CELEX: 61993CJ0415
Töötajate vaba liikumine
Ettevõtjatele kohaldatavad konkurentsieeskirjad
Elukutselised jalgpallurid
Jalgpallurite üleviimist puudutavad spordialased normid, mis kohustavad uut klubi vanale üleviimistasu maksma
Võistlusel osaleda võivate teiste liikmesriikide kodanikest mängijate arvu piiramine

1.
oktoobri 1993. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse sama aasta
6. oktoobril, esitas Cour d’appel de Liège  EMÜ asutamislepingu
artikli 177 alusel eelotsuse küsimused, mis puudutasid asutamislepingu
artiklite 48, 85 ja 86 tõlgendamist.
Need
küsimused kerkisid üles mitme vaidluse käigus, millest ühe poolteks
olid Union royale belge des sociétés des football association ASBL
(edaspidi „URBSFA”) ja Jean-Marc Bosman, teise poolteks Royal club
liégeois SA (edaspidi „RCL”) ja Jean-Marc Bosman, SA d’économie mixte
sportive de l’union sportive du littoral de Dunkerque (edaspidi
„Dunkerque’i klubi”), URBSFA ja Union des associations européennes de
football (UEFA) (edaspidi „UEFA”) ning kolmanda poolteks UEFA ja
Jean-Marc Bosman.

Jalgpallikorralduse eeskirjad
Jalgpalliliiduspordiga,
mida tavaliselt nimetatakse „jalgpalliks”, tegeldakse professionaalsel
või amatööritasandil selle organiseeritud vormis klubide raames, mis on
kõigis liikmesriikides ühendatud rahvuslikeks jalgpalliliitudeks, mida
kutsutakse ka föderatsioonideks. Vaid Ühendkuningriigis on mitu
rahvuslikku jalgpalliliitu, nimelt neli: Inglismaa, Wales’i, Šotimaa ja
Põhja-Iirimaa oma. URBSFA on Belgia rahvuslik jalgpalliliit. Rahvuslikud
jalgpalliliidud sõltuvad muudest sekundaarsetest või tugiliitudest,
kelle ülesandeks on tegelda jalgpallikorraldusega teatud sektorites või
piirkondades. Liidud organiseerivad riigi meistrivõistlusi, mis toimuvad
mitmes liigas sõltuvalt osalevate klubide sportlikust tasemest.
Rahvuslikud
jalgpalliliidud kuuluvad Šveitsi õiguse alusel asutatud organisatsiooni
Fédération international de football association (edaspidi „FIFA”), kes
korraldab jalgpalli ülemaailmsel tasemel. FIFA jaguneb mandrite
konföderatsioonideks, mille eeskirjad esitatakse temale kinnitamiseks.
Euroopas on pädevaks konföderatsiooniks UEFA, mis on samuti asutatud
Šveitsi õiguse alusel. Sellesse kuulub umbes viiskümmend liitu, nende
hulgas eelkõige liikmesriikide rahvuslikud jalgpalliliidud, kes on
vastavalt UEFA põhikirjale võtnud endale kohustuse kinni pidada nii
selle põhikirjast kui ka eeskirjadest ja otsustest.
Kõik
mängud, mis korraldatakse rahvusliku jalgpalliliidu egiidi all, peavad
toimuma kahe sellesse liitu kuuluva klubi või sekundaarsetesse või
tugiliitudesse kuuluva klubi vahel. Iga klubi välja pandud meeskond
koosneb mängijatest, keda rahvuslik jalgpalliliit on selles klubis
mängimiseks registreerinud. Kõik elukutselised mängijad peavad olema oma
rahvuslikus jalgpalliliidus registreeritud elukutselise mängijana ja
mingi konkreetse klubi praeguse või endise töötajana.

Üleviimiseeskirjad
URBSFA
1983. aasta reglemendi järgi, mida kohaldati põhikohtuasja asjaolude
asetleidmise ajal, võib eristada kolme liiki suhteid: liikmesus, mis
seob mängijat rahvusliku jalgpalliliiduga, kohalemääramine, mis seob
mängijat klubiga, ning registreerimine, mis on hädavajalik tingimus
selleks, et mängija võiks osaleda ametlikel võistlustel. Üleviimist
defineeritakse kui toimingut, mille käigus liikmeks olev mängija
määratakse teisele kohale. Ajutise üleviimise korral on mängija määratud
endiselt oma klubisse, kuid ta registreeritakse teise klubi eest
mängima.
Sama
reglemendi kohaselt lõpevad kõik elukutseliste mängijate lepingud,
mille kestus varieerub ühest kuni viie aastani, 30. juunil. Enne lepingu
lõppemist, hiljemalt 26. aprillil peab klubi pakkuma uut lepingut
mängijale, keda selle puudumisel peetakse üleviimise puhul amatööriks ja
kellele kohaldatakse seega reglemendi muid sätteid. Mängijal on vaba
valik, kas võtta see pakkumine vastu või lükata tagasi.
Keeldumise
korral kantakse mängija mängijate nimekirja, keda võidakse 1. ja
31. mai vahel „kohustuslikult” üle viia, see tähendab ilma senise
klubi nõusolekuta, kuid nii, et uus klubi maksab senisele klubile tasu,
mida kutsutakse „koolitustasuks” ja mis arvutatakse, korrutades mängija
aastase brutosissetuleku koefitsiendiga, mis varieerub 14-st 2-ni,
sõltuvalt tema vanusest.
1.
juunil algab „vabade” üleviimiste periood, mis leiavad aset klubide ja
mängija nõusolekul, eriti mis puudutab üleviimistasu summat, mille uus
klubi peab vanale klubile maksma, vastasel juhul võetakse tarvitusele
sanktsioonid, mis äärmuslikul juhul võivad minna kuni selleni, et uus
klubi kustutatakse võlgade pärast nimekirjast.
Kui
üleviimist ei toimu, peab senine klubi pakkuma mängijale järgmiseks
hooajaks uut lepingut samadel tingimustel kui see, mida oli pakutud enne
26. aprilli. Kui mängija keeldub, on klubil õigus võtta enne 1.
augustit peatamismeede, mille puudumisel kvalifitseeritakse mängija taas
amatööriks. Mängija, kes ikka ei kirjuta alla lepingutele, mida tema
klubi talle pakub, võib saavutada üleviimise amatöörina ilma klubi
nõusolekuta pärast kahte tegevusetut hooaega.
UEFA
ja FIFA reglemendid ei ole mängijatele otseselt kohaldatavad, vaid on
võetud rahvuslike jalgpalliliitude reglementidesse, kellel ainsana on
õigus neid rakendada ning reguleerida klubide ja mängijate vahelisi
suhteid.
UEFA,
URBSFA ja RCL väitsid siseriiklikus kohtus, et sätted, mis olid
asjaolude asetleidmise hetkel kohaldatavad erinevate liikmesriikide
klubide ja sama liikmesriigi erinevatesse rahvuslikesse
jalgpalliliitudesse kuuluvate klubide vahelistele üleviimistele, olid
ära toodud dokumendis „UEFA liikmesliitude ja nende klubide
koostööpõhimõtted”, mille UEFA täitevkomitee kinnitas 24. mail 1990 ja
mis jõustus 1. juulil 1990.
See
dokument näeb ette, et lepingu lõppemisel on mängijal vabadus sõlmida
uus leping enda valitud klubiga. Viimane peab sellest niisugusel juhul
viivitamatult teavitama endist klubi, kes omakorda teavitab rahvuslikku
jalgpalliliitu, kes peab koostama rahvusvahelise üleviimistõendi. Siiski
on endisel klubil õigus saada uuelt klubilt edutamis- või koolitustasu,
mille summa määrab eriarvamuse korral kindlaks UEFA-s moodustatud
komisjon koefitsientide tabeli alusel, kus need koefitsiendid sõltuvad
mängija vanusest, mida korrutatakse tema viimase aasta
brutosissetulekuga,  kusjuures maksimum on 5 000 000 Šveitsi franki.
Dokumendis
täpsustatakse, et kahe klubi vahelised edutamis- ja koolitustasu
maksmist puudutavad majandussuhted ei mõjuta mängija tegevust, kes võib
vabalt oma uue klubi eest mängida. Kui uus klubi nimetatud tasu endisele
klubile kohe ära ei maksa, tegeleb juhtumiga siiski UEFA kontrolli- ja
distsipliinikomisjon ning teavitab oma otsusest kõnesolevat rahvuslikku
jalgpalliliitu, kes võib kohustuse täitmata jätnud klubi suhtes samuti
sanktsioone kohaldada.
Eelotsusetaotluse
esitanud kohus arvab, et põhikohtuasjade aluseks olevatel juhtumitel ei
kohaldanud URBSFA ja RCL mitte UEFA reglementi, vaid FIFA oma.
Asjaolude
asetleidmise ajal nägi FIFA reglement ette, et elukutseline mängija ei
saa lahkuda rahvuslikust jalgpalliliidust, mille liige ta on, niikaua,
kui ta on seotud oma lepinguga ning oma klubi ja oma rahvusliku
jalgpalliliidu reglemendiga, ükskõik kui ranged need ka on.
Rahvusvaheliseks üleviimiseks oli vaja, et endine rahvuslik
jalgpalliliit väljastaks üleviimistõendi, milles ta tunnistab, et kõik
rahalised kohustused, kaasa arvatud võimalik üleviimissumma, on ära
makstud.
Pärast
põhikohtuasjade aluseks olevate asjaolude toimumise kuupäeva alustas
UEFA läbirääkimisi Euroopa Ühenduste Komisjoniga. Aprillis 1991 kohustus
ta eelkõige lisama igasse elukutselise mängija lepingusse klausli, mis
võimaldab mängijal sõlmida lepingu lõppemisel uus leping enda valitud
klubiga ning kohe selle klubi eest mängida. Sellekohased sätted viidi
sisse „UEFA liikmesliitude ja nende klubide koostööpõhimõtetesse”, mis
võeti vastu detsembris 1991 ja jõustusid 1. juulil 1992.
Aprillis
1991 võttis ka FIFA vastu uue jalgpallurite staatust ja üleviimist
käsitleva reglemendi. See dokument, mida on muudetud detsembris 1991 ja
detsembris 1993, näeb ette, et mängija võib sõlmida lepingu uue klubiga,
kui leping, mis seob teda tema klubiga, on lõppenud või lõpetatud või
lõpeb järgmise kuue kuu jooksul.
„Mitteamatööridele”,
keda defineeritakse kui mängijaid, kes on saanud jalgpallis või mõnes
sellega seonduvas tegevuses osalemise eest tasu, mis ületab selle
tegevuse kestel tehtud kulutuste summa, on lisaks kehtestatud
erieeskirjad, välja arvatud juhul, kui nad on taas amatööristaatuses.
Kui
üle viiakse mitteamatöör või selline mängija, kellest saab mitteamatöör
kolme aasta jooksul alates üleviimisest, on endisel klubil õigus
edutamis- või koolitustasule, mille summa peavad kaks klubi kokku
leppima. Eriarvamuse korral esitatakse vaidlus lahendamiseks FIFA-le või
pädevale konföderatsioonile.
Neid
eeskirju täiendati juunis 1993 vastu võetud ja 1. augustil 1993
jõustunud UEFA reglemendiga „üleviimistasu kindlaksmääramiseks”, mis
asendas 1991. aasta „UEFA liikmesliitude ja nende klubide
koostööpõhimõtted”. See uus reglement säilitab põhimõtte, mille kohaselt
ei mõjuta kahe klubi majandussuhted mingil viisil mängija sportlikku
tegevust, kes võib vabalt mängida klubi eest, kellega sõlmis uue
lepingu. Lisaks näeb see ette, et kui kõnesolevad klubid on
eriarvamusel, määrab edutamis- või koolitustasu summa kindlaks UEFA
pädev komisjon. Mitteamatööride puhul arvutatakse see summa mängija
viimase 12 kuu brutosissetuleku või uues lepingus tagatud kindla
aastasissetuleku põhjal, mida tõstetakse 20% mängijate puhul, kes on
vähemalt kaks korda mänginud oma riigi esimeses esindusmeeskonnas, ja
korrutatakse koefitsiendiga, mis varieerub sõltuvalt vanusest 12-st kuni
0-ni.
UEFA
poolt Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest nähtub, et teistes
liikmesriikides kehtivad reglemendid sisaldavad samuti sätteid, mis
kohustavad mängija üleviimisel sama liidu ühest klubist teise uut klubi
maksma endisele üleviimis-, edutamis- või koolitustasu nendes sätetes
kindlaksmääratud tingimustel.
Hispaanias
ja Prantsusmaal saab tasu nõuda vaid juhul, kui üleviidud mängija on
alla 25 aasta vana, või juhul, kui endine klubi on see, kellega
kõnesolev mängija sõlmis oma esimese professionaalilepingu. Kreekas on
nii, et kuigi uus klubi ei ole otseselt kohustatud mingit tasu maksma,
võib klubi ja mängija vaheline leping sätestada, et viimase lahkumisel
tuleb maksta teatav summa, mida UEFA andmetel teeb tegelikult tavaliselt
uus klubi.
Eeskirjad,
mida sellega seoses kohaldatakse, võivad sõltuvalt juhtumist olla
sätestatud kas siseriiklikes õigusaktides, rahvuslike jalgpalliliitude
reglementides või kollektiivlepingutes.

Kodakondsusklauslid
Alates
kuuekümnendatest aastatest on paljud rahvuslikud jalgapalliliidud vastu
võtnud eeskirju, mis piiravad võimalust võtta tööle või võistlustel
kasutada välismaalastest mängijaid (edaspidi „kodakondsusklauslid”).
Nende klauslite kohaldamisel defineeritakse kodakondsust kui mängija
võimalust olla kvalifitseeritud mängima maa rahvus- või
esindusmeeskonnas.
1978.
aastal võttis UEFA Euroopa Ühenduste Komisjoni liikme Davignon’i ees
kohustuse tühistada piirangud lepingute arvule, mida iga klubi võib
teiste liikmesriikide mängijatega sõlmida, ning kehtestada mängus
osaleda võivate teiste liikmesriikide mängijate arvuks kaks, millist
piiri ei kohaldata mängijatele, kes elavad juba viis aastat kõnesolevas
liikmesriigis.
1991.
aastal võttis UEFA pärast uusi kõnelusi komisjoni asepresidendi
Bangemann’iga vastu eeskirja, mida nimetatakse „3 + 2” ja mis näeb
rahvuslikele jalgpalliliitudele ette võimaluse piirata kolmega nende
välismaalastest mängijate arvu, keda klubi võib riigi meistrivõistluste
kõrgliiga mängus kasutada, pluss kaks mängijat, kes on mänginud
kõnesoleva rahvusliku jalgpalliliidu riigis katkestusteta viis aastat,
millest kolm juunioride arvestuses. Seda piirangut kohaldatakse ka UEFA
poolt klubimeeskondade jaoks korraldatud võistluste mängudele.

Põhikohtuasjade faktilised asjaolud
Belgia
kodakondsust omava elukutselise mängija Jean-Marc Bosmani võttis alates
1988. aastast tööle Belgia kõrgliiga klubi RCL lepinguga, mis
lõppes 30. juunil 1990 ja mis tagas talle keskmise kuusissetuleku
120 000 Belgia franki, kaasa arvatud preemiad.
21.
aprillil 1990 pakkus RCL Jean-Marc Bosmanile uut lepingut üheks
hooajaks, vähendades tema igakuist töötasu 30 000 Belgia frangile,
mis on URBSFA reglemendis ette nähtud miinimum. Et Jean-Marc Bosman
keeldus sellele alla kirjutamast, kanti ta üleviidavate nimekirja. Teda
puudutavaks koolitustasuks määrati nimetatud reglemendi alusel
11 743 000 Belgia franki.
Et
ükski klubi ei ilmutanud kohustusliku üleviimise vastu huvi, võttis
Jean-Marc Bosman ühendust Prantsuse teise liiga klubiga Dunkerque, kes
võttis ta tööle ligi 100 000 Belgia frangi suuruse kuupalga eest,
millele lisandus ligi 900 000 Belgia frangi suurune
allakirjutamispreemia.
27.
juulil 1990 sõlmiti ka leping RCL-i ja Dunkerque’i klubi vahel, mis
nägi ette, et Jean-Marc Bosman viiakse üle ajutiselt üheks aastaks ja
Dunkerque’i klubi maksab RCL-ile 1 200 000 Belgia frangi
suuruse tasu, mis tuleb tasuda niipea, kui Fédération Française de
Football (Prantsuse Jalgpalliföderatsioon, edaspidi „FFF”) saab kätte
URBSFA väljastatud üleviimistõendi. See leping andis Dunkerque’i klubile
muu hulgas õiguse valida tühistamatult mängija lõplik üleminek
4 800 000 Belgia frangi suuruse summa eest.
Mõlema
lepingu puhul, nii selle, mis oli sõlmitud Dunkerque’i klubi ja RCL-i
vahel, kui ka selle, mis oli sõlmitud Dunkerque’i klubi ja Jean-Marc
Bosmani vahel, kehtis siiski edasilükkav tingimus, mille kohaselt pidi
URBSFA üleviimistõendi FFF-ile edastama enne hooaja avamängu, mis pidi
leidma aset 2. augustil 1990.
Et
RCL kahtles Dunkerque’i klubi maksevõimelisuses, ei palunud ta URBSFA-l
nimetatud tõendit FFF-ile üle anda. Järelikult jäid mõlemad lepingud
jõustumata. 31. juulil 1990 peatas RCL Jean-Marc Bosmani osalemise
mängudes, takistades tal mängida terve hooaja jooksul.
8.
augustil 1990 esitas Jean-Marc Bosman Liège’i Tribunal de première
instance’ile hagi RCL-i vastu. Samaaegselt selle hagiga esitas ta hagi
tagamise avalduse, mille eesmärgiks oli esiteks see, et RCL-ilt ja
URBSFA-lt mõistetaks välja 100 000 Belgia frangi suurune igakuine
ettemaks seniks, kuni ta leiab uue tööandja, teiseks see, et kostjatel
keelataks teha takistusi tema töölevõtmisele, eriti nõudes selle eest
rahasummat, ning kolmandaks see, et Euroopa Kohtule esitataks eelotsuse
küsimus.
Oma
9. novembri 1990. aasta määrusega mõistis hagi tagamise üle
otsustav kohtunik RCL-ilt ja URBSFA-lt Jean-Marc Bosmani kasuks välja
30 000 Belgia frangi suuruse ettemaksu kuus ja kohustas neid mitte
takistama Jean-Marc Bosmani töölevõtmist. Ta esitas ka Euroopa Kohtule
eelotsuse küsimuse (kohtuasi C-340/90), mis puudutas asutamislepingu
artikli 48 tõlgendamist seoses elukutseliste mängijate üleviimist
reguleerivate eeskirjadega (edaspidi „üleviimiseeskirjad”).
Vahepeal,
oktoobris 1990 võttis Jean-Marc Bosmani tööle Prantsuse teise liiga
klubi Saint-Quentin edasilükkava tingimusega, et tema hagi tagamise
avaldus rahuldatakse. Tema leping lõpetati esimese hooaja lõpul.
Veebruaris 1992 kirjutas Jean-Marc Bosman alla uuele lepingule Prantsuse
klubiga Saint-Denis de la Réunion, mis samuti lõpetati. Pärast seda,
kui Jean-Marc Bosman oli mõnda aega otsinud teisi klubisid Belgias ja
Prantsusmaal, võttis Belgia kolmanda liiga klubi Olympic de Charleroi ta
lõpuks tööle.
Eelotsusetaotluse
esitanud kohtu sõnutsi lubavad tõsised ja kokkulangevad oletused
arvata, et hoolimata talle hagi tagamise määrusega antud „vaba mängija”
staatusest olid kõik Euroopa klubid, kes oleksid võinud ta tööle võtta,
Jean-Marc Bosmanit boikoteerinud.
Liège’i
Cour d’Appel muutis 28. mail 1991 Liège’i Tribunal de première
instance’i hagi tagamise määrust selles osas, mis puudutas Euroopa
Kohtule esitatud eelotsuse küsimust. Ta kinnitas siiski, et RCL peab
maksma Jean-Marc Bosmanile igakuist ettemaksu ja URBSFA andma Jean Marc
Bosmani iga klubi käsutusse, kes tahab kasutada tema teenuseid, ilma et
ta võiks nõuda mingisugust tasu. 19. juuni 1991. aasta
määrusega kustutati kohtuasi C-340/90 Euroopa Kohtu registrist.
Liège’i
Tribunal de première instance’i menetlusse astus 3. juunil 1991
URBSFA, kelle vastu ei olnud – erinevalt sellest, mis toimus hagi
tagamise avalduse puhul – nõuet esitatud. 20. augustil 1991 taotles
Jean-Marc Bosman UEFA kaasamist menetlusse J.-M. Bosmani ning RCL-i ja
URBSFA vahelises vaidluses ning esitas otse UEFA vastu hagi, mille
aluseks on UEFA vastutus J.-M. Bosmanile kahju tekitanud reglemendi
kehtestamise eest. 5. detsembril 1991 taotles RCL Dunkerque’i klubi
menetlusse kaasamist, et kaitsta ennast kohtuotsuse korral, mis
võidakse teha tema kahjuks. 15. oktoobril 1991 ja 27. detsembril
1991 astusid menetlusse Prantsuse kutseametiühing Union Nationale des
footballeurs professionnels (edaspidi „UNFP”) ja Hollandi õiguse alusel
asutatud ühing Vereniging van contractspelers (edaspidi „VVCS”).
J.-M.
Bosman esitas 9. aprillil 1992 uued nõuded, muutes ta oma esialgset
nõuet RCL-i vastu, esitas uue preventiivse hagi URBSFA vastu ja
täpsustas oma nõuet UEFA vastu. Nende vaidluste käigus taotles ta, et
kohus kuulutaks üleviimist ja kodakondsusklausleid puudutavad eeskirjad
tema puhul mittekohaldatavaks ning et süülise käitumise tõttu tema
üleviimisel Dunkerque’i klubisse mõistetaks RCL-ilt, URBSFA-lt ja
UEFA-lt välja esiteks 11 368 350 Belgia frangi suurune summa,
mis vastas Jean-Marc Bosmani 1. augustist 1990 kuni karjääri lõpuni
kantud kahjule, ning teiseks 11 743 000 Belgia frangi suurune
summa, mis vastas alates tema karjääri algusest üleviimiseeskirjade
tõttu saamata jäänud tulule. Ta taotles ka, et Euroopa Kohtule esitataks
eelotsuse küsimus.
11.
juunil 1992 otsustas Liège’i Tribunal de première instance, et need
kohtuasjad kuuluvad tema pädevusse. Lisaks tunnistas ta vastuvõetavaks
hagid, mis Jean-Marc Bosman oli RCL-i, URBSFA ja UEFA vastu esitanud ja
milles taotleti eelkõige, et kohus kuulutaks üleviimist ja
kodakondsusklausleid puudutavad eeskirjad mittekohaldatavaks ning
karistaks neid kolme organisatsiooni nende käitumise eest. Seevastu
lükkas ta tagasi menetlusse kaasamist ja vastutust käsitlevad nõuded,
mille RCL esitas Dunkerque’i klubi vastu, sest viimase süü oma
kohustuste täitmisel ei olnud tõendatud. Tõdedes lõpuks, et Jean-Marc
Bosmani UEFA-le ja URBSFA-le esitatud pretensioonide arutamine eeldab,
et tehakse kindlaks, kas üleviimiseeskirjad on kooskõlas
asutamislepinguga, esitas ta Euroopa Kohtule asutamislepingu artiklite
48, 85 ja 86 tõlgendamist puudutavad küsimused (kohtuasi C-269/92).
URBSFA,
RCL ja UEFA esitasid selle otsuse peale apellatsioonkaebuse. Et nendel
apellatsioonkaebustel on peatav mõju, peatati menetlus Euroopa Kohtus.
8. detsembri 1993. aasta määrusega kustutati kohtuasi C-269/92
lõpuks registrist, sest Liège’i Cour d’appel  tegi uue otsuse, mis on
käesoleva menetluse aluseks.
Apellatsioonkaebust
ei esitatud UNFP-i ja VVCS-i vastu ning nad ei taotlenud
apellatsioonimenetlusse astumist.
Liège’i
Cour d’appel jättis eelotsusetaotluse esitamist käsitlevas otsuses
Liège’i Tribunal de première instance’i otsuse jõusse selles osas,
milles viimasena nimetatud kohus tunnistati pädevaks ja hagid
vastuvõetavaks ning tõdeti, et Jean-Marc Bosmani UEFA-le ja URBSFA-le
esitatud pretensioonide arutamine eeldab üleviimiseeskirjade
seaduslikkuse kindlakstegemist. Ta leidis ka, et on vaja kontrollida
kodakondsusklauslite seaduslikkust, võttes arvesse, et Jean-Marc Bosmani
sellesisuline nõue põhineb Code judiciaire belge’i (Belgia
kohtuseadustik) artiklil 18, mis lubab esitada hagisid „tõsiselt
ohustatud õiguse rikkumise ärahoidmiseks”. Jean-Marc Bosman esitas
mitmeid objektiivseid tõendeid, mis lubavad arvata, et talle tekitakse
tõepoolest kahju, mida ta kardab, see tähendab et need
kodakondsusklauslid takistavad tema karjääri.
Eelotsusetaotluse
esitanud kohus leidis eelkõige, et asutamislepingu artikkel 48 võib nii
nagu ka artikkel 30 keelata mitte ainult diskrimineerimise, vaid ka
töötajate liikumisvabaduse mittediskrimineerivad piirangud, kui neid ei
õigusta imperatiivsed nõuded.
Asutamislepingu
artikli 85 kohta arvas Cour d’appel, et FIFA, UEFA ja URBSFA reglemente
võib vaadelda kui ettevõtjate liitude otsuseid, mille abil klubid
piiravad konkurentsi, mis valitseb nende vahel mängijate hankimise
valdkonnas. Esiteks on üleviimistasudel hoiatav mõju ja need vähendavad
elukutseliste sportlaste töötasu. Lisaks võimaldavad kodakondsusklauslid
kasutada välismaalastest mängijate teenuseid vaid teatud piirini.
Lõpuks tuleb märkida, et liikmesriikidevahelist kaubandust kahjustab
kõige rohkem mängijate liikumisvabaduse piiramine.
Lisaks
ei välista Cour d’appel URBSFA puhul turgu valitsevat seisundit või
kõigi jalgpalliklubide kollektiivset turgu valitsevat seisundit EMÜ
asutamislepingu artikli 86 mõttes, kusjuures artikli 85 raames
täheldatud konkurentsipiirangud võivad moodustada kuritarvituse, mille
keelab artikkel 86.
Cour
d’appel lükkas tagasi UEFA taotluse, et ta küsiks Euroopa Kohtult, kas
vastus üleviimisi puudutavale küsimusele oleks teistsugune eeskirjade
puhul, mis lubavad mängijal mängida vabalt oma uue klubi eest, isegi kui
viimane ei ole maksnud endisele klubile üleviimistasu. Sellega seoses
märkis ta eelkõige, et rangete sanktsioonide tõttu, mis ähvardavad
klubisid, kes ei maksa üleviimistasu, sõltub mängija õigus mängida uues
klubis klubidevahelistest majandussuhetest.
Eelnevat
arvestades otsustas Liège’i Cour d’appel menetluse peatada ja esitada
Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„Kas 25. märtsi 1957. aasta Rooma lepingu artikleid 48, 85 ja 86 tuleb tõlgendada nii, et need keelavad:
–        jalgpalliklubil
nõuda ja vastu võtta rahasummasid, mida makstakse juhul, kui mõni teine
klubi võtab tööle mõne tema mängija, kelle leping lõppes;
–        rahvuslikel
ja rahvusvahelistel spordiliitudel ja -föderatsioonidel näha oma
vastavates eeskirjades ette sätteid, mis piiravad Euroopa Ühenduse
teiste liikmesriikide mängijate juurdepääsu nende korraldatud
võistlustele?”
3.
juunil 1994 esitas URBSFA Cour d’appel’i otsuse peale
kassatsioonkaebuse ja taotles, et otsust laiendataks nii, et see käib
nii RCL-i, UEFA kui ka Dunkerque’i klubi kohta. Oma 6. oktoobri 1994.
aasta kirjas teatas Belgia Cour de cassation’i procureur général Euroopa
Kohtule, et antud juhul ei ole kassatsioonkaebus peatava mõjuga.
Oma
30. märtsi 1995. aasta otsusega jättis Cour de cassation
kassatsioonkaebuse rahuldamata ning otsustas, et rahuldamata jätmise
tõttu ei ole enam vaja arutada otsuse laiendamise taotlust. Cour de
cassation edastas selle otsuse ärakirja Euroopa Kohtule.

Menetlustoimingute taotlus
Euroopa
Kohtu kantseleile 16. novembril 1995 edastatud kirjas taotles UEFA, et
kohus otsustaks kodukorra artikli 60  alusel määrusega
menetlustoimingu, et saada täiendavat teavet üleviimistasu rolli kohta
väikeste ja keskmise suurusega jalgapalliklubide rahastamises,
mehhanismide kohta, mis reguleerivad tulude jaotumist olemasolevate
jalgpallistruktuuride sees, samuti alternatiivsete mehhanismide
olemasolu või puudumise kohta juhul, kui üleviimistasude süsteem kaoks.
Kuulanud
veel kord ära kohtujuristi, leiab Euroopa Kohus, et see taotlus tuleb
tagasi lükata. Taotlus esitati hetkel, mil suuline menetlus oli
kodukorra artikli 59 lõike 2 kohaselt lõpetatud. Euroopa Kohtu
praktikast nähtub (vt 16. juuni 1971. aasta otsus kohtuasjas
77/70: Prelle
v
. komisjon, EKL 1971, lk 561, punkt 7),
et sellise taotluse saab rahuldada vaid juhul, kui see puudutab
faktilisi asjaolusid, millel on otsustav mõju ja mida asjaomane isik ei
saanud esitada enne suulise menetluse lõpetamist.
Antud
juhul piisab, kui märkida, et UEFA oleks saanud esitada oma taotluse
enne suulise menetluse lõppu. Pealegi oli Jean-Marc Bosman oma
kirjalikes märkustes tõstatanud küsimuse, kas rahalise ja sportliku
tasakaalu saavutamise ja eriti väikeste klubide rahastamise tagamise
eesmärki saab saavutada mingite muude vahenditega, nagu näiteks ühe osa
jalgpallitulude ümberjaotamisega.

Kohtu pädevus vastata eelotsuse küsimustele
URBSFA,
UEFA, teatavad märkusi esitanud valitsused ja kirjalikus menetluses
komisjon vaidlustasid erinevatel alustel Euroopa Kohtu pädevuse vastata
kõigile või mõnele eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustest.
Esiteks
väitsid UEFA ja URBSFA, et põhikohtuasjad on menetlustehnilised
vahendid selleks, et Euroopa Kohus teeks eelotsuse küsimustes, mis ei
ole vaidluste lahendamiseks objektiivselt kuidagi vajalikud. Jean-Marc
Bosmani Dunkerque’i klubisse üleviimise nurjumisel ei kohaldatud UEFA
reglementi ning kui seda oleks kohaldatud, ei oleks see üleviimine
nõudnud üleviimistasu maksmist ning oleks seega võinud toimuda. Seega ei
ole ühenduse õiguse tõlgendusel, mida siseriiklik kohus palub,
põhikohtuasjade faktiliste asjaolude või esemega mingit seost ning
väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole Euroopa Kohus pädev
esitatud küsimustele vastama.
Teiseks
väitsid URBSFA, UEFA, Taani, Prantsuse ja Itaalia valitsused ning
samuti komisjon oma kirjalikes märkustes, et kodakondsusklausleid
puudutavad küsimused ei ole seotud vaidlustega, mis käsitlevad ainult
üleviimiseeskirjade  kohaldamist. Jean-Marc Bosmani sõnutsi neist
klauslitest tulenevad karjääri arengu takistused on puhthüpoteetilised
ega õigusta seda, et Euroopa Kohus annab selles küsimuses
asutamislepingu tõlgenduse.
Kolmandaks
märkisid URBSFA ja UEFA kohtuistungil, et Belgia Cour de cassation’i
30. märtsi 1995. aasta otsuse kohaselt ei tunnistanud Liège’i
Cour d’appel  vastuvõetavaks Jean-Marc Bosmani esitatud nõudeid, mille
eesmärgiks oli URBSFA reglemendis sisalduvate kodakondsusklauslite
mittekohaldatavaks tunnistamine. Selles olukorras ei puuduta
põhikohtuasjad kodakondsusklauslite kohaldamist ja Euroopa Kohus ei pea
vastama selle kohta esitatud küsimustele. Prantsuse valitsus toetab seda
järeldust, kuid tingimusel, et kontrollitakse Cour de cassation’i
otsuse ulatust.
Sellega
seoses tuleb meenutada, et asutamislepingu artikliga 177 rajatud
Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames on ainult
siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab
langetatava kohtuotsuse eest, pädevus kohtuasja eripära arvestades
hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa
Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Järelikult juhul, kui
küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus
põhimõtteliselt kohustatud neile vastama (vt eelkõige 5. oktoobri
1995. aasta otsus kohtuasjas C-125/94: Aprile, EKL 1995,
lk 2919, punktid 16 ja 17).
Siiski
leidis Euroopa Kohus, et tal on omaenda pädevuse hindamiseks kohustus
kontrollida asjaolusid, mille alusel siseriiklik kohus tema poole
pöördus. Nimelt eeldab koostöövaim, mis peab valitsema
eelotsusemenetluses, et siseriiklik kohus arvestaks Euroopa Kohtule
usaldatud ülesannet, milleks on kaasaaitamine õigusemõistmisele
liikmesriikides, mitte nõuandvate arvamuste koostamine üldistes või
hüpoteetilistes küsimustes (vt eelkõige 16. juuli 1992. aasta
otsus kohtuasjas C-83/91: Meilicke
,
EKL 1992, lk I-4871, punkt 25).
Seda
ülesannet arvestades leidis Euroopa Kohus, et ta ei saa vastata
siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele, kui on ilmne, et
ühenduse õigusnormi tõlgendamine või kehtivuse hindamine, mida
siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja
faktiliste asjaolude või esemega (vt eelkõige 26. oktoobri
1995. aasta otsus kohtuasjas 143/94: Furlanis costruzioni generali,
EKL 1995, lk 3653, punkt 12), või ka juhul, kui probleem
on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke
faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda kasulik vastus talle
esitatud küsimustele (vt eelkõige eespool viidatud Meilicke otsus,
punkt 32).
Antud
juhul tuleb kõigepealt märkida, et põhikohtuasjad ei ole tervikuna
hüpoteetilise iseloomuga ning et siseriiklik kohus edastas Euroopa
Kohtule faktiliste ja õiguslike asjaolude täpse kirjelduse, samuti
põhjused, miks ta leidis, et vastus esitatud küsimustele on vajalik tema
otsuse tegemiseks.
Isegi
kui on nii, nagu väidavad URBSFA ja UEFA, et Jean-Marc Bosmani
Dunkerque’i klubisse üleviimise nurjumisel ei kohaldatud UEFA
reglementi, on seda siiski silmas peetud Jean-Marc Bosmani poolt URBSFA
ja UEFA vastu esitatud preventiivsetes hagides (vt punkt 40 eespool)
ning Euroopa Kohtu tõlgendus selle kohta, kas UEFA reglemendiga
kehtestatud üleviimissüsteem on ühenduse õigusega kooskõlas, võib
eelotsusetaotluse esitanud kohtule kasulik olla.
Mis
puudutab konkreetsemalt kodakondsusklauslite küsimusi, siis nendega
seotud nõuded tunnistati põhikohtuasjade raames vastuvõetavaks
siseriikliku menetlusnormi alusel, mis võimaldab esitada isegi
deklaratiivse hagi selleks, et ennetada tõsiselt ohustatud õiguse
rikkumist. Nagu selgub tema otsusest, leidis eelotsusetaotluse esitanud
kohus, et kodakondsusklauslite kohaldamine võib tõesti takistada
Jean-Marc Bosmani karjääri, vähendades tema võimalusi, et mõne teise
liikmesriigi klubi ta tööle võtab või teda võistlustel kasutab. Ta
järeldas sellest, et Jean-Marc Bosmani esitatud nõuded, mille eesmärgiks
oli tunnistada nimetatud kodakondsusklauslid tema puhul
mittekohaldatavateks, vastavad antud õigusnormis esitatud tingimustele.
Selle
hinnangu vaidlustamine ei ole käesoleva menetluse raames Euroopa Kohtu
ülesandeks. Kuigi põhikohtuasjades esitatud hagid on tõesti
deklaratiivsed ja nende eesmärgi – tõsiselt ohustatud õiguse rikkumise
ärahoidmine – tõttu peavad nad paratamatult tuginema ebakindlatele
oletustele, on nad siiski lubatavad siseriikliku õiguse alusel, nagu
seda tõlgendab eelotsusetaotluse esitanud kohus. Neil asjaoludel on
nimetatud kohtu esitatud küsimused objektiivselt vajalikud, et lahendada
vaidlused, millega tema poole täiesti nõuetekohaselt pöörduti.
Cour
de cassation’i 30. märtsi 1995. aasta otsusest ei ilmne, et
kodakondsusklauslid ei ole põhikohtuasjadega seotud. Cour de cassation
otsustas vaid, et URBSFA poolt eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsuse
peale esitatud kassatsioonkaebus põhines selle otsuse valel tõlgendusel.
Nimelt väitis URBSFA oma kassatsioonkaebuses, et nimetatud kohus
leidis, et Jean-Marc Bosmani nõue, mille eesmärgiks on tunnistada URBSFA
reglemendi kodakondsusklauslid tema suhtes mittekohaldatavateks, on
vastuvõetav. Cour de cassation’i otsusest aga selgub, et Cour d’appel’i
arvates oli Jean-Marc Bosmani nõude eesmärgiks ära hoida tema karjääri
takistamine, mis võib tuleneda mitte URBSFA reglemendi
kodakondsusklauslite – mis puudutavad teise kodakondsusega mängijaid kui
Belgia kodanikud – kohaldamisest, vaid UEFA ja teiste sellesse
konföderatsiooni kuuluvate rahvuslike jalgpalliliitude reglementidega
ette nähtud analoogiliste klauslite kohaldamisest, mis võivad puudutada
teda kui Belgia kodakondsust omavat mängijat.
Eelnevast
järeldub, et Euroopa Kohus on pädev vastama Liège’i cour d’appel’i
esitatud küsimustele.

Asutamislepingu artikli 48 tõlgendamine üleviimiseeskirjade suhtes
Oma
esimeses küsimuses tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt
teada, kas asutamislepingu artikkel 48 keelab kohaldada
spordiliitude kehtestatud eeskirju, mille kohaselt saab ühe liikmesriigi
kodanikust elukutselist jalgpallurit teda klubiga siduva lepingu
lõppemisel mõne teise liikmesriigi klubi tööle võtta vaid siis, kui
viimasena nimetatud klubi on maksnud endisele klubile üleviimis-,
koolitus- või edutamistasu.

Artikli 48 kohaldamine spordiliitude kehtestatud eeskirjade suhtes
Selles
küsimuses tuleb kõigepealt analüüsida mõningaid argumente, mis esitati
nimetatud artikli kohaldamise kohta spordiliitude eeskirjade suhtes.
URBSFA
väitis, et vaid suuri Euroopa klubisid võib pidada ettevõtjateks, samal
ajal kui selliste klubide nagu RCL majandustegevus on tähtsusetu.
Lisaks ei puuduta üleviimiseeskirjade kohta esitatud siseriikliku kohtu
küsimus mängijate ja klubide töösuhteid, vaid klubidevahelisi
majandussuhteid, samuti spordiföderatsiooniga liitumise vabaduse
tagajärgi. Seega ei saa asutamislepingu artiklit 48 kohaldata sellise
juhtumi suhtes nagu see, millega on tegemist põhikohtuasjas.
UEFA
väitis omalt poolt, et ühenduse institutsioonid on alati arvestanud
spordiliikumise sõltumatusega, et on väga raske vahet teha jalgpalli
majanduslike ja sportlike aspektide vahel ning et elukutseliste
sportlaste olukorda puudutav Euroopa Kohtu otsus võib seada kahtluse
alla jalgpallikorralduse tervikuna. Seega peab isegi juhul, kui
asutamislepingu artikkel 48 on kohaldatav elukutseliste sportlaste
suhtes, ilmutama spordi eripära tõttu teatavat paindlikkust.
Saksamaa
valitsus rõhutas kõigepealt, et selline spordiala nagu jalgpall ei ole
üldjuhul majandustegevus. Ta väitis seejärel, et spordil kui sellisel on
ühisjooni kultuuriga, ning meenutas, et EÜ asutamislepingu
artikli 128 lõike 1 kohaselt peab ühendus respekteerima
liikmesriikide kultuuri rahvuslikku ja regionaalset mitmekesisust.
Lõpuks meenutas ta ühinemisvabadust ja sõltumatust, mis on
spordiföderatsioonidel siseriikliku õiguse alusel, ning järeldas, et
subsidiaarsuspõhimõtte kohaselt, mida vaadeldakse üldise põhimõttena,
peab ametiasutuste ja eriti ühenduse sekkumine antud valdkonnas piirduma
rangelt hädavajalikuga.
Vastuseks
nendele argumentidele tuleb meenutada, et võttes arvesse ühenduse
eesmärke, reguleerib ühenduse õigus spordiga tegelemist vaid niivõrd,
kuivõrd see kujutab endast majandustegevust asutamislepingu
artikli 2 mõttes (vt 12. detsembri 1974. aasta otsus
kohtuasjas 36/74: Walrave, EKL 1974, lk 1405, punkt 4).
Nii on see elukutseliste ja poolelukutseliste mängijate puhul, kui nad
töötavad või osutavad tasustatud teenuseid (vt 14. juuli
1976. aasta otsus kohtuasjas 13/76
:
Donà
,
EKL 1976, lk 1333, punkt 12).
Samuti
tuleb märkida, et nii või teisiti ei pea töötajate vaba liikumist
käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaldamiseks tööandja tingimata olema
ettevõtja – ainus nõue on see, et eksisteeriks töösuhe või tahe selline
suhe luua.
Asutamislepingu
artikli 48 kohaldamist ei välista ka asjaolu, et üleviimiseeskirjad
reguleerivad pigem klubidevahelisi majandussuhteid kui klubide ja
mängijate vahelisi suhteid. Nimelt kahjustab asjaolu, et mängijaid tööle
võtvad klubid peavad teisest klubist pärit mängija töölevõtmise korral
maksma tasusid, mängijate töökoha leidmise võimalusi, samuti tingimusi,
millistel kõnesolevat tööd pakutakse.
Mis
puudutab majanduslike ja sportlike aspektide eristamise raskust, siis
tunnistas Euroopa Kohus eespool viidatud Donà otsuse punktides 14 ja 15,
et isikute ja teenuste vaba liikumist käsitlevate ühenduse
õigusnormidega ei ole vastuolus eeskirjad või tavad, mida õigustavad
teatud võistluste eripära ja kontekstiga seonduvad mittemajanduslikud
põhjused. Ta rõhutas siiski, et niisugune kõnesolevate õigusnormide
kohaldamisala kitsendamine peab jääma selle tõelise eesmärgi piiridesse.
Seega ei saa sellele tugineda, et arvata asutamislepingu
kohaldamisalast välja sport kui tegevusala.
Mis
puudutab käesoleva otsuse võimalikke tagajärgi jalgpallikorraldusele
tervikuna, siis on välja kujunenud kohtuparktika, mille kohaselt peab
küll iga kohtuotsuse praktilisi tagajärgi hoolega kaaluma, kuid ei või
minna nii kaugele, et tagajärgede tõttu, mis sellel kohtuotsusel võivad
olla, kahandatakse õiguse objektiivsust ja kahjustatakse selle
kohaldamist. Äärmisel juhul võib neid tagajärgi arvesse võtta, kui on
vaja otsustada, kas otsuse ajalist mõju tuleks erandkorras piirata (vt
eelkõige 16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas 163/90: Legros
jt, EKL 1992, lk I-4625 punkt 30).
Ka
argumendiga, mis põhineb spordi ja kultuuri väidetavatel ühisjoontel,
ei saa nõustuda, sest siseriikliku kohtu küsimus ei puuduta ühenduse
piiratud ulatusega volituste – näiteks artikli 128 lõikel 1
põhinevate volituste – kasutamise tingimusi, vaid töötajate vaba
liikumise ulatust, mille tagab artikkel 48 ja mis on ühenduste süsteemis
üks põhivabadusi (vt eelkõige 31. märtsi 1993. aasta otsus
kohtuasjas C-19/92: Kraus
,
EKL 1993, lk I-1663, punkt 16).
Mis
puudutab ühinemisvabadusel põhinevaid argumente, siis tuleb tunnistada,
et see põhimõte, mille näeb ette inimõiguste ja põhivabaduste kaitse
Euroopa konventsiooni artikkel 11 ja mis tuleneb liikmesriikide ühistest
põhiseaduslikest tavadest, kuulub põhiõiguste hulka, mis on ühenduse
õiguskorras kaitstud vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale,
mida lisaks kinnitavad ühtse Euroopa akti preambul ja Euroopa Liidu
lepingu artikli F lõige 2.
Siiski
ei saa asuda seisukohale, et spordiliitude kehtestatud eeskirjad, mida
puudutavad siseriikliku kohtu küsimused, on vajalikud tagamaks, et
nimetatud liidud, klubid ja mängijad saaksid seda vabadust kasutada, või
et need on selle vältimatu tagajärg.
Lõpuks
ei või subsidiaarsuspõhimõttel – Saksamaa valitsuse tõlgenduses, et
ametiasutuste ja eriti ühenduse institutsioonide sekkumine kõnesolevas
valdkonnas peab piirduma vaid hädavajalikuga – olla niisugust mõju, et
eraõiguslike liitude sõltumatus sporti puudutavate eeskirjade
vastuvõtmisel piiraks asutamislepinguga üksikisikutele antud õiguste
kasutamist.
Et
vastuväited, mis puudutavad asutamislepingu artikli 48 kohaldamist
sporditegevusele – näiteks elukutseliste jalgpallurite tegevusele – on
tagasi lükatud, tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on eespool viidatud
Walrave otsuse punktis 17 märkinud, et see artikkel ei reguleeri
mitte ainult ametiasutuste tegevust, vaid laieneb ka muud laadi
eeskirjadele, mille eesmärk on kollektiivselt reguleerida töösuhteid.
Euroopa
Kohus on leidnud, et isikute vaba liikumise takistuste kaotamine
liikmesriikide vahel oleks ohus, kui riikliku päritoluga tõkete
kaotamist saaksid oma õigusliku autonoomia kasutamisega takistada liidud
ja organisatsioonid, mis ei ole avalik-õiguslikud (vt eespool viidatud
Walrave otsus, punkt 18).
Lisaks
on ta märkinud, et töötingimusi reguleeritakse erinevates
liikmesriikides mõnikord õigusnormidega ning mõnikord kokkulepete või
muude aktidega, mida sõlmivad või võtavad vastu eraõiguslikud isikud.
Seetõttu põhjustaks asutamislepingu artikli 48 objekti puhul üksnes
ametiasutuste aktidega piirdumine ohu, et selle kohaldamine võib
tekitada ebavõrdsust (vt eespool viidatud Walrave otsus, punkt 19).
See oht on veel ilmsem antud põhikohtuasjaga sarnasel juhul, sest nagu
on rõhutatud käesoleva otsuse punktis 24, on üleviimiseeskirjad
kehtestatud erinevates liikmesriikides erinevate asutuste poolt või
erinevatel meetoditel.
UEFA
vaidleb vastu, et see tõlgendus muudab asutamislepingu artikli 48
siduvamaks üksikisikutele kui liikmesriikidele, sest vaid viimased
võivad tugineda piirangutele, mis on õigustatud avaliku korra, avaliku
julgeoleku või rahvatervise seisukohalt.
See
argument põhineb valel eeldusel. Miski ei takista üksikisikutel
tugineda piirangutele, mis on õigustatud avaliku korra, avaliku
julgeoleku või rahvatervise seisukohalt. Kõnesolevate eeskirjade
avalik-õiguslik või eraõiguslik iseloom ei mõjuta mingil viisil
nimetatud põhjenduste kohaldamisala ega sisu.
Seega
tuleb järeldada, et asutamislepingu artiklit 48 kohaldatakse selliste
spordiliitude nagu URBSFA, FIFA ja UEFA kehtestatud eeskirjade suhtes,
millega määratakse kindlaks elukutselise sportlase töötamise tingimused.

Küsimus, kas siseriikliku kohtu kirjeldatud olukord on puhtalt riigisisene
UEFA
arvab, et siseriiklikus kohtus pooleliolevad vaidlused puudutavad
puhtalt Belgia riigi sisest olukorda, mis ei kuulu asutamislepingu
artikli 48 kohaldamisalasse. Nimelt puudutavad need vaidlused Belgia
kodanikust mängijat, kelle üleviimine nurjus Belgia klubi ja Belgia
jalgpalliliidu käitumise tõttu.
Tõepoolest
nähtub väljakujunenud kohtupraktikast (vt eelkõige 28. märtsi
1979. aasta otsus kohtuasjas 175/78: Saunders
,
EKL 1979, lk 1129, punkt 11; 28. juuni
1984. aasta otsus kohtuasjas 180/83: Moser, EKL 1984,
lk 2539, punkt 15; 28. jaanuari 1992. aasta otsus
kohtuasjas C-332/90: Steen, EKL 1992, lk I-341, punkt 9,
ja eespool viidatud Krausi otsus, punkt 15), et töötajate vaba
liikumist käsitlevaid asutamislepingu sätteid ei saa kohaldada
olukordadele, mis on puhtalt liikmesriigisisesed, see tähendab juhul,
kui puudub igasugune tegur, mis seoks seda olukordadega, mida peab
silmas ühenduse õigus.
Eelotsusetaotluse
esitanud kohtu tuvastatud asjaoludest selgub siiski, et Jean-Marc
Bosman oli sõlminud töölepingu teise liikmesriigi klubiga, et töötada
selle riigi territooriumil. Nagu asjaomane isik õigesti märkis, võttis
ta seda tehes vastu tegelikult tehtud tööpakkumise artikli 48 lõike 3
punkti a mõttes.
Et
olukorda, millega on tegemist põhikohtuasjades, ei saa pidada puhtalt
riigisiseseks olukorraks, tuleb UEFA argument tagasi lükata.

Töötajate vaba liikumise takistuse olemasolu
Niisiis
tuleb kontrollida, kas üleviimiseeskirjad kujutavad endast töötajate
vaba liikumise takistust, mille keelab asutamislepingu artikkel 48.
Nagu
Euroopa Kohus on mitmel korral tõdenud, on töötajate liikumisvabadus
üks ühenduse aluspõhimõtteid ning seda vabadust tagavatel
asutamislepingu sätetel on alates üleminekuperioodi lõppemisest vahetu
õigusmõju.
Euroopa
Kohus on ka leidnud, et isikute vaba liikumist käsitlevate
asutamislepingu sätete eesmärgiks on kergendada ühenduse kodanikel mis
tahes kutsealal tegutsemist ühenduse territooriumil ning nende sätetega
on vastuolus meetmed, mis võivad asetada ebasoodsasse olukorda need
kodanikud, kes soovivad tegelda majandustegevusega mõne teise
liikmesriigi territooriumil (vt 7. juuli 1988. aasta otsus
kohtuasjas 143/87: Stanton, EKL 1988, lk 3877, punkt 13,
ja 7. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-370/90: Singh,
EKL, 1992, lk I-4265, punkt 16).
Selles
kontekstis on liikmesriikide kodanikel eelkõige õigus, mille annab
neile vahetult asutamisleping, lahkuda oma päritoluriigist ja minna mõne
teise liikmesriigi territooriumile ja seal elada, et tegelda seal
majandustegevusega (vt eelkõige 5. veebruari 1991. aasta
otsust kohtuasjas C-363/89: Roux, EKL, 1991, lk I-273,
punkt 9, ja eespool viidatud Singhi otsus, punkt 17).
Õigusnormid,
mis takistavad või üritavad takistada liikmesriigi kodanikel lahkuda
päritoluriigist, et kasutada oma õigust liikumisvabadusele, kujutavad
järelikult endast selle vabaduse piirangut, isegi kui neid kohaldatakse
sõltumatult asjaomaste töötajate kodakondsusest (vt ka 7. märtsi
1991. aasta otsus kohtuasjas C-10/90: Masgio, EKL 1991,
lk I-1119, punktid 18 ja 19).
Lisaks
märkis Euroopa Kohus 27. septembri 1988. aasta otsuses
kohtuasjas 81/87: Daily Mail and General Trust (EKL 1988,
lk 5483, punkt 16), et isegi kui asutamisvabadust käsitlevate
asutamislepingu sätete eesmärgiks on tagada vastuvõtvas liikmesriigis
teise liikmesriigi ja ettevõtjate võrdne kohtlemine selle riigi kodanike
ja ettevõtjatega, keelavad need ka päritoluriigil takistada oma
kodanike või vastavalt selle liikmesriigi seadusele asutatud ja
artikli 58 määratlusele vastava äriühingu teise liikmesriiki
asumist. Asutamislepingu artikliga 52 ja sellele järgnevate artiklitega
tagatud õigused muutuksid mõttetuks, kui päritoluriik saaks keelata
ettevõtjatel lahkuda oma territooriumilt, et asuda teise liikmesriiki.
Samadest kaalutlustest tuleb lähtuda asutamislepingu artikli 48 puhul,
kui tegemist on õigusnormidega, mis takistavad liikmesriigi kodanike
vaba liikumist, kui need tahavad töötada mõnes teises liikmesriigis.
On
tõsi, et põhikohtuasjades kõnesolevaid üleviimiseeskirju rakendatakse
ka mängijate üleviimisel ühest klubist teise, mis kuuluvad erinevatesse
rahvuslikesse jalgpalliliitudesse samas liikmesriigis, ning et
samasugused eeskirjad reguleerivad üleviimisi ühest klubist teise, mis
kuuluvad samasse rahvuslikku jalgapalliliitu.
Siiski
on tõenäoline, nagu märkisid Jean-Marc Bosman ja Taani valitsus ning
kohtujurist oma ettepaneku punktides 209 ja 210, et nimetatud eeskirjad
piiravad nende mängijate liikumisvabadust, kes tahavad töötada mõnes
teises liikmesriigis, kuna need takistavad või üritavad takistada neil
lahkumast klubist, kuhu nad kuuluvad, isegi juhul, kui lõpeb tööleping,
mis neid sellega seob.
Nimetatud
eeskirjad kujutavad endast töötajate vaba liikumise takistust, kuna
need näevad ette, et elukutseline jalgpallur ei saa töötada uues klubis
mõnes teises liikmesriigis, kui see klubi ei ole maksnud endisele
klubile üleviimistasu, mille summa lepivad need kaks klubi kokku või mis
määratakse kindlaks spordiliitude eeskirjade  alusel.
Nagu
siseriiklik kohus õigesti märkis, ei muuda seda tõdemust asjaolu, et
UEFA 1990. aastal vastu võetud üleviimiseeskirjad nägid ette, et
majandussuhted kahe klubi vahel ei mõjuta jalgpalluri tegevust, kes võib
vabalt mängida oma uue klubi eest. Uus klubi on jätkuvalt kohustatud
maksma kõnesolevat tasu, vastasel korral võidakse tema suhtes kohaldada
sanktsioone, mis võivad ulatuda kuni tema nimekirjast kustutamiseni
võlgade pärast, ning see takistab sama efektiivselt tal muu liikmesriigi
klubist pärit mängija töölevõtmist nimetatud tasu maksmata.
Seda
järeldust ei muuda ka Euroopa Kohtu praktika, millele viitavad URBSFA
ja UEFA ning mis välistab asutamislepingu artikli 30 kohaldamise
meetmetele, mis piiravad või keelavad teatud müügimeetodid, tingimusel
et neid meetmeid kohaldatakse kõikide asjaomaste ettevõtjate suhtes, kes
tegutsevad antud riigi territooriumil, ning mõjutavad õiguslikult ja
faktiliselt ühtemoodi nii kodumaiste toodete kui ka teistest
liikmesriikidest pärit toodete turustamist (vt 24. novembri
1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-267/91 ja C-268/91: Keck
ja Mithouard, EKL 1993, lk I-6097, punkt 16).
Piisab,
kui märkida, et kuigi põhikohtuasjades käsitletavaid eeskirju
kohaldatakse ka mängijate üleviimisel ühest klubist teise, mis kuuluvad
erinevatesse rahvuslikesse jalgapalliliitudesse samas liikmesriigis, ja
et need on sarnased eeskirjadele, mis reguleerivad üleviimisi ühest
klubist teise, mis kuuluvad samasse rahvuslikku jalgpalliliitu,
mõjutavad need siiski otseselt mängijate juurdepääsu tööturule teistes
liikmesriikides ning võivad seega takistada töötajate vaba liikumist.
Neid ei saa seega võrdsustada kaupade müügimeetodeid käsitlevate
õigusnormidega, mida Kecki ja Mithouardi otsuses peeti asutamislepingu
artikli 30 kohaldamisalasse mittekuuluvaks (teenuste osutamise
vabaduse osas vt ka 10. mai 1995. aasta otsus
kohtuasjas:C-384/93: Alpine Investments, EKL 1995, lk I-1141,
punktid 36–38).
Järelikult
kujutavad üleviimiseeskirjad endast töötajate vaba liikumise takistust,
mis on asutamislepingu artikliga 48 põhimõtteliselt keelatud.
Teisiti võiks see olla vaid juhul, kui nendel eeskirjadel oleks
asutamislepinguga kooskõlas olev õiguspärane eesmärk ja neid õigustaks
ülekaalukas avalik huvi. Kui see nii ka oleks, peaks nende eeskirjade
kohaldamine olema siiski suunatud kõnealusele eesmärgile ega tohiks
ületada selle saavutamiseks vajalikku  (vt eelkõige eespool viidatud
Krausi otsus, punkt 32, ja 30. novembri 1995. aasta otsus
kohtuasjas C-55/94: Gebhard, EKL 1995, lk I-0000 ,
punkt 37).

Õigustuse olemasolu
Esiteks
arvasid nii URBSFA ja UEFA kui ka Prantsuse ja Itaalia valitsused, et
üleviimiseeskirju õigustab vajadus säilitada klubidevaheline rahanduslik
ja sportlik tasakaal ning toetada talentide otsinguid ja noorte
mängijate koolitust.
Võttes
arvesse sporditegevuse ja eriti jalgpalli suurt ühiskondlikku tähtsust
ühenduses, tuleb märkida, et eesmärke tagada klubidevahelise tasakaalu
säilitamine, kaitstes teatud võrdseid võimalusi ja tulemuste
ebakindlust, ning soodustada töölevõtmist ja noorte mängijate koolitust,
tuleb pidada õiguspäraseks.
Esimese
eesmärgi kohta märkis Jean-Marc Bosman õigesti, et üleviimiseeskirjade
kohaldamine ei ole asjakohane vahend rahandusliku ja sportliku tasakaalu
tagamiseks jalgpallimaailmas. Need eeskirjad ei takista seda, et kõige
rikkamad klubid kindlustavad endale parimad mängijad, ega ka seda, et
sportlikus konkurentsis saavad otsustavaks olemasolevad rahalised
vahendid, seega kahjustab see oluliselt klubidevahelist tasakaalu.
Mis
puudutab teist eesmärki, siis tuleb nõustuda, et võimalus saada
üleviimis-, edutamis- või koolitustasu võib tõesti panna
jalgpalliklubisid talente otsima ja noorte mängijate koolitust tagama.
Et
noorte mängijate tulevikku on aga võimatu täpselt ette näha ja
elukutselisteks saavate mängijate arv on piiratud, iseloomustab neid
tasusid nende ebakindlus ja juhuslikkus ning need ei sõltu mingil juhul
klubide tegelikest kulutustest nii tulevaste elukutseliste mängijate kui
ka nende mängijate koolitamiseks, kes selleks kunagi ei saa. Selles
olukorras ei saa niisuguste tasude saamise võimalus olla noorte
mängijate töölevõtmisel ja koolitamisel määravaks teguriks ega nende
tegevuse rahastamise asjakohaseks vahendiks, eriti väikeste klubide
puhul.
Nagu
kohtujurist oma ettepaneku punktis 226 ja sellele järgnevates punktides
märkis, võib samu eesmärke sama tõhusalt saavutada muude vahenditega,
mis ei takista töötajate vaba liikumist.
Veel
on väidetud, et üleviimiseeskirjad on vajalikud selleks, et kaitsta
ülemaailmset jalgpallikorraldust.
Sellega
seoses tuleb märkida, et käesolev menetlus puudutab nimetatud
eeskirjade  kohaldamist ühenduses ning mitte suhteid liikmesriikide
jalgpalliliitude ja kolmandate riikide jalgpalliliitude vahel. Pealegi
ei tekita erilisi probleeme eeskirjade erinevus, mida kohaldatakse
ühenduse rahvuslikesse jalgpalliliitudesse kuuluvate klubide vaheliste
üleviimiste suhtes ning nimetatud klubide ja kolmandate riikide
jalgpalliliitudesse kuuluvate klubide vaheliste üleviimiste suhtes. Nagu
nähtub käesoleva otsuse punktidest 22 ja 23, erinevad eeskirjad, mis
reguleerivad siiani üleviimisi teatud liikmesriikide rahvuslikes
jalgpalliliitudes, nendest, mida kohaldatakse rahvusvahelisel tasandil.
Viimaks
ei saa nõustuda argumendiga, mille kohaselt on nimetatud eeskirjad
vajalikud selleks, et kompenseerida kulusid, mida klubid pidid tegema
tasude maksmisel oma mängijate töölevõtmiseks, sest see püüab õigustada
töötajate vaba liikumise takistuste säilitamist ainult selle asjaoluga,
et need eksisteerisid ka varem.
Seega
tuleb esimesele küsimusele vastata, et asutamislepingu artikkel 48
keelab kohaldada spordiliitude kehtestatud eeskirju, mille kohaselt
saab ühe liikmesriigi kodanikust elukutselist jalgpallurit teda klubiga
siduva lepingu lõppemisel mõne teise liikmesriigi klubi tööle võtta vaid
siis, kui viimasena nimetatud klubi on maksnud endisele klubile
üleviimis-, koolitus- või edutamistasu.

Asutamislepingu artikli 48 tõlgendamine kodakondsusklauslite suhtes
Oma
teises küsimuses tahab siseriiklik kohus sisuliselt teada, kas
asutamislepingu artikkel 48 keelab kohaldada spordiliitude kehtestatud
eeskirju, mille kohaselt võivad jalgpalliklubid kasutada spordiliitude
korraldatavate võistluste mängudes vaid piiratud arvu elukutselisi
mängijaid, kes on teiste liikmesriikide kodanikud.

Töötajate vaba liikumise takistuse olemasolu
Nagu
Euroopa Kohus eespool punktis 87 tõdes, kohaldatakse asutamislepingu
artiklit 48 ka spordiliitude kehtestatud eeskirjadele, mis määravad
kindlaks elukutseliste sportlaste töötamise tingimused. Seega tuleb
uurida, kas kodakondsusklauslid kujutavad endast töötajate vaba
liikumise takistust, mille keelab artikkel 48.
Artikli
48 lõige 2 sätestab otsesõnu, et töötajate liikumisvabadus nõuab
igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide töötajate
diskrimineerimise kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka
muude töötingimuste puhul.
Seda
õigusnormi on eelkõige rakendatud nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta
määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse
piires (EÜT L 257, lk 2) artikliga 4, mille kohaselt ei kohaldata
liikmesriikide õigus- ja haldusnorme, millega on kehtestatud välisriigi
kodanike töölevõtmise arvuline või suhtarvuline piirang ettevõttes,
tegevusalal, piirkonnas või kogu riigis, teiste liikmesriikide kodanike
suhtes.
Sama
põhimõte keelab selle, et spordiliitude reglementides sisalduvad
klauslid piiravad teiste liikmesriikide kodanike õigust osaleda
elukutseliste mängijatena jalgpallivõistlustel (vt eespool viidatud Donà
otsus, punkt 19).
Selles
suhtes ei ole tähtsust asjaolul, et need klauslid ei puuduta mängijate
töölevõtmist – mida ei ole piiratud –, vaid klubide võimalust neid
ametliku mängu puhul kasutada. Et sellistes mängudes osalemine on
elukutselise mängija töö põhisisu, on ilmne, et seda piirav eeskiri
kitsendab ka kõnesoleva mängija võimalusi olla tööle võetud.

Õigustuse olemasolu
Et
takistuse olemasolu on niisiis tõestatud, tuleb kontrollida, kas seda
võib asutamislepingu artikli 48 seisukohast õigustada.
Nii
URBSFA ja UEFA kui ka Saksamaa, Prantsuse ja Itaalia valitsused
väidavad, et kodakondsusklausleid õigustavad mittemajanduslikud
põhjused, mis puudutavad vaid sporti kui niisugust.
Esiteks
aitavad need alal hoida traditsioonilist sidet iga klubi ja tema riigi
vahel, millel on suur tähtsus publiku samastumisel oma lemmikmeeskonnaga
ja selle tagamisel, et rahvusvahelistel võistlustel osalevad klubid
esindaksid tõepoolest oma riiki.
Teiseks
on need klauslid vajalikud selleks, et oleks piisav reserv oma riigi
mängijaid, nii et rahvusmeeskonnad oleksid võimelised panema kõikidesse
meeskonna rollidesse välja kõrgetasemelisi mängijaid.
Kolmandaks
aitavad need klauslid kaasa klubidevahelise sportliku tasakaalu
hoidmisele, takistades rikkamatel klubidel kindlustamast endale parimaid
mängijaid.
Viimaks
rõhutab UEFA, et reegel „3 + 2” töötati välja koostöös komisjoniga ning
et seda tuleb sõltuvalt ühenduse poliitika arengust korrapäraste
vaheaegadega läbi vaadata.
Sellega
seoses tuleb meenutada, et eespool viidatud Donà otsuse
punktides 14 ja 15 tunnistas Euroopa Kohus, et isikute
liikumisvabadust käsitlevad asutamislepingu sätted ei keela eeskirju ja
tavasid, mille kohaselt ei lubata välismaalastest mängijatel teatud
võistlustel osaleda mittemajanduslikel põhjustel, mis on seotud
võistluste eripära ja kontekstiga ning puudutavad ainult sporti kui
niisugust, nagu see on võistluste puhul, mis leiavad aset eri riikide
rahvusmeeskondade vahel. Ta rõhutas siiski, et kõnesolevate
asutamislepingu sätete kohaldamisala selline kitsendamine peab jääma
selle tõelise eesmärgi piiridesse.
Antud
juhul ei puuduta kodakondsusklauslid selliseid erilisi võistlusi, kus
kohtuvad oma riike esindavad meeskonnad, vaid kõiki klubidevahelisi
ametlikke mänge, seega elukutseliste mängijate põhitegevust.
Selles
olukorras ei saa kodakondsusklausleid pidada asutamislepingu
artikliga 48 kooskõlas olevaks, vastasel juhul nõrgeneks selle
sätte kasulik mõju ja kaoks töösuhete sõlmimise vabaduse põhiõigus,
mille see annab igale ühenduse töötajale isiklikult (selle viimase
küsimuse kohta vt 15. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas
222/86: Heylens, EKL 1987, lk 4097, punkt 14).
Ükski
spordiliitude ja märkusi esitanud valitsuste argumentidest ei saa seda
järeldust kahtluse alla panna.
Esiteks
tuleb märkida, et seost jalgpalliklubi ja liikmesriigi vahel, kus see
asub, ei saa vaadelda sporditegevusele omasena – nagu ka seost, mis
ühendab klubi tema linnajao, linna või regiooniga, või Ühendkuningriigi
juhtumil territooriumiga, mida katab üks neljast
jalgpalliföderatsioonist. Isegi juhul, kui riigi meistrivõistlused
toimuvad erinevate regioonide, linnade või linnajagude klubide vahel, ei
piira ükski eeskiri klubide õigust kasutada erinevatest regioonidest,
linnadest või linnajagudest pärit mängijaid.
Pealegi
võivad rahvusvahelistel võistlustel osaleda vaid klubid, kes on
saavutanud oma riigis teatud sportlikke tulemusi, ilma et nende
mängijate kodakondsus etendaks mingit erilist rolli.
Teiseks
tuleb märkida, et kuigi rahvusmeeskonnad peavad koosnema kõnesoleva
riigi kodakondsust omavatest mängijatest, ei pea need mängijad tingimata
olema selle riigi klubide jaoks registreeritud. Spordiliitude
eeskirjade kohaselt peavad klubid, kes võtavad tööle välismaalastest
mängijaid, võimaldama neil osaleda teatud mängudes oma maa siseriiklikus
meeskonnas.
Kuigi
töötajate liikumisvabadus, mis avab mingi liikmesriigi tööturu teiste
liikmesriikide kodanikele, vähendab selle riigi kodanike võimalusi leida
oma riigi territooriumil tööd, annab ta neile seevastu uusi
töösaamisvõimalusi teistes liikmesriikides. Need kaalutlused kehtivad
mõistagi ka elukutseliste jalgpallurite puhul.
Kolmandaks
tuleb sportliku tasakaalu säilitamise osas märkida, et kõige rikkamatel
klubidel parimate välismaalastest mängijate töölevõtmist takistavad
kodakondsusklauslid ei ole selle eesmärgi saavutamiseks kohased, sest
ükski eeskiri ei piira nende klubide võimalust võtta tööle parimaid oma
riigi mängijaid, mis rikub samamoodi seda tasakaalu.
Viimaseks,
reegli „3 + 2” väljatöötamisel komisjoni osalemisest tuletatud
argumendi osas tuleb meenutada, et välja arvatud juhtumid, mil
komisjonile on sellised volitused otsesõnu antud, ei ole tal õigust anda
tagatisi selle kohta, et teatud käitumine on asutamislepinguga
kooskõlas (vt ka 27. mai 1981. aasta otsus liidetud
kohtuasjades 142/80 ja 143/80: Essevi ja Salengo, EKL 1981,
lk 1413, punkt 16). Mingil juhul ei ole tal õigust anda luba
asutamislepinguga vastuolus olevaks käitumiseks.
Eelnevast
järeldub, et asutamislepingu artikkel 48 keelab kohaldada spordiliitude
eeskirju, mille kohaselt võivad jalgpalliklubid kasutada spordiliitude
korraldatavate võistluste mängudes vaid piiratud arvu elukutselisi
mängijaid, kes on teiste liikmesriikide kodanikud.

Asutamislepingu artiklite 85 ja 86 tõlgendamine
Et
mõlemat tüüpi eeskirjad, mida puudutavad eelotsuse küsimused, on
artikliga 48 vastuolus, ei ole vaja teha otsust asutamislepingu
artiklite 85 ja 86 tõlgendamise kohta.

Käesoleva otsuse ajaline mõju
Oma
kirjalikes ja suulistes märkustes juhtisid UEFA ja URBSFA Euroopa Kohtu
tähelepanu tõsistele tagajärgedele, mis tema otsus võib kaasa tuua
jalgpallikorraldusele tervikuna, juhul kui Euroopa Kohus leiab, et
üleviimiseeskirjad  ja kodakondsusklauslid on vastuolus
asutamislepinguga.
Jean-Marc
Bosman omalt poolt märkis, et niisugune lahendus ei ole ainuvõimalik,
ja viitas Euroopa Kohtu võimalusele piirata oma otsuse ajalist mõju
üleviimiseeskirjade osas.
Väljakujunenud
kohtupraktika kohaselt selgitab ja täpsustab tõlgendus, mille Euroopa
Kohus talle EÜ artikliga 177 antud pädevust kasutades ühenduse
õigusnormile annab, selle sätte tähendust ja ulatust, nagu seda peab või
oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest.
Sellest järeldub, et nõnda tõlgendatud õigusnormi saab ja peab kohaldama
kohtunik ise õigussuhetele, mis on tekkinud enne tõlgendamistaotluse
kohta tehtud otsust, kui muu hulgas on täidetud tingimused, mis
võimaldavad esitada nimetatud õigusnormi kohaldamist puudutava vaidluse
pädevatele kohtutele lahendamiseks (vt eelkõige 2. veebruari
1988. aasta otsus kohtuasjas 24/86: Blaizot
,
EKL 1988, lk 379, punkt 27).
Vaid
erandjuhtudel võib Euroopa Kohus, kohaldades ühenduse õiguskorrale
omast õiguskindluse üldpõhimõtet, piirata asjaomaste isikute võimalust
tugineda mõnele tema tõlgendatud õigusnormile, et vaidlustada heauskselt
loodud õigussuhteid. Sellise piirangu võib ette näha vaid Euroopa Kohus
samas otsuses, mis esitab taotletud tõlgenduse (vt eelkõige eespool
viidatud Blaizot’ otsus, punkt 28, ja Legros’ jt otsus,
punkt 30).
Käesolevas
kohtuasjas võisid mängijate ühe liikmesriigi klubist teise liikmesriigi
klubisse üleviimise puhuks kehtestatud spordiliitude eeskirjade
iseärasused, samuti asjaolu, et samu või sarnaseid eeskirju kohaldati
nii üleviimiste puhul ühest klubist teise, mis kuulusid samasse
rahvuslikku jalgpalliliitu, kui ka üleviimiste puhul ühest klubist
teise, mis kuulusid sama liikmesriigi erinevatesse rahvuslikesse
jalgpalliliitudesse, tekitada kahtluse, kas nimetatud eeskirjad on
kooskõlas ühenduse õigusega.
Selles
olukorras nõuavad õiguskindluse olulised kaalutlused, et õiguslikke
olukordi, mis ammendasid oma tagajärjed minevikus, enam ei
vaidlustataks. Siiski tuleb teha erand isikute kasuks, kes ilmutasid
õigeaegselt initsiatiivi, et oma õigusi kaitsta. Veel tuleb täpsustada,
et nimetatud tõlgenduse mõju võib piirata vaid üleviimis-, koolitus- ja
edutamistasude puhul, mis on käesoleva otsuse tegemise kuupäeval juba
makstud või tuleb veel maksta, et täita enne seda kuupäeva tekkinud
kohustus.
Järelikult
tuleb otsustada, et asutamislepingu artikli 48 vahetule õigusmõjule ei
saa tugineda nõuete puhul, mis puudutavad üleviimis-, koolitus- või
edutamistasu, mis käesoleva otsuse tegemise kuupäevaks on juba makstud,
kusjuures erand tehakse neile õigussubjektidele, kes on enne seda
kuupäeva esitanud hagi või sellega võrdväärse nõude kohaldatava
siseriikliku õiguse alusel.
Seevastu
kodakondsusklauslite puhul ei saa käesoleva otsuse mõju ajaliselt
piirata. Eespool viidatud Walrave ja Donà otsuseid silmas pidades ei
saanud õigussubjektid mõistlikult eeldada, et nendest klauslitest
tulenev diskrimineerimine on kooskõlas asutamislepingu artikliga 48.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule märkusi esitanud Taani, Saksa, Prantsuse ja Itaalia valitsuste
ning Euroopa Ühenduste Komisjoni kohtukulusid ei hüvitata. Et
põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus siseriiklikus kohtus
poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse nimetatud
kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS
vastuseks küsimustele, mis talle esitas 1. oktoobri 1993. aasta otsusega esitas Liège’i Cour d’appel, otsustab:
1.
EMÜ
asutamislepingu artikkel 48 keelab kohaldada spordiliitude kehtestatud
eeskirju, mille kohaselt saab ühe liikmesriigi  kodanikust elukutselist
jalgpallurit teda klubiga siduva lepingu lõppemisel mõne teise
liikmesriigi klubi tööle võtta vaid siis, kui viimasena nimetatud klubi
on maksnud endisele klubile üleviimis-, koolitus- või edutamistasu.
2.
EMÜ
asutamislepingu 48 keelab spordiliitude kehtestatud eeskirjad, mille
kohaselt võivad jalgpalliklubid kasutada spordiliitude korraldatavate
võistluste mängudes vaid piiratud arvu elukutselisi mängijaid, kes on
teiste liikmesriikide kodanikud.
3.
EMÜ
asutamislepingu artikli 48 vahetule õigusmõjule ei saa tugineda nõuete
puhul, mis puudutavad üleviimis-, koolitus- või edutamistasu, mis
käesoleva otsuse tegemise kuupäevaks on juba makstud või tuleb veel
maksta, et täita enne seda kuupäeva tekkinud kohustus, kusjuures erand
tehakse neile õigussubjektidele, kes on enne seda kuupäeva esitanud hagi
või sellega võrdväärse nõude kohaldatava siseriikliku õiguse alusel.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Jann

Ragnemalm
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. detsembril 1995 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.