistar, citată anterior, punctul 26).
În plus, trebuie să se evidențieze că articolul 30 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal impune ANR să se
asigure că operatorii își stabilesc prețurile în funcție de costuri și că prețurile nu au efect negativ asupra consumatorului
(a se vedea Hotărârea Mobistar, citată anterior, punctul 33).
Odată ce se adeverește că tarifele sunt stabilite în funcție de costuri, respectiva dispoziție conferă ANR o anumită marjă
de apreciere în evaluarea situației și în definirea metodei pe care o consideră cea mai adecvată pentru garantarea deplinei
eficacități a transferabilității, astfel încât consumatorii să nu fie descurajați să utilizeze această facilitate (a se vedea
Hotărârea Mobistar, citată anterior, punctul 34).
În această privință, rezultă din jurisprudența Curții că articolul 30 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal
nu se opune posibilității ca ANR să stabilească, în avans și pornind de la un model teoretic al costurilor, prețurile maxime
pe care operatorii donori le pot solicita operatorilor receptori, cu titlu de costuri de instituire, cu condiția ca tarifele
să fie stabilite în funcție de costuri, astfel încât consumatorii să nu fie descurajați să utilizeze facilitatea reprezentată
de transferabilitate (a se vedea în acest sens Hotărârea Mobistar, citată anterior, punctul 37).
Din cele ce precedă rezultă că, în principiu, există o legătură între costurile de interconectare suportate de operator și
valoarea taxei plătibile de către consumator. Această legătură permite să se ajungă la un compromis între interesele consumatorilor
și cele ale operatorilor.
Trebuie amintit că ANR au datoria, potrivit considerentului (41) al Directivei privind serviciul universal, să faciliteze
o transparență adecvată privind tarifarea, ca parte a punerii în aplicare a transferabilității numerelor.
Trebuie deopotrivă subliniat, astfel cum a indicat avocatul general la punctele 52, 53 și 55 din concluzii, că metoda aleasă
de ANR pentru evaluarea efectului descurajator al taxei trebuie să respecte principiile de tarifare a interconectării, permițând
să se asigure obiectivitatea, deplina eficacitate și transparența acestei tarifări.
Prin urmare, rezultă din structura generală a Directivei privind serviciul universal că revine ANR sarcina de a stabili, pe
baza unei metode obiective și fiabile, atât costurile suportate de operatori pentru furnizarea serviciului de transferabilitate
a numărului, cât și, în cadrul taxei, pragul dincolo de care consumatorii ar putea renunța la respectivul serviciu.
În temeiul rezultatelor acestei examinări, ANR trebuie să se opună, dacă este cazul, aplicării unei taxe care, deși este stabilită
în raport cu costurile menționate, ar avea, ținând seama de totalitatea datelor de care dispune ANR, un caracter descurajator
pentru consumator.
Prin urmare, în această ipoteză, ANR poate ajunge la concluzia că valoarea taxei ce poate fi solicitată consumatorului trebuie
să se situeze sub nivelul rezultat ca urmare a unei determinări efectuate exclusiv în funcție de costurile, evaluate potrivit
unei metode obiective și fiabile, pe care trebuie să le suporte operatorii pentru a asigura transferabilitatea numerelor.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 30 alineatul (2)
din Directiva privind serviciul universal trebuie interpretat în sensul că ANR trebuie să țină seama de costurile suportate
de operatorii rețelelor de telefonie mobilă pentru punerea în aplicare a serviciului de transferabilitate a numerelor atunci
când evaluează caracterul descurajator al taxei plătibile de consumatori cât privește utilizarea respectivului serviciu. Cu
toate acestea, autoritatea își păstrează dreptul de a stabili valoarea maximă a taxei exigibile de către operatori la un nivel
inferior costurilor suportate de aceștia, în cazul în care o taxă calculată exclusiv pe baza costurilor în cauză ar putea
descuraja utilizatorii să recurgă la facilitatea de transferabilitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul
universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind
serviciul universal) trebuie interpretat în sensul că autoritatea națională de reglementare trebuie să țină seama de costurile
suportate de operatorii rețelelor de telefonie mobilă pentru punerea în practică a serviciului de transferabilitate a numerelor
atunci când evaluează caracterul descurajator al taxei plătibile de consumatori cât privește utilizarea respectivului serviciu.
Cu toate acestea, autoritatea își păstrează dreptul de a stabili valoarea maximă a taxei exigibile de către operatori la un
nivel inferior costurilor suportate de aceștia, în cazul în care o taxă calculată exclusiv pe baza costurilor în cauză ar
putea descuraja utilizatorii să recurgă la facilitatea de transferabilitate.
Semnături
*
Limba de procedură: polona.