CELEX: 62005CJ0432
Načelo sodnega varstva
Nacionalna zakonodaja, ki ne določa samostojne tožbe za izpodbijanje skladnosti nacionalne določbe s pravom Skupnosti
Postopkovna avtonomija
Načelo enakovrednosti in učinkovitosti
Začasno varstvo

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načela učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki
na podlagi prava Skupnosti.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Unibet (London) Ltd in družbo Unibet (International) Ltd (v nadaljevanju
skupaj: Unibet) proti Justitiekanslern glede uporabe švedskega zakona o loterijah in igrah na srečo (lotterilagen, SFS 1994,
št. 1000, v nadaljevanju: zakon o loterijah).

Nacionalni pravni okvir

Postopkovna pravila
Iz predložitvene odločbe izhaja, da nadzor skladnosti nacionalnih zakonodajnih določb ali določb drugih predpisov z nadrejenimi
predpisi ureja člen 14 poglavja 11 švedske ustave (regeringsformen). Na podlagi tega člena se, če sodišče meni, da nacionalna
določba ni v skladu z ustavno določbo ali z drugim nadrejenim predpisom, ta določba ne uporabi. Če pa sta navedeno določbo
sprejela švedski parlament ali vlada, se ta ne sme uporabljati le v primeru očitne neskladnosti. Vendar slednji pogoj ni določen,
če se pojavlja vprašanje skladnosti v zvezi s predpisom prava Skupnosti.
Predložitveno sodišče meni, da je, ker švedsko pravo ne določa samostojne tožbe, katere glavni zahtevek bi bila razglasitev
neskladnosti akta, ki sta ga sprejela švedski parlament ali vlada, z nadrejenim predpisom, mogoče tak nadzor izvesti le v
okviru postopkov pred rednimi ali upravnimi sodišči.
Na podlagi člena 1 poglavja 13 švedskega zakona o pravdnem postopku (rättegångsbalken, v nadaljevanju: zakon o pravdnem postopku),
ki ureja postopek pred rednimi sodišči, je mogoče vložiti odškodninsko tožbo za povrnitev škode. Taka tožba se lahko konča
s sprejetjem izvršljive sodbe, na podlagi katere se toženi stranki naloži plačilo odškodnine tožeči stranki.
Na podlagi člena 2, prvi odstavek, istega poglavja zakona o pravdnem postopku je mogoče vložiti tožbo za ugotovitev obstoja
pravnega razmerja med toženo in tožečo stranko, kadar je slednji zaradi tega razmerja nastala škoda. V skladu z drugim odstavkom
istega člena je zahtevek mogoče preizkusiti, če obravnava obstoj navedenega razmerja. Taka tožba lahko vodi le do ugotovitvene
sodbe, s katero se po potrebi ugotovi obstoj pravnega razmerja med strankami, kot je obveznosti plačila odškodnine tožeči
stranki.
Glede tega lahko sodišče, ki mu je bila predložena zadeva, predhodno preveri skladnost z nadrejenim predpisom veljavne zakonske
določbe, ki se v okoliščinah posameznega primera ne sme uporabiti.
Izdajo začasnih odredb v civilnem postopku ureja poglavje 15 zakona o pravdnem postopku. Člen 3 tega poglavja določa možnost
izdaje začasnih odredb v korist tožeče stranke za varovanje njenih pravic. V skladu s to določbo lahko pristojno sodišče,
če tožeča stranka dokaže utemeljenost svojih zahtevkov do tretje stranke in če so ti predmet ali lahko postanejo predmet tožbe
ter če bi ji ta tretja stranka lahko škodovala z dejanjem ali z opustitvijo, sprejme ukrepe prepovedi ali odredbe, po potrebi
skupaj s denarnimi sankcijami zoper omenjeno tretjo stranko.
Člen 7 poglavja 15 določa, da mora tožeča stranka, v korist katere so bili sprejeti začasni ukrepi, zlasti na podlagi člena
3 tega poglavja, pristojnemu sodišču v roku enega meseca po sprejetju teh ukrepov v temelju predložiti tožbo, tako da lahko
po mnenju predložitvenega sodišča ti ukrepi zagotavljajo le začasno varstvo pravic, ki jih uveljavlja tožeča stranka, s tem,
da zagotavljajo spoštovanje teh pravic do razglasitve sodbe v temelju.

Zakon o loterijah
Na podlagi zakona o loterijah je treba za dejavnosti loterije, namenjene splošni javnosti, in na splošno vse igre, katerih
izid je odvisen od naključja, kot so stave, tombola, avtomati in ruleta, pridobiti upravno dovoljenje, ki ga izdajo pristojni
organi na lokalni ali nacionalni ravni.
Odločbo o zavrnitvi zahteve za izdajo dovoljenja za organizacijo takih dejavnosti je mogoče izpodbijati pred upravnimi sodišči,
ki odločajo na prvi stopnji, ali, če je navedeno odločbo sprejela vlada, pred Regeringsrätten (upravno sodišče, ki odloča
na zadnji stopnji). V teh okoliščinah lahko ta sodišča predhodno preverijo, ali je zadevna zakonska določba v skladu s pravom
Skupnosti, ter da se slednja v nasprotnem primeru ne sme uporabiti.
V skladu s členom 38 zakona o loterijah je v poklicne ali kakršne koli druge dobičkonosne namene prepovedano oglaševati sodelovanje
pri nezakonitih loterijah, ki so organizirane na Švedskem ali v tujini.
Na podlagi člena 52 navedenega zakona se lahko zaradi te prepovedi sprejmejo odredbe, za kršitev katerih se določi upravna
globa. Upravne ukrepe, ki jih na tej podlagi sprejmejo pristojni organi, je mogoče izpodbijati pred upravnimi sodišči, ki
lahko odredijo odložitev njihove izvršitve in predhodno preverijo, ali je zadevna zakonska določba v skladu s pravom Skupnosti,
ter da se slednja v nasprotnem primeru ne sme uporabiti.
V zvezi s prepovedjo oglaševanja, določeno v členu 38 zakona o loterijah, je mogoče na vlado ali organ, imenovan za ta namen,
vložiti predlog za priznanje izjeme. V skladu z lagen on rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut (zakon o sodnem varstvu
določenih upravnih odločb, SFS 1988, št. 205) je mogoče zoper odločbo o zavrnitvi takega predloga vložiti tožbo pri Regeringsrätten,
ki lahko predhodno preveri, ali je zadevna zakonska določba v skladu s pravom Skupnosti, ter da se slednja v nasprotnem primeru
ne sme uporabiti.
Na podlagi člena 54 zakona o loterijah je mogoče za oglaševanje sodelovanja pri loterijah, organiziranih v tujini, določiti
kazenske globe in zaporno kazen šestih mesecev, če to oglaševanje meri posebej na osebe, ki prebivajo na Švedskem.
Tingsrätt (redno sodišče, ki odloča na prvi stopnji) lahko v okviru kazenskega pregona, ki so ga v zvezi s tem začeli pristojni
organi, predhodno preveri, ali je zadevna zakonska določba v skladu s pravom Skupnosti, ter da se slednja v nasprotnem primeru
ne sme uporabiti.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Iz dokumentov iz spisa izhaja, da je družba Unibet novembra 2003 pridobila oglasne prostore v več švedskih medijih, da bi
oglaševala svoje storitve stav na internetu. Država Švedska je na podlagi zakona o loterijah proti medijem, ki so pristali
na to, da bodo družbi Unibet zagotovili oglasni prostor, sprejela več ukrepov, kot so odredbe in uvedba kazenskih postopkov.
Zoper družbo Unibet – ki je 1. decembra 2003 pri Tingsrätt vložila tožbo zoper Švedsko, s katero je predlagala, prvič, naj
se ugotovi njena pravica, ki izhaja iz člena 49 ES, oglaševati svoje storitve iger na srečo in stav na Švedskem, ne da bi
jo pri tem ovirala prepoved iz člena 38 zakona o loterijah (v nadaljevanju: ugotovitveni zahtevek), drugič, odškodnino za
škodo, ki jo je utrpela zaradi te prepovedi oglaševanja (v nadaljevanju: odškodninski zahtevek), in tretjič, naj se ugotovi,
da se navedena prepoved ter ukrepi in sankcije za njeno kršitev zanjo ne uporabljajo (v nadaljevanju: prvi predlog za izdajo
začasnih odredb) – niso bili sprejeti upravni ukrepi oziroma ni bil uveden kazenski pregon.
Ugotovitveni zahtevek je bil zavrnjen z odločbo Tingsrätt z dne 2. julija 2004. To sodišče je štelo, da iz trditev v utemeljitev
tega zahtevka ni izhajalo, da obstaja konkretno pravno razmerje med družbo Unibet in Švedsko, ter da je bil namen navedenega
zahtevka abstraktni nadzor predpisa, medtem ko taka tožba po švedskem pravu ni dopustna. Tingsrätt se o odškodninskem zahtevku
in prvem predlogu za izdajo začasnih odredb ni izreklo.
Po pritožbi, ki jo je vložila družba Unibet, sta bila tudi ugotovitveni zahtevek in prvi predlog za izdajo začasnih odredb
zavrnjena s sodbo Hovrätt (pritožbeno sodišče) z dne 8. oktobra 2004. To sodišče je namreč menilo, da je bil ugotovitveni
zahtevek tožba v zvezi s pravicami, ki je po švedskem pravu nedopustna, in da iz ustaljene sodne prakse Sodišča ne izhaja,
da načelo sodnega varstva zahteva vzpostavitev možnosti abstraktnega nadzora predpisa, ki ga nacionalno pravo ne določa. Navedeno
sodišče je prav tako odločilo, da naj bi o vprašanju skladnosti prepovedi oglaševanja, določeni v členu 38 zakona o loterijah,
s pravom Skupnosti odločalo Tingsrätt ob preizkusu odškodninskega zahtevka.
Hovrätt je tudi štelo, da bi lahko, če bi družba Unibet uveljavljala pravice, na katere se sklicuje, in oglaševala svoje storitve
na Švedskem, skladnost navedene prepovedi s pravom Skupnosti presojalo sodišče, kateremu bi bila predložena neposredna tožba
zoper upravne ukrepe ali pred katerim bi tekel kazenski postopek.
Hovrätt je tako odločilo, da ugotovitvenega zahtevka družbe Unibet na podlagi prava Skupnosti ni mogoče šteti za dopustnega
in da je postal prvi predlog za izdajo začasnih odredb brezpredmeten.
Družba Unibet je v okviru prve pritožbe pred Högsta domstolen (vrhovno sodišče) zoper sodbo Hovrätt z dne 8. oktobra 2004
zatrjevala, da sta njen ugotovitveni zahtevek in prvi predlog za izdajo začasnih odredb dopustna v skladu s švedskim pravom
in pravom Skupnosti.
Družba Unibet je kmalu po tem, ko je Hovrätt izdalo sodbo z dne 8. oktobra 2004 o zavrnitvi ugotovitvenega zahtevka in prvega
predloga za izdajo začasnih odredb, Tingsrätt predložila nov predlog za izdajo začasnih odredb, da bi ji ne glede na prepoved
oglaševanja na podlagi člena 38 zakona o loterijah nemudoma dovolilo oglaševati storitve do zaključka postopka v zvezi z njenim
odškodninskim zahtevkom in zmanjšalo škodo, nastalo zaradi te prepovedi (v nadaljevanju: drugi predlog za izdajo začasnih
odredb). Družba Unibet je zatrjevala, da je ta predlog neposredno povezan s kršitvijo pravic, ki jih ima na podlagi prava
Skupnosti, in odškodninskim zahtevkom, saj je njegov namen zmanjšati škodo, ki je nastala zaradi te prepovedi.
Tingsrätt je s sodbo z dne 12. novembra 2004 ta predlog zavrnilo s tem, da je štelo, da pri preučitvi zadeve ni bilo dokazano,
da člen 38 zakona o loterijah ni v skladu s pravom Skupnosti, družba Unibet pa tudi ni dokazala, da obstaja resen dvom glede
skladnosti prepovedi, ki jo določa ta določba, s pravom Skupnosti. Tudi pritožbo, ki jo je družba Unibet vložila zoper to
sodbo, je Hovrätt zavrnilo s sodbo z dne 26. januarja 2005.
Družba Unibet v drugi pritožbi pred Högsta domstolen predlaga razveljavitev te sodbe Hovrätta in sprejetje začasnih ukrepov
v skladu z njenim predlogom na prvi stopnji.
Predložitveno sodišče v zvezi s prvo pritožbo poudarja, da v skladu s švedskim pravom ni mogoče vložiti samostojne tožbe z
glavnim zahtevkom za ugotovitev skladnosti nacionalne določbe z nadrejenim predpisom. Predložitveno sodišče je negotovo glede
zahtev, določenih v pravu Skupnosti, v zvezi z načelom sodnega varstva, hkrati pa zatrjuje, da bi družba Unibet lahko zahtevala,
naj se preizkusi, ali je zakon o loterijah v skladu s pravom Skupnosti, če bi kršila določbe tega zakona in bi bila v kazenskem
postopku oziroma če bi vložila odškodninski zahtevek ali pa v okviru sodnega nadzora upravnih odločb o zavrnitvi, v tem primeru,
zahteve za izdajo dovoljenja ali za izjemo na podlagi navedenega zakona.
Predložitveno sodišče ugotavlja, da se v zvezi s prvim predlogom za izdajo začasnih odredb, predloženim sodiščem na prvi stopnji,
ki so odločala o tej pritožbi, postavljajo podobna vprašanja, ker v švedskem pravu tak predlog ne more biti dopusten, če je
sam glavni tožbeni predlog nedopusten.
Predložitveno sodišče v zvezi z drugo pritožbo glede drugega predloga za izdajo začasnih odredb meni, da se postavljajo vprašanja
prava Skupnosti, ker družba Unibet zatrjuje, da je navedeni predlog povezan s pravicami, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti.
Ta vprašanja se v bistvu nanašajo na merila, ki jih je treba uporabiti pri izdaji takih ukrepov v postopku v glavni stvari.
Ker je Högsta domstolen menilo, da je za rešitev spora v glavni stvari potrebna razlaga prava Skupnosti, je prekinilo odločanje
in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je treba zahtevo prava Skupnosti, da morajo nacionalni postopkovni predpisi posamezniku omogočati učinkovito varstvo pravic,
ki jih imajo na podlagi prava Skupnosti, razlagati tako, da je tožba za ugotovitev, da določeni nacionalni materialnopravni
predpisi kršijo člen 49 ES, dopustna, če skladnosti teh predpisov z navedenim členom ni mogoče presoditi drugače kot predhodno,
na primer v okviru odškodninske tožbe, tožbe zaradi kršitve nacionalnega materialnopravnega predpisa ali v okviru sodnega
nadzora?
2.      Ali ta zahteva po učinkovitem sodnem varstvu pravic, ki izhaja iz prava Skupnosti, pomeni tudi, da mora nacionalni pravni
red omogočati začasno varstvo, s katerim se lahko odstopi od nacionalnih predpisov, ki posamezniku preprečujejo uveljavljanje
zatrjevane pravice prava Skupnosti, da bi ta posameznik lahko uveljavljal to pravico, dokler nacionalno sodišče dokončno ne
preuči vprašanja obstoja te pravice?
3.      Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen:
Ali iz prava Skupnosti izhaja, da mora nacionalno sodišče v primerih, ko obstaja dvom glede skladnosti nacionalnih določb
s pravom Skupnosti, ob preučitvi predloga za začasno varstvo pravic prava Skupnosti glede pogojev takega varstva uporabiti
nacionalne določbe ali pa mora to sodišče uporabiti merila Skupnosti?
4.      Če je odgovor na tretje vprašanje, da je treba uporabiti merila prava Skupnosti, katera so ta merila?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Uvodne ugotovitve
Trditev belgijske vlade, v skladu s katero naj bi bil ta predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, ker ni resničnega
spora pred predložitvenim sodiščem, je treba zavrniti.
Kot namreč v točki 23 sklepnih predlogov poudarja generalna pravobranilka, pred predložitvenim sodiščem teče spor, saj je
družba Unibet švedskim sodiščem predložila tožbo za ugotovitev, da člen 38 zakona o loterijah ni v skladu s členom 49 ES,
zato da bi lahko oglaševala svoje storitve na Švedskem in dobila odškodnino za škodo, za katero zatrjuje, da naj bi jo utrpela
zaradi prepovedi, določene v tem členu 38.
Vendar se vprašanje, ali je tožba družbe Unibet pred švedskimi sodišči, ki je predmet prvega vprašanja, ki ga je postavilo
predložitveno sodišče, dopustna, pri presoji dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe ne upošteva.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je torej dopusten.
Zato je treba na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, odgovoriti ob upoštevanju njegovih navedb v zvezi s
švedskim pravnim okvirom, kot je bil obrazložen v točkah od 3 do 16 te sodbe.

Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba načelo učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih
imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti, razlagati tako, da to načelo zahteva, da mora v pravnem redu države članice
obstajati samostojna tožba, primarno, za preizkus skladnosti nacionalnih določb s členom 49 ES, če druga pravna sredstva omogočajo
posredno presojo te skladnosti.
Uvodoma je treba opozoriti, da je na podlagi ustaljene sodne prakse načelo učinkovitega sodnega varstva splošno načelo prava
Skupnosti, ki izhaja iz skupnih ustavnih tradicij držav članic in je potrjeno v členih 6 in 13 Evropske konvencije o varstvu
človekovih pravic in temeljnih svoboščin (sodbe z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston, 222/84, Recueil, str. 1651, točki 18
in 19; z dne 15. oktobra 1987 v zadevi Heylens in drugi, 222/86, Recueil, str. 4097, točka 14; z dne 27. novembra 2001 v zadevi
Komisija proti Avstriji, C-424/99, Recueil, str. I‑9285, točka 45; z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores
proti Svetu, C‑50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 39, in z dne 19. junija 2003 v zadevi Eribrand, C‑467/01, Recueil, str.
I-6471, točka 61) ter prav tako v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici
(UL 2000, C 364, str. 1).
Ob uporabi načela sodelovanja, določenega v členu 10 ES, morajo sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi
prava Skupnosti, zagotoviti sodišča držav članic (glej v tem smislu sodbe z dne 16. decembra 1976 v zadevi Rewe, 33/76, Recueil,
str. 1989, točka 5, in v zadevi Comet, 45/76, Recueil, str. 2043, točka 12; z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal, 106/77,
Recueil, str. 629, točki 21 in 22; z dne 19. junija 1990 v zadevi Factortame in drugi, C-213/89, Recueil, str. I‑2433, točka
19, ter z dne 14. decembra 1995 v zadevi Peterbroeck, C‑312/93, Recueil, str. I‑4599, točka 12).
Treba je tudi opozoriti, da, če na zadevnem področju ni ureditve Skupnosti, notranji pravni red vsake države članice določi
pristojna sodišča in postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varovanje pravic, ki jih posameznikom daje pravo
Skupnosti (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Rewe, točka 5; Comet, točka 13, in Peterbroeck, točka 12, ter sodbi z dne 20.
septembra 2001 v zadevi Courage in Crehan, C‑453/99, Recueil, str. I-6297, točka 29, in z dne 11. septembra 2003 v zadevi
Safalero, C‑13/01, Recueil, str. I-8679, točka 49).
Čeprav je Pogodba ES posameznikom omogočila, da lahko v okoliščinah posameznega primera pred sodiščem Skupnosti vložijo več
vrst neposrednih tožb, pa njen namen ni bil ustvariti novih pravnih sredstev za zagotavljanje spoštovanja prava Skupnosti
pred nacionalnimi sodišči, kot so tista, ki jih določa nacionalno pravo (sodba z dne 7. julija 1981 v zadevi Rewe, 158/80,
Recueil, str. 1805, točka 44).
Drugače bi lahko bilo le, če bi iz ureditve zadevnega nacionalnega pravnega reda izhajalo, da ni nobenega pravnega sredstva,
ki bi lahko, čeprav posredno, zagotovilo spoštovanje pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti (glej v tem
smislu zgoraj navedene sodbe Rewe z dne 16. decembra 1976, točka 5; Comet, točka 16, ter Factortame in drugi, točke od 19
do 23).
Čeprav morata biti procesno upravičenje in pravni interes posameznika načeloma opredeljena v nacionalnem pravu, pravo Skupnosti
vendarle zahteva, da nacionalna zakonodaja ne krši pravice do učinkovitega sodnega varstva (glej zlasti sodbo z dne 11. julija
1991 v združenih zadevah Verholen in drugi, od C-87/90 do C-89/90, Recueil, str. I-3757, točka 24, in zgoraj navedeno sodbo
Safalero, točka 50). Države članice morajo namreč vzpostaviti sistem pravnih sredstev in postopkov, ki zagotavljajo spoštovanje
te pravice (zgoraj navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 41).
V zvezi s tem podrobna postopkovna pravila pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na
podlagi prava Skupnosti, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti),
in uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti, ne smejo praktično onemogočiti oziroma čezmerno otežiti (načelo
učinkovitosti) (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Rewe z dne 16. decembra 1976, točka 5; Comet, točke od 13 do 16; Peterbroeck,
točka 12; Courage in Crehan, točka 29; Eribrand, točka 62, in Safalero, točka 49).
Poleg tega morajo nacionalna sodišča podrobno ureditev postopkovnih pravil, ki se uporabljajo za tožbe, o katerih odločajo,
kot so zahteva za ugotovitev konkretnega pravnega razmerja med tožečo stranko in državo, kolikor mogoče razlagati tako, da
bo uporaba te podrobne ureditve čim bolj prispevala k doseganju cilja, navedenega v točki 37 te sodbe, to je zagotavljanja
učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti.
Na prvo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je treba odgovoriti ob upoštevanju teh ugotovitev.
To sodišče meni, da švedsko pravo ne določa samostojnega pravnega sredstva, katerega cilj bi bil, primarno, izpodbijanje skladnosti
nacionalnih določb z nadrejenimi predpisi.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, navedene v točki 40 obravnavane zadeve, in kot
so zatrjevale vse vlade, ki so predložile stališča Sodišču, ter Komisija Evropskih skupnosti, načelo učinkovitega sodnega
varstva kot tako ne zahteva, da mora biti v pravnem redu države članice samostojna tožba, namenjena primarno izpodbijanju
skladnosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti, če je spoštovanje načel enakovrednosti in učinkovitosti zagotovljeno v okviru
nacionalnega sistema pravnih sredstev.
Prvič, iz predložitvene odločbe izhaja, da švedsko pravo ne določa možnosti uveljavljanja takega samostojnega pravnega sredstva
ne glede na to, ali je nadrejeni predpis, katerega spoštovanje je treba zagotoviti, nacionalni predpis ali predpis prava Skupnosti.
V zvezi s tema vrstama predpisov švedsko pravo posameznikom vendarle omogoča predhodni preizkus tega vprašanja skladnosti
v okviru postopkov, ki so se začeli pred rednimi ali upravnimi sodišči.
Iz predložitvene odločbe izhaja tudi, da sodišče, ki odloča o vprašanju, ne sme uporabiti sporne določbe, če meni, da ni v
skladu z nadrejenim predpisom, ne glede na to, ali gre za nacionalni predpis ali predpis Skupnosti.
V okviru tega preizkusa je le v primeru očitne neskladnosti določbe, ki sta jo sprejela švedski parlament oziroma vlada, z
nadrejenim predpisom mogoče, da se taka določba ne uporabi. Kot je bilo navedeno v točki 3 te sodbe, ta pogoj nasprotno ni
določen, če je zadevni nadrejeni predpis predpis prava Skupnosti.
Kot so torej opozorile vse vlade, ki so predložile stališča Sodišču, in Komisija, je treba ugotoviti, da podrobna postopkovna
pravila o pravnih sredstvih, ki jih določa švedsko pravo za zagotovitev pravic, ki jih imajo upravičeni subjekti na podlagi
prava Skupnosti, niso manj ugodna od tistih, katerih namen je zagotoviti varstvo pravic, ki za upravičene subjekte izhajajo
iz nacionalnih določb.
Drugič, treba je preizkusiti, ali neposredna pravna sredstva, ki jih določa švedsko pravo za izpodbijanje skladnosti nacionalne
določbe s pravom Skupnosti, dejansko onemogočajo ali čezmerno otežujejo uveljavljanje pravic pravnega reda Skupnosti.
V zvezi s tem je treba vsak primer, v katerem se postavi vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali
čezmerno otežuje uporabo prava Skupnosti, preizkusiti, upoštevajoč položaj te določbe v celotnem postopku, potek postopka
in njegove posebnosti pred različnimi nacionalnimi sodišči (zgoraj navedena sodba Peterbroeck, točka 14).
Vendar pa iz predložitvene odločbe izhaja, da švedsko pravo ne izključuje možnosti subjekta, kot je družba Unibet, da izpodbija
skladnost nacionalne zakonodaje, kot je švedski zakon o loterijah, s pravom Skupnosti, ampak da nasprotno za to obstajajo
različna pravna sredstva.
Po eni strani predložitveno sodišče tako navaja, da lahko družba Unibet zahteva preizkus skladnosti zakona o loterijah s pravom
Skupnosti v okviru odškodninskega zahtevka pred rednimi sodišči.
Poleg tega iz predložitvene odločbe izhaja, da je družba Unibet vložila tak zahtevek in da je bil sprejet kot dopusten.
Zato, če se preizkus skladnosti zakona o loterijah s pravom Skupnosti izvede v okviru presoje odškodninskega zahtevka, je
ta zahtevek pravno sredstvo, ki družbi Unibet zagotavlja učinkovito varstvo pravic, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti.
V zvezi s tem mora predložitveno sodišče zagotoviti, da se preizkus skladnosti navedenega zakona s pravom Skupnosti izvede
neodvisno od meritorne presoje v zvezi s pogoji za odškodnino in vzročno zvezo v okviru odškodninskega zahtevka.
Po drugi strani predložitveno sodišče dodaja, da če bi družba Unibet švedski vladi predlagala izjemo od prepovedi oglaševanja
njenih storitev na Švedskem, bi lahko bila morebitna odločba o zavrnitvi tega predloga predmet sodnega nadzora pred Regeringsrätten,
v okviru katerega bi družba Unibet lahko zatrjevala neskladnosti določbe zakona o loterijah s pravom Skupnosti. Pristojno
sodišče v danem primeru ne bi smelo uporabljati določbe tega zakona, za katere bi se presodilo, da niso v skladu s pravom
Skupnosti.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je tak sodni nadzor, ki družbi Unibet omogoča izdajo sodne odločbe o ugotovitvi neskladnosti
navedenih določb s pravom Skupnosti, pravno sredstvo, ki ji zagotavlja učinkovito sodno varstvo pravic, ki jih ima na podlagi
prava Skupnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Heylens in drugi, točka 14, in sodbo z dne 7. maja 1991 v zadevi
Vlassopoulou, C‑340/89, Recueil, str. I-2357, točka 22).
Poleg tega predložitveno sodišče pojasnjuje, da bi družba Unibet, če bi kršila določbe zakona o loterijah in bi nacionalni
pristojni organi proti njej sprejeli upravne ukrepe ali uvedli kazenski pregon, lahko imela možnost v okviru postopka pred
upravnim ali rednim sodiščem izpodbijati skladnost navedenih določb s pravom Skupnosti. Pristojno sodišče v danem primeru
ne bi smelo uporabiti določb tega zakona, za katere bi presodilo, da niso v skladu s pravom Skupnosti.
Poleg pravnih sredstev, navedenih v točkah 56 in 60 te sodbe, bi lahko družba Unibet v okviru sodnega sredstva, vloženega
proti upravi ali v kazenskem postopku, zatrjevala, da ukrepi, ki so bili sprejeti oziroma zahtevani zoper njo, niso v skladu
s pravom Skupnosti zato, ker ji pristojni nacionalni organi niso dovolili oglaševanja storitev na Švedskem.
V vsakem primeru iz točk od 56 do 61 te sodbe izhaja, da je treba šteti, da ima družba Unibet pravna sredstva, ki ji zagotavljajo
učinkovito sodno varstvo pravic, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti. Če bi bila nasprotno, kot je navedeno v točki 62 te
sodbe, prisiljena v upravni ali kazenski postopek oziroma v sankcije, ki bi lahko izhajale iz tega, to kot edino pravno sredstvo
za izpodbijanje skladnosti spornih nacionalnih določb s pravom Skupnosti ne bi zadostovalo za zagotovitev učinkovitega pravnega
varstva.
Zato je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba načelo učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo
posamezniki na podlagi prava Skupnosti, razlagati tako, da ne zahteva, da mora pravni red države članice predvideti samostojno
tožbo, primarno, za preizkus skladnosti nacionalnih določb s členom 49 ES, če druga učinkovita pravna sredstva, ki niso manj
ugodna od tistih, ki veljajo za podobne nacionalne tožbe, omogočajo predhodno presojo te skladnosti, kar pa je naloga nacionalnega
sodišča.

Drugo vprašanje
Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali načelo učinkovitega sodnega varstva pravic posameznikov,
ki jih imajo na podlagi prava Skupnosti, zahteva, da mora biti v pravnem redu države članice mogoče doseči sprejetje začasnih
ukrepov za odložitev izvršitve nacionalnih določb, dokler pristojno sodišče ne odloči o njihovi skladnosti s pravom Skupnosti.
Uvodoma je treba poudariti, da mora nacionalno sodišče, kateremu je predložen spor, ki ga ureja pravo Skupnosti, imeti možnost
izdaje začasnega ukrepa, da bi zagotovilo polni učinek sodne odločbe, ki bo izdana o obstoju pravic, zatrjevanih na podlagi
prava Skupnosti (zgoraj navedena sodba Factortame in drugi, točka 21, in sodba z dne 11. januarja 2001 v zadevi Siples, C-226/99,
Recueil, str. I‑277, točka 19).
V nacionalnem pravnem okviru, kot je obrazložen v predložitvenem sklepu, se lahko predlogi za take ukrepe nanašajo le na zagotovitev
začasnega varstva pravic, na katere se v temelju sklicuje tožeča stranka, kot izhaja iz točke 9 te sodbe.
V zadevi v glavni stvari je ugotovljeno, da je družba Unibet vložila dva predloga za izdajo začasnih odredb, prvega v okviru
ugotovitvenega zahtevka in drugega v okviru odškodninskega zahtevka.
Iz predložitvene odločbe v zvezi s prvim od teh predlogov za izdajo začasnih odredb izhaja, da je bil ugotovitveni zahtevek
na podlagi nacionalnega prava na prvi stopnji in na pritožbeni stopnji presojen za nedopustnega. Predložitveno sodišče se
je kljub temu, da je potrdilo razlago nacionalnega prava, v zvezi s tem spraševalo o zahtevah prava Skupnosti in zato postavilo
prvo vprašanje za predhodno odločanje (glej točke od 36 do 65 te sodbe).
Vendar pa iz odgovora na prvo vprašanje izhaja, da načelo učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na
podlagi prava Skupnosti, ne zahteva, da mora v pravnem redu države članice obstajati samostojna tožba, primarno, za preizkus
skladnosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti, če druga pravna sredstva omogočajo predhodno presojo te skladnosti, kar
pa je naloga nacionalnega sodišča.
Če dopustnost tožbe, katere namen je zagotoviti spoštovanje pravic, ki jih ima posameznik na podlagi prava Skupnosti, na podlagi
nacionalnega prava, ki se uporablja v skladu z zahtevami prava Skupnosti, ni gotova, načelo učinkovitega sodnega varstva zahteva,
da mora imeti nacionalno sodišče možnost na tej stopnji vsaj odobriti nujne začasne ukrepe, da bi zagotovilo spoštovanje navedenih
pravic.
Vendar načelo učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti, ne zahteva, da mora
v pravnem redu države članice obstajati možnost, da pristojno nacionalno sodišče izda začasni ukrep, če zahtevek po nacionalnem
pravu ni dopusten, razen če pravo Skupnosti, če je obrazloženo v skladu s točko 71 te sodbe, te nedopustnosti ne postavlja
pod vprašaj.
Iz predložitvene odločbe in drugih dokumentov iz spisa v zvezi s predlogom za izdajo začasnih odredb, vloženih v okviru odškodninskega
zahtevka, izhaja, da je bil ta sprejet kot dopusten.
Kot v točki 74 sklepnih predlogov poudarja generalna pravobranilka in kot je bilo opozorjeno v točki 67 te sodbe, mora imeti
nacionalno sodišče, kateremu je predložen spor, ki ga ureja pravo Skupnosti, možnost izdaje začasnih ukrepov, da bi zagotovilo
polni učinek sodne odločbe, ki bo izdana o obstoju pravic, zatrjevanih na podlagi prava Skupnosti.
Zato mora pristojno nacionalno sodišče, ko v okviru odškodninskega zahtevka preizkuša skladnost zakona o loterijah s pravom
Skupnosti, imeti možnost sprejeti predlagane začasne ukrepe, če je sprejetje teh ukrepov potrebno, o čemer odloči nacionalno
sodišče, da bi se zagotovil polni učinek sodne odločbe, ki bo izdana v zvezi z obstojem pravic, zatrjevanih na podlagi prava
Skupnosti.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba načelo učinkovitega sodnega varstva pravic,
ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti, razlagati tako, da mora biti v pravnem redu države članice mogoče sprejeti
začasne ukrepe, dokler se pristojno sodišče ne izreče o skladnosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti, če je sprejetje
takih ukrepov potrebno za zagotovitev polnega učinka sodne odločbe, ki bo izdana v zvezi z obstojem teh pravic.

Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali ob upoštevanju načela učinkovitega sodnega varstva pravic,
ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti, in ob dvomu glede skladnosti nacionalnih določb z njim, sprejetje začasnih
ukrepov za odložitev izvršitve nacionalnih ukrepov, dokler pristojno sodišče ne odloči o njihovi skladnosti s pravom Skupnosti,
urejajo merila nacionalnega prava, ki velja pred nacionalnim sodiščem, ali merila Skupnosti.
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse jasno izhaja, da so za odložitev izvršitve nacionalne odločbe, ki temelji na predpisu
Skupnosti, v postopkih pred nacionalnim sodiščem, čeprav se zanjo uporablja nacionalno postopkovno pravo, v vseh državah članicah
določeni enotni pogoji za izdajo, ki so enaki pogojem za vložitev predloga za izdajo začasne odredbe s strani sodišča Skupnosti
(sodbe z dne 21. februarja 1991 v združenih zadevah Zuckerfabrik Süderdithmarschen in Zuckerfabrik Soest, C-143/88 in C-92/89,
Recueil, str. I-415, točki 26 in 27; z dne 9. novembra 1995 v zadevi Atlanta Fruchthandelsgesellschaft, C-465/93, Recueil,
str. I-3761, točka 39, in z dne 6. decembra 2005 v združenih zadevah ABNA in drugi, C-453/03, C-11/04, C-12/04 in C-194/04,
ZOdl., str. I-10423, točka 104). Vendar je zadeva v postopku v glavni stvari drugačna od zadev, v katerih so bile izdane te
sodbe, glede tega, da se predlog družbe Unibet za izdajo začasnih ukrepov ne nanaša na odložitev učinkov nacionalne ureditve,
sprejete v skladu z uredbo Skupnosti, katere zakonitost se izpodbija, ampak učinkov nacionalne zakonodaje, katere skladnost
s pravom Skupnosti se izpodbija.
Ker na tem področju ni pravil Skupnosti, mora nacionalni pravni red vsake države članice določiti pogoje za sprejetje začasnih
ukrepov, katerih namen je zagotoviti spoštovanje pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti.
Zato sprejetje začasnih ukrepov za odložitev izvršitve nacionalnih določb, dokler pristojno sodišče ne odloči o njihovi skladnosti
s pravom Skupnosti, urejajo merila, ki jih določa nacionalno pravo, ki se uporablja pred tem sodiščem.
Vendar ta merila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne nacionalne zahtevke (načelo enakovrednosti), in
uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti, ne smejo praktično onemogočiti oziroma čezmerno otežiti (načelo učinkovitosti).
Na tretje vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba načelo učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki
na podlagi prava Skupnosti, razlagati tako, da, če obstaja dvom glede skladnosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti, morebitno
sprejetje začasnih odredb za odložitev izvršitve teh določb, dokler pristojno sodišče ne odloči o njihovi skladnosti s pravom
Skupnosti, urejajo merila nacionalnega prava, ki velja pred navedenim sodiščem, če ta merila niso manj ugodna od tistih, ki
veljajo za podobne nacionalne zahtevke, in uveljavljanja začasnega sodnega varstva takih pravic praktično ne onemogočajo oziroma
čezmerno otežujejo.

Četrto vprašanje
Glede na odgovor na tretje vprašanje je odgovor na četrto vprašanje brezpredmeten.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.
Načelo učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti, je treba razlagati tako,
da ne zahteva, da mora pravni red države članice predvideti samostojno tožbo, primarno, za preizkus skladnosti nacionalnih
določb s členom 49 ES, če druga učinkovita pravna sredstva, ki niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne nacionalne
tožbe, omogočajo predhodno presojo te skladnosti, kar pa je naloga nacionalnega sodišča.
2.
Načelo učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti, je treba razlagati tako,
da mora biti v pravnem redu države članice mogoče sprejeti začasne ukrepe, dokler se pristojno sodišče ne izreče o skladnosti
nacionalnih določb s pravom Skupnosti, če je sprejetje takih ukrepov potrebno za zagotovitev polnega učinka sodne odločbe,
ki bo izdana v zvezi z obstojem teh pravic.
3.
Načelo učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti, je treba razlagati tako,
da, če obstaja dvom glede skladnosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti, morebitno sprejetje začasnih odredb za odložitev
izvršitve teh določb, dokler pristojno sodišče ne odloči o njihovi skladnosti s pravom Skupnosti urejajo merila nacionalnega
prava, ki velja pred navedenim sodiščem, če ta merila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne nacionalne zahtevke,
in uveljavljanja začasnega sodnega varstva takih pravic praktično ne onemogočajo oziroma čezmerno otežujejo.
Podpisi
*
Jezik postopka: švedščina.