CELEX: 62006CJ0242
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Darba ņēmēju brīva pārvietošanās
Nodevas ieviešana, lai saņemtu uzturēšanās atļauju uzņemošajā dalībvalstī
Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 13. pantā ietvertās "standstill" klauzulas pārkāpums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi (turpmāk tekstā — “Lēmums Nr. 1/80”) 13. panta interpretāciju. Asociācijas padome tika nodibināta ar līgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju un kuru Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā — “Asociācijas līgums”).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp T. Sahinu un
Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie
(imigrācijas un integrācijas ministrs; turpmāk tekstā — “ministrs”) par Turcijas pilsoņu pienākumu maksāt nodevu, lai to lūgums izsniegt uzturēšanās atļauju vai pagarināt tās derīguma termiņu tiktu izskatīts.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
EEK–Turcijas asociācija
— Asociācijas līgums
Asociācijas līguma mērķis saskaņā ar tā 2. panta 1. punktu ir veicināt nepārtrauktu un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomisko attiecību nostiprināšanu starp līgumslēdzējām pusēm, tostarp darba spēka jomā, pakāpeniski ieviešot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (Asociācijas līguma 12. pants), kā arī novēršot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību (minētā līguma 13. pants) un pakalpojumu sniegšanas brīvībai (šī paša līguma 14. pants), lai uzlabotu Turcijas tautas dzīves līmeni un veicinātu vēlāku Turcijas Republikas iestāšanos Kopienā (šī līguma preambulas ceturtais apsvērums un 28. pants).
Šajā sakarā Asociācijas līgumā ir paredzēts sagatavošanās posms, kas ļauj Turcijas Republikai uzlabot tautsaimniecību ar Kopienas palīdzību (šī līguma 3. pants), pārejas posms, kurā tiek nodrošināta pakāpeniska muitas kopienas izveidošana un ekonomikas politikas saskaņošana (minētā līguma 4. pants), un pēdējais posms, kas ir balstīts uz muitas savienību un ietver līgumslēdzēju pušu ekonomikas politikas koordinācijas pastiprināšanu (šī paša līguma 5. pants).
Asociācijas līguma 6. panta redakcija ir šāda:
“Lai nodrošinātu pakāpenisku asociācijas režīma piemērošanu, Līgumslēdzējas puses tiekas Asociācijas padomē, kas darbojas atbilstoši tai līgumā piešķirtajai kompetencei.”
Saskaņā ar Asociācijas līguma 8. pantu, kas ietverts tā II sadaļā ar nosaukumu “Pārejas posma īstenošana”:
“4. pantā izvirzīto mērķu sasniegšanai Asociācijas padome pirms pārejas posma sākuma un saskaņā ar pagaidu protokola 1. pantā paredzēto procedūru nosaka nosacījumus, noteikumus un termiņus, kā īstenojamas tiesību normas, kas attiecas uz Kopienas dibināšanas līgumā paredzētajām jomām, kas ir jāņem vērā, it īpaši tām, kas paredzētas iepriekšējā sadaļā, kā arī jebkādas drošības klauzulas, kas tiek uzskatītas par noderīgām.”
Asociācijas līguma 12.–14. pants arī ir ietverti tā II sadaļas 3. nodaļā ar nosaukumu “Citi ekonomiska rakstura noteikumi”.
12. pantā ir paredzēts:
“Līgumslēdzējas puses vienojas iedvesmoties no [EKL 39. panta], [EKL 40. panta], [EKL 41. panta], lai pakāpeniski savā starpā ieviestu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.”
13. pantā ir teikts:
“Līgumslēdzējas puses vienojas iedvesmoties no [EKL 43. panta] līdz [EKL 46. pantam], tos ieskaitot, un [EKL 48. panta], lai savā starpā novērstu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus.”
14. pantā ir paredzēts:
“Līgumslēdzējas puses vienojas iedvesmoties no [EKL 45. panta], [EKL 46. panta] un no [EKL 48. panta] līdz [EKL 54. pantam], tos ieskaitot, lai savā starpā novērstu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.”
Saskaņā ar Asociācijas līguma 22. panta 1. punktu:
“Asociācijas padome tiek pilnvarota pieņemt lēmumus līgumā izvirzīto mērķu sasniegšanai un tajā paredzētajos gadījumos. Abām Līgumslēdzējām pusēm ir pienākums veikt pasākumus pieņemto lēmumu izpildei [..].”
— Papildu protokols
1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā Papildu protokola, kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (
OV L 293, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “Papildu protokols”), kas atbilstoši tā 62. pantam ir neatņemama Asociācijas līguma daļa, saskaņā ar tā 1. pantu ir paredzēti šī līguma 4. pantā minētā pārejas posma īstenošanas nosacījumi, noteikumi un grafiki.
Papildu protokols ietver II sadaļu ar nosaukumu “Personu un pakalpojumu aprite”, kuras I nodaļa attiecas uz “darba ņēmējiem” un II nodaļa ir veltīta “[t]iesībām veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumiem un transportam”.
Papildu protokola 36. pantā, kas ir ietverts I nodaļā, ir paredzēts, ka darba ņēmēju pārvietošanās brīvība starp Kopienas dalībvalstīm un Turciju atbilstoši Asociācijas līguma 12. pantā minētajiem principiem tiks pakāpeniski īstenota starp divpadsmitā un divdesmit otrā gada beigām pēc līguma stāšanās spēkā un Asociācijas padome lems par šajā sakarā vajadzīgajiem noteikumiem.
Papildu protokola 41. panta 1. punkts, kas ietverts minētās II sadaļas II nodaļā, tādējādi ir formulēts šādi:
“Līgumslēdzējas puses atturas ieviest savā starpā jaunus ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai.”
Papildu protokola 59. panta redakcija ir šāda:
“Jomās, uz ko attiecas šis protokols, Turcijai nepiemēro labvēlīgāku režīmu kā to, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā ar Kopienas dibināšanas līgumu.”
— Lēmums Nr. 1/80
1980. gada 19. septembrī Asociācijas padome, kas izveidota ar Asociācijas līgumu un kurā ietilpst, no vienas puses, dalībvalstu valdību, Eiropas Savienības Padomes, kā arī Eiropas Kopienu Komisijas locekļi un, no otras puses, Turcijas valdības locekļi, pieņēma Lēmumu Nr. 1/80.
Šī lēmuma 6. pants ir ietverts II nodaļas “Sociālie noteikumi” 1. sadaļā “Jautājumi saistībā ar darba ņēmēju nodarbinātību un brīvu pārvietošanos”. Šī panta 1. punkta redakcija ir šāda:
“Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam — Turcijas pilsonim, kurš ir likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū:
—
pēc viena likumīgi nostrādāta gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja tam ir brīva darba vieta;
—
pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un ievērojot priekšroku, kas piešķirama darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm, ir tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;
—
pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.”
Lēmuma Nr. 1/80 13. panta, kas ir ietverts minētajā 1. sadaļā, redakcija ir šāda:
“Kopienas dalībvalstis un Turcija nedrīkst ieviest jaunus ierobežojumus to darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu piekļuvei nodarbinātībai, kas to attiecīgajā teritorijā likumīgi uzturas un strādā.”
Saskaņā ar tā 130. pantu Lēmums Nr. 1/80 ir stājies spēkā 1980. gada 1. jūlijā. Tomēr atbilstoši šī lēmuma 16. pantam II nodaļas 1. sadaļas noteikumi ir piemērojami no .
Direktīva 68/360/EEK
Padomes 1968. gada 15. oktobra Direktīvas 68/360/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā (
OV L 257, 13. lpp.
) 9. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Uzturēšanās dokumenti, kas tiek piešķirti kādas EEK dalībvalsts pilsoņiem, [..] tiek izsniegti un atjaunoti bezmaksas kārtībā vai par maksu, kas nepārsniedz nodokļus un nodevas, ko prasa no pilsoņiem par personas apliecību izsniegšanu.”
Direktīva 68/360 tika atcelta no 2006. gada 30. aprīļa ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (
OV L 158, 77. lpp.
, un labojumi OV 2004, L 229, 35. lpp., OV 2005, L 197, 34. lpp. un OV 2007, L 204, 28. lpp.).
Direktīva 2004/38
Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 8. pantu, ja uzturēšanās laiks ir ilgāks par trīs mēnešiem, dalībvalstis var pieprasīt Eiropas Savienības pilsoņiem reģistrēties kompetentajās iestādēs viņu dzīvesvietā, šādu reģistrāciju apstiprinot ar attiecīgi izsniegtu reģistrācijas apliecību. Tāpat, piemērojot minētās direktīvas 9. pantu, dalībvalstis var paredzēt prasību iegūt uzturēšanās atļauju Savienības pilsoņu ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi, ja uzturēšanās laiks ir ilgāks par trīs mēnešiem. Ja nav izpildīta prasība pieprasīt uzturēšanās atļauju, pret attiecīgo personu var vērst samērīgas un nediskriminējošas sankcijas. Saskaņā ar šīs direktīvas 11. panta 1. punktu uzturēšanās atļauja ir derīga piecus gadus no izdošanas datuma vai uz Savienības pilsoņa paredzētās uzturēšanās laiku, ja tas ir īsāks nekā pieci gadi.
Direktīvas 2004/38 25. pants “Vispārīgi noteikumi par uzturēšanās dokumentiem” paredz:
“1.   Reģistrācijas apliecība, kas minēta 8. pantā, dokuments, ar ko apliecina pastāvīgu uzturēšanos, apstiprinājums, ar ko apliecina pieteikumu par uzturēšanās atļauju, pastāvīgas uzturēšanās atļauju vai ģimenes locekļa uzturēšanās atļauju, nekādā ziņā nedrīkst būt priekšnoteikums, lai varētu īstenot kādas tiesības vai izpildīt administratīvu formalitāti, ja šīs tiesības var apstiprināt ar citiem pierādījumiem.
2.   Visus 1. punktā minētos dokumentus izsniedz bez maksas vai par maksu, kas nav lielāka par summu, ko attiecīgās valsts valstspiederīgie maksā par līdzīgu dokumentu izsniegšanu.”
Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumu 1980. gada 1. decembrī, t.i., datumā, kad attiecībā uz Nīderlandes Karalisti stājās spēkā Lēmumā Nr. 1/80 paredzētie noteikumi par darba ņēmēju nodarbinātību un brīvu pārvietošanos, tostarp Lēmuma 13. pants, šī dalībvalsts neprasīja maksāt nodevu par lūgumu izsniegt uzturēšanās atļauju un arī neiekasēja šo nodevu par lūgumu pasniegt šādas atļaujas derīguma termiņu.
Tikai pēc likuma par vispārējiem grozījumiem 2000. gada 23. novembra likumā par ārvalstniekiem (
Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet
,
Stb.
2000, Nr. 495; turpmāk tekstā — “
Vw
2000”), 2000. gada Dekrētā par ārvalstniekiem (
Vreemdelingenbesluit
2000,
Stb
. 2000, Nr. 497), kā arī noteikumos par ārvalstniekiem (
Voorschrift Vreemdelingen
) stāšanās spēkā ārvalstniekiem ir jāmaksā nodeva par lūguma izsniegt uzturēšanās atļauju izskatīšanu.
Turklāt saskaņā ar grozījumu noteikumos par ārvalstniekiem, kas ir piemērojams no 2002. gada 1. maija, šādas nodevas iekasēšana ir paredzēta arī gadījumos, kad ir pieprasīts uzturēšanās atļaujas derīguma termiņa pagarinājums. Šajā gadījumā ir palielināts nodevas apmērs.
Atbilstoši
Vw
200024. panta 2. punktam, ja nodeva par lūgumu izsniegt uzturēšanās atļauju netiek samaksāta noteiktajā termiņā, tad kompetentā iestāde neskata šo lūgumu. Turklāt samaksātā nodeva netiek atmaksāta lūguma noraidīšanas gadījumā.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka T. Sahins ir Turcijas pilsonis, kurš 2000. gada 13. jūlijā ir ieguvis pagaidu uzturēšanās atļauju, uz kuras pamata viņš ieradās Nīderlandes teritorijā 12. septembrī.
2000. gada 2. oktobrī, kad viņš likumīgi dzīvoja Nīderlandē, viņš iesniedza lūgumu izsniegt uzturēšanās atļauju, lai viņš varētu dzīvot kopā ar savu sievu, Nīderlandes pilsoni.
2000. gada 14. decembrī ministrs viņam izsniedza šādu uzturēšanās atļauju, kuras derīguma termiņš beidzās . Šī atļauja neparedzēja nekādus ierobežojumus profesionālās darbības veikšanai.
Pēc T. Sahina lūguma 2001. gada 28. septembrī ministrs pagarināja šīs uzturēšanās atļaujas derīguma termiņu līdz .
Tomēr T. Sahins pieprasīja pagarināt šīs atļaujas derīguma termiņu tikai 2003. gada 10. februārī.
2003. gada 23. aprīlī ministrs, piemērojot Nīderlandes tiesisko regulējumu, atteicās izskatīt šo pēdējo lūgumu, jo T. Sahins nebija samaksājis attiecīgo nodevu EUR 169 apmērā.
Pēc tam, kad viņš bija samaksājis minēto summu, bet neievērojot maksājumam noteikto termiņu, T. Sahins 2003. gada 26. maijā iesniedza sūdzību par ministra lēmumu, kuru ministrs noraidīja kā nepamatotu.
2004. gada 16. maijā T. Sahins pārsūdzēja šo pēdējo lēmumu
Rechtbank ‘s-Gravenhage
, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 13. pantu. Šī tiesa spriedumā apmierināja prasību, atceļot ministra lēmumu, liekot tam pieņemt jaunu lēmumu.
2004. gada 17. septembrī ministrs no jauna noraidīja T. Sahina sūdzību kā nepamatotu.
2005. gada 30. maija spriedumā
Rechtbank ‘s-Gravenhage
apmierināja T. Sahina pārsūdzību par šo otro noraidošo ministra lēmumu, uzskatot, ka prasība prasītājam maksāt nodevu sakarā ar lūgumu pagarināt tā uzturēšanās Nīderlandē atļauju ir pretrunā ar Lēmuma Nr. 1/80 13. pantu.
Ministrs savas apelācijas sūdzības par minēto spriedumu pamatojumam norādīja, ka pirmās instances tiesa kļūdaini uzskatīja, ka minētais 13. pants attiecas uz T. Sahina gadījumu.
Raad van State
uzskatīja, ka T. Sahins nav pienācīgā laikā samaksājis prasīto nodevu, tādēļ saskaņā ar valsts tiesībām ministram bija pienākums neizskatīt šīs personas lūgumu.
Nav strīda, ka no 2000. gada 14. decembra līdz T. Sahins valsts tiesību izpratnē likumīgi atradās Nīderlandē, jo visu šo laika posmu viņam bija derīga uzturēšanās atļauja. Šajā laikā viņam bija arī tiesības Nīderlandes teritorijā veikt profesionālo darbību. Viņš no 2001. gada marta strādāja vairākos darbos, no kuriem neviens nepārsniedza vienu nepārtrauktu gadu pie viena un tā paša darba devēja, tādēļ viņš nevar atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. pantā paredzētajām tiesībām.
Līdz ar to rodas jautājums, vai Nīderlandes tiesību aktu par pienākumu maksāt nodevu, lai saņemtu uzturēšanās atļauju, un ministra atteikumu izskatīt šādu lūgumu, ja nav samaksāta šāda nodeva, piemērošana nav pretrunā kādai citai normai no tiesiskā regulējuma, kurš ir pieņemts asociācijas EEK–Turcija ietvaros.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa norāda, ka T. Sahins iesniedza lūgumu pagarināt viņa uzturēšanās atļauju tikai 2003. gada 10. februārī, t.i., pēc tās derīguma termiņa beigām, tādēļ, piemērojot valsts tiesības, viņš valstī vairs neuzturējās likumīgi no līdz un viņam nebija tiesību strādāt algotu darbu Nīderlandes teritorijā, kamēr viņa lūgums tika izskatīts. Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka darbs, ko T. Sahins veica šajā laikā, bija nelegāls atbilstoši Nīderlandes tiesībām.
Turpretī no brīža, kad T. Sahins iesniedza lūgumu pagarināt uzturēšanās atļauju, t.i., 2003. gada 10. februāra, viņš atkal likumīgi uzturējās Nīderlandes teritorijā atbilstoši Nīderlandes tiesībām. Turklāt tā kā šis novēlotais lūgums tika iesniegts saprātīgā sešu mēnešu laika posmā pēc tā likumīgās uzturēšanās beigām, tas ir jāizskata, ievērojot paredzētos valsts nosacījumus uzturēšanās pagarināšanai, nevis nosacījumus sākotnējai uzņemšanai Nīderlandes teritorijā.
Šajā gadījumā būtu jānosaka, vai Turcijas pilsonis, kurš atrodas tādā situācijā, kāda ir aprakstīta šī sprieduma 29.–44. punktā, var atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 13. pantu. Turklāt, kaut arī nav šaubu, ka pamata lietā piemērojamais tiesiskais regulējums ir jāuzskata par “jaunu” šī panta izpratnē, jo tas pasliktina Turcijas pilsoņu stāvokli salīdzinājumā ar to, kas izrietēja no tiem piemērojamajiem noteikumiem minētā 13. panta stāšanās spēkā brīdī Nīderlandes Karalistē, tomēr vēl ir jāizlemj, vai saistības, kuras šis regulējums uzliek Turcijas pilsoņiem, ir uzskatāmas par “ierobežojumiem” šī panta izpratnē, it īpaši ievērojot apstākli, ka saskaņā ar jauno prasību iekasējamā nodeva būtiski pārsniedz nodevu, kas ir jāmaksā Kopienu pilsoņiem un to ģimenes locekļiem.
Šādos apstākļos
Raad van State
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)
Vai saskaņā ar Tiesas 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
C-317/01 un C-369/01
Abatay
u.c. (
Recueil
, I-12301. lpp.
) Lēmuma Nr. 1/80 [..] 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka uz šo noteikumu var atsaukties ārvalstnieks, Turcijas pilsonis, kas ir ievērojis sākotnējai uzņemšanai valstī un uzturēšanās piemērojamās normas un kas no līdz ir legāli strādājis pie dažādiem darba devējiem, bet kas laikus nav pieprasījis viņam piešķirtās uzturēšanās atļaujas termiņa pagarinājumu, tādējādi, ka pēc uzturēšanās atļaujas beigām un lūguma par pagarinājumu iesniegšanas brīdī viņš saskaņā ar valsts tiesībām tajā uzturējās nelegāli un viņam nebija ļauts strādāt Nīderlandes teritorijā?
b)
Vai atbilde uz 1. a) jautājumu būtu citāda, ja ārvalstnieka pēc noteiktā termiņa, bet sešu mēnešu laikā pēc šīs uzturēšanās atļaujas beigām iesniegtais lūgums ir izskatīts atbilstoši nosacījumiem, kas paredzēti atļaujai turpināt uzturēšanos, lai gan valsts tiesībās to uzskata par lūgumu izsniegt pirmo uzturēšanās atļauju, un ārvalstnieks var uzturēties valsts teritorijā, kamēr tiek pieņemts lēmums par šo lūgumu?
2)
a)
Vai Lēmuma Nr. 1/80 13. pantā jēdziens “ierobežojums” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz pienākumu samaksāt nodevu par lūguma pagarināt uzturēšanās atļaujas derīguma termiņu izskatīšanu, kas uzlikts Turcijas pilsoņiem, uz ko attiecas Lēmums Nr. 1/80, ko nemaksājot, saskaņā ar
Vw
200024. panta otro daļu lūgums netiks izskatīts?
b)
Vai atbilde uz 2. a) jautājumu būtu citāda, ja nodevas apmērs nepārsniedz lūguma izskatīšanas izmaksas?
3)
Vai Lēmuma Nr. 1/80 13. pants, kas tostarp attiecas uz Papildu protokola pie [Asociācijas Līguma], lasot to kopsakarā ar šī protokola 59. pantu, ieviešanu, ir jāinterpretē tādējādi, ka nodevas apmērs (kas ārvalstniekiem tajā laikā bija EUR 169), kas uzlikts Turcijas pilsoņiem, uz kuriem attiecas Lēmums Nr. 1/80, izskatot lūgumu izsniegt uzturēšanās atļauju vai to pagarināt, nevar pārsniegt nodevas apmēru (EUR 30), kas var tikt prasīts no Eiropas Kopienas pilsoņiem, izskatot lūgumu veikt pārbaudi saskaņā ar Kopienu tiesībām un izsniedzot ar to saistītos uzturēšanās dokumentus (skat. Direktīvas [68/360] 9. panta 1. punktu, kā arī Direktīvas [2004/38] 25. panta 2. punktu)?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa pēc būtības vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai tāds Turcijas pilsonis kā T. Sahins uzņemošajā dalībvalstī uzturas likumīgi, tādēļ viņam ir piemērojams Lēmuma Nr. 1/80 13. pants. Otrkārt, šī tiesa jautā Tiesai, vai šajā pantā paredzētais “atturēšanās no jebkādas darbības” noteikums neļauj šajā valstī uzlikt minētajam Turcijas pilsonim pienākumu maksāt nodevu par lūguma izsniegt uzturēšanās atļauju vai pagarināt tās derīguma termiņa izskatīšanu, it īpaši tad, kad šīs nodevas apmērs būtiski pārsniedz nodevu, ko maksā Kopienu pilsoņi, kuri atrodas līdzīgā situācijā.
Lai minētajai tiesai sniegtu noderīgu atbildi, kas tai ļautu iztiesāt pamata lietu, šie aspekti ir jāaplūko viens pēc otra.
Par Lēmuma Nr. 1/80 13. panta personisko piemērošanas jomu
Iesniedzējtiesa uzdod jautājumu, vai tāds Turcijas pilsonis kā T. Sahins atbilst likumīgas uzturēšanās un nodarbinātības prasībai, kas ir paredzēta Lēmuma Nr. 1/80 13. pantā. Protams, tā ir konstatējusi, no vienas puses, ka šī persona ir ievērojusi ne tikai piemērojamos valsts noteikumus attiecībā uz sākotnējo uzņemšanu Nīderlandes teritorijā, bet arī attiecībā uz uzturēšanos līdz 2002. gada 2. oktobrim un, no otras puses, ka šis Turcijas pilsonis līdz pat minētajam datumam tur bija likumīgi nodarbināts saskaņā ar nacionālajām tiesībām. Tomēr šī tiesa jautā, vai T. Sahins pēc tam var vēl pamatoti atsaukties uz minēto 13. pantu, kad, piemērojot nacionālās tiesības, viņa uzturēšanas atļaujas derīguma termiņa izbeigšanās, kā arī tā pagarināšanas lūguma iesniegšana pēc paredzētā termiņa sakarā ar novēlotu nodevas samaksu ir radījusi viņa stāvokļa neatbilstību valsts noteikumiem gan uzturēšanās, gan nodarbinātības jomā, un ka turklāt viņš vairs neatbilst nosacījumiem, lai viņam būtu tiesības uz konkrētām tiesībām nodarbinātības un uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī jomā, balstoties uz šī lēmuma 6. panta 1. punktu.
Šajā sakarā, no vienas puses, ir jāatgādina, ka iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Abatay
u.c. 75.–84. punktā Tiesa nosprieda, ka Lēmuma Nr. 1/80 13. panta piemērošana nav atkarīga no nosacījuma, ka attiecīgais Turcijas pilsonis atbilst šī lēmuma 6. panta 1. punktam, un ka šī norma nav piemērojama vienīgi ieceļotājiem no Turcijas, kuri strādā algotu darbu.
Šīs abas Lēmuma Nr. 1/80 normas attiecas uz dažādām hipotēzēm, jo 6. pants paredz nodarbinātības nosacījumus, kas ļauj attiecīgajai personai pakāpeniski integrēties uzņemošajā dalībvalstī, bet 13. pants attiecas uz valsts pasākumiem saistībā ar pieeju darba tirgum, savā piemērošanas jomā iekļaujot ģimenes locekļus, kuru uzņemšana dalībvalsts teritorijā nav atkarīga no nodarbinātības. No tā Tiesa iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Abatay
u.c. secināja, ka minētā 13. panta mērķis nav aizsargāt Turcijas pilsoņus, kuri jau ir iekļauti dalībvalsts darba tirgū, bet gan tas ir tieši piemērojams Turcijas pilsoņiem, kuriem vēl nav tiesību nodarbinātības jomā un sekojoši — uzturēšanās tiesību atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktam.
Šādos apstākļos apstāklis, ka T. Sahins neatbilst prasībām, lai iegūtu konkrētas tiesības, balstoties uz šo pēdējo minēto normu, tam neatņem tiesības pamatoti atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 13. pantu.
No vienas puses, attiecībā uz jēdzienu “likumīgi” Lēmuma Nr. 1/80 13. panta izpratnē judikatūrā ir paredzēts, ka tas nozīmē, ka darba ņēmējs no Turcijas vai tā ģimenes loceklis ir ievērojis uzņemošās dalībvalsts normas ierašanās, uzturēšanās un attiecīgajā gadījumā nodarbinātības jomā, līdz ar ko tas minētās valsts teritorijā atrodas legāli (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 84. punkts un tajā minētā judikatūra). Uz šo pantu nevar atsaukties Turcijas pilsonis, kurš valstī uzturas nelegāli (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 85. punkts).
Šajā sakarā no lietas materiāliem izriet, ka T. Sahinam likumīgi tika atļauts ierasties un uzturēties Nīderlandes teritorijā un ka valsts iestādes viņam piešķīra beznosacījumu tiesības uzņemošajā dalībvalstī brīvi izvēlēties profesionālo darbību, kuras viņš izmantoja.
Tāpat nav strīda, ka no tā legālās ierašanās brīža Nīderlandē 2000. gada 12. septembrī līdz , t.i., dienai, kad beidzās tā uzturēšanās atļaujas derīguma termiņš, T. Sahins ievēroja visas piemērojamās valsts normas ārvalstnieku, kā arī nodarbinātības jomā. Tostarp viņš likumīgi atradās šajā dalībvalstī brīdī, kad stājās spēkā jaunais valsts tiesiskais regulējums, kas paredzēja nodevas samaksu, lai saņemtu un pagarinātu uzturēšanās atļauju un kas atbilstoši Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem ir vienīgais pamata lietas priekšmets.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju tikai no 2002. gada 3. oktobra T. Sahina situācija uz laiku kļuva neatbilstoša valsts tiesiskajam regulējumam līdz brīdim, kad mazāk nekā sešu mēnešu laikā pēc uzturēšanās atļaujas derīguma termiņa beigām viņš atbilstoši pieprasīja minētās atļaujas pagarināšanu, ievērojot pienākumu maksāt šajā sakarā paredzēto nodevu.
Kā to precizēja iesniedzējtiesa, no šī lūguma brīža T. Sahina uzturēšanās Nīderlandē saskaņā ar valsts tiesībām atkal bija jāuzskata par likumīgu. Turklāt, piemērojot šīs tiesības, novēlots lūgums pagarināt uzturēšanās atļaujas termiņu bija jāizskata, ievērojot valsts nosacījumus uzturēšanās atļaujas pagarināšanai, nevis nosacījumus šādas atļaujas piešķiršanai.
Ir jāpiebilst, ka netiek apstrīdēts, ka T. Sahins būtu panācis savas uzturēšanās atļaujas pagarināšanu, ja viņš būtu laicīgi samaksājis par savu lūgumu maksājamo nodevu. Lietas materiālos nav neviena elementa, kas liktu domāt, ka kompetentās Nīderlandes iestādes vēlētos izbeigt šīs personas uzturēšanos vai būtu draudējušas to izraidīt.
Jebkurā gadījumā Tiesa jau ir nospriedusi, ka valsts iestāžu izsniegtai uzturēšanās atļaujai ir tikai deklaratīva un pierādījuma nozīme un ka, kaut arī dalībvalstīm neapšaubāmi ir tiesības pieprasīt, lai ārvalstniekiem, kuri atrodas tās teritorijā, būtu derīga uzturēšanās atļauja un tie laicīgi iesniegtu lūgumu tās pagarināšanai, un, kaut arī tās principā ir kompetentas sodīt par šādu pienākumu neievērošanu, tomēr valstis šajā sakarā nedrīkst veikt nesamērīgus pasākumus salīdzinājumā ar līdzīgām nacionāla rakstura situācijām (skat. 2000. gada 16. marta spriedumu lietā
C-329/97
Ergat
,
Recueil
, I-1487. lpp.
, 52., 55., 56., 61. un 62. punkts).
Lai piemērotu Lēmuma Nr. 1/80 13. pantu, iesniedzējtiesai ir jāvērtē, vai T. Sahina atrašanās uzņemošajā dalībvalstī ir uzskatāma par tādu, kas kļuvusi nelikumīga uzturēšanās un nodarbinātības jomā, pienācīgi ņemot vērā visus pamata lietas apstākļus.
Ja minētais likumības nosacījums šajā gadījumā ir ievērots, ir jālemj par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu otro jautājumu, kas ir minēts šī sprieduma 47. punktā, par Lēmuma Nr. 1/80 13. pantā ietvertās “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas precīzu nozīmi.
Par lēmuma Nr. 1/80 13. pantā minētās “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas piemērošanu
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka no Tiesas pastāvīgas judikatūras izriet, ka Turcijas pilsoņi, kuriem ir piemērojams Lēmuma Nr. 1/80 13. pants, var uz to lietderīgi atsaukties dalībvalstu tiesās, lai novērstu tam pretēju valsts tiesību normu piemērošanu (skat. 1990. gada 20. septembra spriedumu lietā
C-192/89
Sevince
,
Recueil
, I-3461. lpp.
, 26. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 58., 59. punkts un 117. punkta pirmais ievilkums).
Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts arī, ka minētajā 13. pantā paredzētā “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula vispārīgi aizliedz veikt tādus jaunus valsts pasākumus, kuru mērķis vai sekas ir tādas, ka Turcijas pilsoņu iespēja izmantot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos valsts teritorijā tiek pakļauta stingrākiem nosacījumiem, nekā bija piemērojami datumā, kad attiecīgajā dalībvalstī stājās spēkā Lēmums Nr. 1/80 (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 66. punkts un 117. punkta otrais ievilkums, kā arī pēc analoģijas attiecībā uz “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu uzņēmējdarbības veikšanas un pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā, kas ir iekļauta Papildu protokola 41. panta 1. punktā, 2009. gada 19. februāra spriedumu lietā
C-228/06
Soysal
un
Savatli
, Krājums, I-1031. lpp.
, 47. punkts).
Tādējādi Tiesa nosprieda, ka Papildu protokola 41. panta 1. punkts kopš tiesību akta, kura daļa ir šī norma, stāšanās spēkā uzņemošajā dalībvalstī aizliedz ieviest jaunus ierobežojumus brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanai, ieskaitot tādus, kas attiecas uz materiālajiem un/vai procesuālajiem nosacījumiem tādu Turcijas pilsoņu pirmreizējai uzņemšanai šīs valsts teritorijā, kuri vēlas tajā izmantot minētās ekonomikas brīvības (skat. 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā
C-16/05
Tum
un
Dari
, Krājums, I-7415. lpp.
, 69. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Soysal
un
Savatli
, 47. un 49. punkts).
Ņemot vērā, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka Lēmuma Nr. 1/80 13. punktā minētā “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula ir tāda paša veida kā klauzula, kas ir paredzēta Papildu protokola 41. panta 1. punktā, un ka šīm abām klauzulām ir identisks mērķis (skat. 2000. gada 11. maija spriedumu lietā
C-37/98
Savas
,
Recueil
, I-2927. lpp.
, 50. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Abatay
u.c., 70.–74. punkts), iepriekšējā punktā paredzētajai interpretācijai ir jāattiecas arī uz
statu quo
pienākumu, kas ir minētā 13. panta pamats darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomā.
Šajā lietā iesniedzējtiesa jau ir konstatējusi, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ir jāuzskata par “jaunu” Lēmuma Nr. 1/80 13. punkta izpratnē, jo tas tika pieņemts pēc šīs normas stāšanās spēkā.
Tomēr Tiesa šajā sakarā jau ir nospriedusi, ka tādu jaunu normu pieņemšana, kas ir vienādi piemērojamas Turcijas pilsoņiem un Kopienu pilsoņiem, nav pretrunā kādai no “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulām, kuras ir paredzētas jomās, uz kurām attiecas EEK–Turcijas asociācija (skat. pēc analoģijas attiecībā uz Papildu protokola 41. panta 1. punktu iepriekš minēto spriedumu lietā
Soysal
un
Savatli
, 61. punkts). Tiesa šajā minētā sprieduma punktā piebilda, ka, ja šādas normas tiktu piemērotas dalībvalstu pilsoņiem, bet netiktu piemērotas Turcijas pilsoņiem, tie atrastos labākā stāvoklī nekā Kopienu pilsoņi, kas būtu acīmredzamā pretrunā ar Papildu protokola 59. punktu, saskaņā ar kuru Turcijas Republikai nepiemēro labvēlīgāku režīmu kā to, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā ar EK līgumu.
Pamata lietā, no vienas puses, no lietas materiāliem izriet, ka Nīderlandē ir jāmaksā noteikta apmēra nodeva par dokumentu, kas apliecina valsts pilsoņu identitāti, izsniegšanu. No otras puses, piemērojot Direktīvas 2004/38 25. panta 2. punktu, šī panta 1. punktā minētie dokumenti, kuru starpā ir dokumenti, kas attiecas uz Savienības pilsoņiem, kuri dodas uz kādu dalībvalsti, kuras pilsoņi tie nav, vai tajā uzturas, kā arī uzturēšanās atļaujas to ģimenes locekļiem neatkarīgi no to pilsonības, kuri pavada šos pilsoņus vai pie tiem pārceļas, tiek izsniegti par samaksu, kas nedrīkst būt lielāka par summu, ko attiecīgās valsts pilsoņi maksā par līdzīgu dokumentu izsniegšanu.
No tā izriet, ka Turcijas darba ņēmēji un to ģimenes locekļi nevar atsaukties uz tādiem
statu quo
noteikumiem, kas ir paredzēti EEK–Turcijas asociācijas ietvaros, kā Lēmuma Nr. 1/80 13. pants, lai pieprasītu, lai uzņemošā dalībvalsts tos atbrīvotu no jebkādas nodevas samaksas pirms uzturēšanās atļaujas piešķiršanas vai tās derīguma termiņa pagarināšanas pieprasīšanas, ja minētā lēmuma stāšanās spēkā laikā šajā dalībvalstī tā tiem neparedzēja šādu pienākumu. Savādāka interpretācija neatbilstu Papildu protokola 59. pantam, kas aizliedz pret Turcijas pilsoņiem attiekties labvēlīgāk nekā Kopienas pilsoņiem, kuri atrodas līdzīgā situācijā.
Līdz ar to “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kas ir paredzēta Lēmuma Nr. 1/80 13. pantā, pieļauj šāda veida tiesiskā regulējuma pieņemšanu, kas ārvalstniekiem, kuri atrodas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, paredz uzturēšanās atļaujas izsniegšanu vai tās derīguma termiņa pagarināšanu, ja tiek samaksāta nodeva.
Tomēr šāds tiesiskais regulējums nedrīkst radīt ierobežojumu Lēmuma Nr. 1/80 13. panta izpratnē. Lasot to kopā ar Papildu protokola 59. pantu, 13. pantā paredzēts, ka, kaut arī Turcijas pilsonis, kuram ir piemērojamas šīs normas, nedrīkst tikt nostādīts labvēlīgākā situācijā nekā Kopienu pilsoņi, tomēr tam nedrīkst uzlikt jaunus pienākumus, kas nav samērīgi ar Kopienu pilsoņiem uzliktajiem pienākumiem.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamata lietas faktisko apstākļu laikā, piemērojot Nīderlandes tiesisko regulējumu, Turcijas pilsoņiem bija jāmaksā EUR 169 par to lūguma izsniegt uzturēšanās atļauju vai pagarināt tās derīguma termiņu izskatīšanu, bet summa, kas Nīderlandē bija jāmaksā Kopienas pilsoņiem par līdzīgu lūgumu izskatīšanu, bija tikai EUR 30. Turklāt nav strīda par to, ka attiecīgo atļauju derīguma termiņš ir īsāks, kad tās tiek izsniegtas Turcijas pilsoņiem, tādēļ tiem ir biežāk jāprasa šo atļauju termiņa pagarināšana nekā Kopienas pilsoņiem un tādējādi finanšu ietekme uz Turcijas pilsoņiem ir būtiskāka, un turklāt lūguma noraidīšanas gadījumā samaksātā summa netiek atmaksāta.
Šajā sakarā Nīderlandes valdība ne savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos, ne atbildēs uz tiesas sēdes laikā uzdotajiem jautājumiem nav minējusi nevienu noderīgu argumentu, kas varētu pamatot tik būtisku atšķirību starp nodevām, kuras ir jāmaksā Turcijas pilsoņiem un Kopienas pilsoņiem. Šajā kontekstā ir jāprecizē, ka nav atbalstāms Nīderlandes valdības apgalvojums, ka pārbaudes un kontroles pirms uzturēšanās atļaujas izsniegšanas Turcijas pilsonim esot sarežģītākas un dārgākas nekā attiecībā uz Kopienas pilsoni, jo, piemērojot Nīderlandes tiesisko regulējumu, nodevas samaksa ir priekšnosacījums uzturēšanas atļaujas izsniegšanas vai tās derīguma termiņa pagarināšanas pieprasīšanai un nekas neliedz dalībvalstij likt pašam pieprasītājam iesniegt kompetentajām iestādēm dokumentus, kuros ietilpst visi apliecinājumi, kas ir nepieciešami šāda lūguma izskatīšanai.
Tādējādi ir jāsecina, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir piemērojams pamata lietā, ir ierobežojums, kuru aizliedz Lēmuma Nr. 1/80 13. pants, ciktāl tas pieprasa Turcijas pilsoņiem, kuriem ir piemērojams minētais 13. pants, samaksāt tādu nodevu, lai tiktu izskatīts lūgums piešķirt uzturēšanās atļauju vai pagarināt tās derīguma termiņu, kuras apmērs nav samērīgs ar apmēru nodevai, kura līdzīgos apstākļos ir jāmaksā Kopienas pilsoņiem.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Lēmuma Nr. 1/80 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts tiesiskā regulējuma ieviešana pēc tam, kad šis lēmums ir stājies spēkā attiecīgajā dalībvalstī, kāds ir piemērojams pamata lietā, kas paredz maksāt nodevu, lai tiktu piešķirta uzturēšanās atļauja vai tiktu pagarināts tās derīguma termiņš, kad Turcijas pilsoņiem maksājamās nodevas apmērs nav samērīgs ar apmēru nodevai, kura ir jāmaksā Kopienas pilsoņiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi, ko pieņēmusi Asociācijas padome, kura nodibināta ar nolīgumu, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju, 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts tiesiskā regulējuma ieviešana pēc tam, kad šis lēmums ir stājies spēkā attiecīgajā dalībvalstī, kāds ir piemērojams pamata lietā, kas paredz maksāt nodevu, lai tiktu piešķirta uzturēšanās atļauja vai tiktu pagarināts tās derīguma termiņš, kad Turcijas pilsoņiem maksājamās nodevas apmērs nav samērīgs ar apmēru nodevai, kura ir jāmaksā Kopienas pilsoņiem.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — holandiešu.