CELEX: 62002CJ0282
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Vandens tarša
Direktyva 76/464/EEB

1       Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nesiimdama visų priemonių, būtinų užtikrinti
teisingą 1976 m. gegužės 4 d. Tarybos direktyvos 76/464/EEB dėl tam tikrų į Bendrijos vandenis išleidžiamų pavojingų medžiagų
sukeltos taršos (OL L 129, p. 23, toliau – direktyva) perkėlimą į nacionalinę teisę ir jos taikymą, Airija neįvykdė įsipareigojimų
pagal šią direktyvą, konkrečiai kalbant, pagal jos 7 ir 9 straipsnius bei EB sutartį.

Teisinis pagrindas
2       Direktyva siekiama apsaugoti Bendrijos vandens aplinką nuo taršos. Dėl to direktyva atskiria dvi pavojingų atliekų kategorijas,
kurios atitinkamai išvardytos jos priedo I ir II sąrašuose. I sąraše išvardytos ypač vandens aplinkai pavojingos medžiagos,
kurios iš esmės buvo atrinktos atsižvelgiant į jų toksiškumą, patvarumą ir biologinį kaupimąsi. II sąraše išvardytos medžiagos,
darančios žalingą poveikį vandenis aplinkai, kurias galima apriboti tam tikra teritorija ir kurių veikimas priklauso nuo vandens
telkinio, į kurį medžiagos išleidžiamos, savybių ir vietos. Šiame priede patikslinta, kad I sąraše nurodytos medžiagos, kurioms
nėra nustatytos direktyvos 6 straipsnyje numatytos ribinės vertės, turi būti laikomos II sąrašui priskirtinomis medžiagomis.
3       Direktyvos 1 straipsnio 1 dalis nurodo, kad ji taikoma vidaus paviršiniams vandenims, teritoriniams vandenims, vidaus pakrančių
vandenims ir požeminiams vandenims.
4       Direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje pateikiami sąvokų apibrėžimai, tarp jų ir sąvokų „išleidimas“ ir „tarša“. „Išleidimas“ pagal
direktyvos 1 straipsnio 2 dalies d punktą reiškia „priedo I ir II sąrašuose nurodytų medžiagų išleidimą į 1 dalyje nurodytus
vandenis, išskyrus:
–      išleidimus, vykdant dugno gilinimo ir (arba) valymo darbus,
–      eksploatacinius išleidimus iš laivų teritoriniuose vandenyse,
–      išleidimus iš laivų teritoriniuose vandenyse“.
5       Šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies e punkte „tarša“ apibrėžta kaip „žmogaus tiesiogiai ar netiesiogiai vykdomas medžiagų
ar energijos išleidimas į vandens aplinką, dėl kurio kyla pavojus žmogaus sveikatai, daroma žala gyvosios gamtos ištekliams
ir vandens ekosistemoms, pakenkiama vandens tiekimui ar kitokiam teisėtam jo vartojimui“.
6       Direktyvos 2 straipsnis įpareigoja valstybes nares imtis atitinkamų priemonių vandenų taršai medžiagomis, priklausančiomis
šios direktyvos priedo I‑jam sąrašui, nutraukti ir vandenų taršai medžiagomis, priklausančiomis priedo II sąrašui, sumažinti.
7       Šios direktyvos 7 straipsnis nurodo:
„1.      Siekiant sumažinti 1 straipsnyje nurodytų vandenų taršą II sąrašo medžiagomis, valstybės narės turi parengti programas, kurias
įgyvendindamos jos turi taikyti 2 ir 3 dalyse nurodytus metodus.
2.      Visiems išleidimams į 1 straipsnyje nurodytus vandenis, kuriuose gali būti kokių nors II sąraše išvardytų medžiagų, turi būti
gautas iš atitinkamos valstybės narės kompetentingosios institucijos išankstinis leidimas, kuriame  nurodytos teršalų išleidimo
normos. Šios normos turi būti pagrįstos kokybės siektinomis normomis, kurios nustatomos pagal 3 dalies nuostatas.
3.      1 dalyje nurodytose programose turi būti nurodytos vandens kokybės siektinos normos, kurios nustatomos pagal Tarybos direktyvas,
jei tokios direktyvos egzistuoja.
4.      Programose taip pat gali būti konkrečios nuostatos, kurios reglamentuoja medžiagų, medžiagų grupių ar produktų sudėtį ir panaudojimą;
jose taip pat turi atsižvelgta į paskutinius ekonomiškai įmanomus technikos pasiekimus.
5.      Programose turi būti numatyti jų įgyvendinimo terminai.
6.      Apie apibendrintas programas ir jų įgyvendinimo rezultatus būtina pranešti Komisijai.
7.      Komisija kartu su valstybėmis narėmis turi programas reguliariai lyginti, kad galėtų užtikrinti jų įgyvendinimo pakankamą
koordinavimą. Jei mano esant reikalinga, šiuo tikslu ji turi pateikti Tarybai atitinkamus pasiūlymus.“
8       Direktyvos 8 straipsnio antras sakinys nurodo, kad valstybės narės draudžia visus veiksmus, kuriais tyčia ar netyčia apeinamos
šios direktyvos nuostatos.
9       Direktyvos 9 straipsnis patikslina, kad pagal šią direktyvą priimtų priemonių taikymas neturi nei tiesiogiai, nei netiesiogiai
didinti direktyvoje nurodytų vandenų taršos.
10     Direktyvos 10 straipsnis numato, kad kai tikslinga, viena ar kelios valstybės narės gali kiekviena atskirai ar bendrai su
kitomis valstybėmis narėmis imtis griežtesnių priemonių, nei numatomos šioje direktyvoje.
11     Direktyvoje nėra aiškiai nustatytas galutinis įgyvendinimo terminas. Jos 12 straipsnio 2 dalis numato, kad „jei įmanoma, Komisija
per 27 mėnesius nuo pranešimo apie šią direktyvą dienos turi pateikti Tarybai pirmuosius pasiūlymus pagal 7 straipsnio 7 dalį.
Taryba sprendimą turi priimti vienbalsiai per devynis mėnesius“.
12     1976 m. lapkričio 3 d. laiške Komisija valstybėms narėms pasiūlė tokias direktyvos įgyvendinimo datas: leidimų sistemai –
1978 m. rugsėjo 15 d.; II sąraše išvardytų medžiagų taršos sumažinimo programoms priimti – 1981 m. rugsėjo 15 d. ir šioms
programoms įgyvendinti – 1986 m. rugsėjo 15 dieną.
13     2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/60/EB, nustatančioje Bendrijos veiksmų vandens politikos
srityje pagrindus (OL L 327, p. 1), yra numatyta keletas su šia direktyva susijusių nuostatų.
14     Konkrečiai kalbant, Direktyvos 2000/60 22 straipsnio 2 dalis išdėstyta taip:
„Toliau nurodyti teisės aktai pripažįstami netekusiais galios ir jų panaikinimas įsigalioja nuo 13-ųjų metų po šios direktyvos
įsigaliojimo dienos:
<…>
–       Tarybos Direktyva 76/464/EEB <…>.“

Ikiteisminė procedūra
15     Komisija, gavusi skundą, 1991 m. vasario 4 d. laišku išsiuntė Airijai oficialų pranešimą, nurodydama, kad ši valstybė narė
neperdavė tam tikrų apibendrintų direktyvos priedo II sąraše išvardytų medžiagų taršos sumažinimo programų.
16     1992 m. gruodžio 23 d. Komisija Airijai išsiuntė naują oficialų pranešimą, patvirtindama, kad Airijos teisės aktai neteisingai
perkėlė direktyvos 7 straipsnį. Jos manymu, šiuose teisės aktuose nebuvo nustatyta, kad taršos mažinimo programos yra privalomos,
ir buvo nepakankamai numatytos kokybės siektinos normos bei nuotekų surinkimo sistemos leidimų sistema. Komisija papildomai
nurodė, kad direktyvos 7 straipsnis buvo netinkamai įgyvendintas keliose specifinėse srityse. Airija pateikė atsakymą 1993 m.
liepos 30 d. laiške.
17     1996 m. vasario 14 d. išnagrinėjus keletą skundų dėl Airijos jūrinių žuvų veisyklų, Komisija Airijai išsiuntė oficialų pranešimą,
atkreipdama jos dėmesį į tai, kad šioms veisykloms ji netaiko direktyvos 7 straipsnio.
18     Airija Komisijai atsakė 1996 m. birželio 11 d. ir 14 d. laiškais, kuriuose ji taip pat patikslino savo poziciją dėl direktyvos
7 straipsnio.
19     1996 m. spalio 3 d. Komisija šiai valstybei narei išsiuntė papildomą oficialų pranešimą.
20     1997 m. birželio 12 d. Komisija išsiuntė Airijai pagrįstą nuomonę, kurioje sujungė šias skirtingas procedūras bei nurodė,
kad ši valstybė narė neįvykdė įvairių įsipareigojimų, taip pažeisdama direktyvos 7 ir 9 straipsnius, būtent neparengė konkrečių
taršos sumažinimo programų ir (arba) nepranešė šių programų bei jų įgyvendinimo apibendrintų rezultatų, neįtvirtino privalomų
įgyvendinimo metodų (t. y. kokybės siektinų normų, leidimų ir teršalų išleidimo normų) ir nesiėmė priemonių išvengti gėlo
vandens taršos fosforu ir jos padidėjimo.
21     1997 m. birželio 11 d., t. y. viena diena anksčiau nei Komisija išsiuntė pagrįstą nuomonę, Airija išsiuntė Komisijai laišką,
kuriame buvo išdėstyta nuotekų surinkimu pagrįsta kovos su Airijos upių ir ežerų eutrofizacija strategija. Šia strategija
buvo siekiama išspręsti pagrįstoje nuomonėje nurodytos taršos fosforu problemą.
22     Airijai bei Komisijai apsikeitus laiškais, pastaroji 2000 m. liepos 28 d. šiai valstybei narei išsiuntė papildomą pagrįstą
nuomonę, kurioje konstatavo, kad nesiimdama visų priemonių, būtinų teisingai perkelti ir įgyvendinti direktyvą, Airija neįvykdė
įsipareigojimų pagal šią direktyvą, būtent pagal jos 7 ir 9 straipsnius bei EB sutartį, ir nurodė šiai valstybei per du mėnesius
nuo gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją tinkamai būtų atsižvelgta.
23     Atsakydama į pagrįstą nuomonę, 2001 m. vasario 2 d. Airija informavo Komisiją apie naujus teisės aktus, t. y. 2001 m. sausio
30 d. Taisykles dėl vandens kokybės – pavojingų medžiagų (
Water Quality (Dangerous Substances) Regulations (2001  m. S.I. Nr. 12
), toliau – 2001 m. Taisyklės). Šiose naujose taisyklėse įtvirtintos atrazino, dichlormetano, tolueno, tributileno, ksileno,
arseno, chromo, vario, cianido, floro, švino, simazino, nikelio ir cinko kokybės siektinos normos. Airija pažymėjo, kad apie
šias naujas nuostatas ji pranešė pagal Direktyvą 2000/60.
24     2001 m. balandžio 6 d. Airija perdavė Komisijai Airijos aplinkos apsaugos agentūros ataskaitos apie 78 pavojingų medžiagų
buvimą Airijos paviršiniuose vandenyse kopiją.
25     2001 m. liepos 30 d. ši valstybė informavo Komisiją apie kitas priemones, kaip antai savivaldybės teisės aktus, kuriais,
inter alia
, siekta įgyvendinti direktyvą bei Direktyvą 2000/60.
26     2002 m. vasario 15 d. Airija išsiuntė Komisijai paskelbtos ataskaitos apie Airijos vietos valdžios institucijų progresą įgyvendinant
taršos fosforu mažinimo priemones kopiją.
27     Nepatenkinta šios valstybės narės pateiktais paaiškinimais, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl Direktyvos 76/464 perkėlimo į nacionalinę teisę termino
28     Pirmiausia pažymėtina, kad direktyvoje nėra aiškiai nustatytas terminas, per kurį valstybės narės privalo ją perkelti į nacionalinę
teisę. Prieš priimant sprendimą dėl Komisijos kaltinimų pagrįstumo, būtina nustatyti, ar valstybės narės vis dėlto privalėjo
per nurodytą laikotarpį įvykdyti įsipareigojimus pagal šią direktyvą.
29     Direktyvos 12 straipsnio 2 dalis numato, kad, jei įmanoma, Komisija per 27 mėnesius nuo pranešimo apie šią direktyvą dienos
turi pateikti Tarybai pirmuosius pasiūlymus dėl valstybių narių pagal šios direktyvos 7 straipsnio 7 dalį parengtų programų
palyginimo.
30     Akivaizdu, kad ši 12 straipsnio 2 dalis nenustato privalomo termino. Iš sąvokos „jei įmanoma“ turinio matyti, kad kalbama
apie neprivalomą  terminą. Vis dėlto numatant sąlygiškai trumpą laikotarpį pirmiesiems direktyvos įgyvendinimo rezultatams
įvertinti, šiuo 12 straipsniu siekiama išvengti, kad direktyvos nuostatos nebūtų  pradėtos taikyti pavėluotai.
31     Be to, direktyva, kurios perkėlimo į nacionalinę teisę terminas būtų sustabdytas neapibrėžtą laikotarpį, taptų beprasme ir
nenaudinga. Direktyvos tikslas, t. y. pašalinti arba sumažinti vandens taršą, reikalauja, kad ji, siekiant užtikrinti jos
naudą, būtų perkelta į nacionalinę teisę per protingą terminą. Jeigu direktyva neperkeliama į nacionalinę teisę gana ilgą
laikotarpį, nėra kontroliuojamos taršą skatinančios situacijos, todėl direktyva tampa visiškai nenaudinga.
32     Dėl „protingo termino“ sąvokos primintina, kad Komisija 1976 m. lapkričio 3 d. laiške valstybėms narėms pasiūlė tokias įgyvendinimo
datas: leidimų sistemai – 1978 m. rugsėjo 15 d., programoms parengti – 1981 m. rugsėjo 15 d. ir joms įgyvendinti – 1986 m.
rugsėjo 15 dieną. Tuo metu Airija siūlomų datų neužginčijo. Be to, kadangi aplinkos apsauga yra gana svarbi apibrėžiant bei
įgyvendinant Bendrijos politiką ir veiksmus, buvo galima reikalauti skubaus nacionalinės valdžios institucijų atsakymo vandens
taršos problemai išspręsti.
33     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nors, priešingai nei yra nusistovėję praktikoje, direktyvoje nėra
nustatytas perkėlimo į nacionalinę teisę terminas, tai nereiškia, jog valstybės narės turi teisę, jų manymu, tinkamu laiku
priimti ją įgyvendinančias priemones. Atsižvelgiant į būtinybę užtikrinti naudingą direktyvos poveikį ir į tai, kad Komisijos
siūlomos direktyvos laipsniško įgyvendinimo datos Airija tuo metu neužginčijo, šią direktyvą ji privalėjo perkelti į nacionalinę
teisę per protingą terminą.
34     Todėl pripažintina, kad pradedant ikiteisminę procedūrą direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas jau buvo pasibaigęs.

Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 7 straipsnio 1 dalies nuostatų nesilaikymu
Šalių argumentai
35     Pirmuoju kaltinimu Komisija Airiją kaltina tuo, kad pažeisdama direktyvos 7 straipsnio 1 dalies reikalavimus ji neparengė
visų II sąraše išvardytų medžiagų taršos sumažinimo programų.
36     Airija tvirtina, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas įsipareigojimas yra taikomas tik toms medžiagoms, kurios
aptinkamos arba gali būti aptiktos jos jurisdikcijai priskirtuose vandenyse. Todėl ji mano, kad įsipareigojimas parengti programas
visoms direktyvos II sąraše išvardytoms medžiagoms turi būti suprantamas atsižvelgiant į konkrečią šios valstybės narės situaciją.
37     Be to, Airija nurodo, kad ji įgyvendino visoms II sąraše išvardytoms medžiagoms skirtas programas, kurių atžvilgiu ji privalėjo
tai padaryti. Ji teigia, kad nesant realios arba potencialios didelės taršos arba nesant nuotekų su tokiomis medžiagomis,
tokių medžiagų atžvilgiu ji neprivalėjo parengti direktyvos 7 straipsnio straipsnyje numatytų programų.
Teisingumo Teismo vertinimas
38     Pirmiausia pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką pagal direktyvos 7 straipsnį rengtinos programos privalo būti
specialios. Nagrinėjamų programų specialus pobūdis reiškia, kad jos turi būti visapusiškos ir darnios, numatančios konkretų
ir suderintą planavimą, apimantį visą nacionalinę teritoriją ir skirtą sumažinti visų II sąraše išvardytų medžiagų, kurios
būdingos konkrečiai valstybei narei, sukeltą taršą, atsižvelgiant į šiose programose nustatytas priimančių vandenų kokybės
siektinas normas (1999 m. sausio 21 d. Sprendimas
Komisija prieš Belgiją
, C‑207/97, Rink. p. I‑275, 39 ir 40 punktai). Todėl sąvoka „programa“ reiškia suderintų, integruotų bei visapusiškų priemonių
visumą.
39     Atsižvelgiant į tai, reikia išnagrinėti, ar Airijoje priimti nacionalinės teisės aktai atitinka šiuos kriterijus. Tai yra
šie teisės aktai:
–       1998 m. liepos 24 d. Taisyklės dėl vandens kokybės siektinų normų fosforo atžvilgiu (
Local Government (Water Pollution) Act 1977 (Water Quality Standards for Phosphorus) Regulations 1998
; 1998 m. S.I. Nr. 258; toliau – 1998 m. taisyklės), nustatančios privalomas fosforo normas,
–       2001 m. Taisyklės, nustatančios kitų keturiolikos medžiagų kokybės siektinas normas,
–       tam tikros vietinės valdžios institucijų priimtos taisyklės, skirtos įgyvendinti direktyvą ir 1998 m. Taisykles.
Šiuose teisės aktuose, kurie yra programos pagrindas, nustatytos fosforo ir keturiolikos kitų medžiagų kokybės siektinos normos.
40     Pirmiausia dėl kitų keturiolikos medžiagų, kurioms taikomos 2001 m. Taisyklės, pažymėtina, kad šios taisyklės įsigaliojo pasibaigus
papildomoje pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, ir šį faktą Airijos valdžios institucijos patvirtina atsiliepime į ieškinį.
Įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino
pabaigoje, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (1996 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑289/94, Rink. p. I‑4405, 20 punktas). Todėl konstatuotina, kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje Airija
neparengė visų jai privalomų medžiagų taršos sumažinimo programų.
41     Antra, dėl 1998 m. Taisyklių priskyrimo fosforo taršos sumažinimo programai pažymėtina, kad jos neapima visų valstybės paviršinių
vandenų, nes jose nustatytos kokybės siektinos normos netaikomos kanalams. Iš tikrųjų atsiliepime į ieškinį Airija pripažįsta,
kad fosforo atžvilgiu ji nenustatė kokybės siektinų normų kanalams ir kad taip neįvykdė įsipareigojimų bei nesilaikė reikalavimo
nustatyti tokias normas visiems valstybės paviršiniams vandenims.
42     Dėl vietinės valdžios institucijų priimtų taisyklių, skirtų įgyvendinti direktyvą, pakanka pažymėti, kad iš bylos medžiagos
matyti, jog 2001 m. liepos 30 d. Airijos pranešime buvo nurodyta, kad tai susiję tik su keturių vietinės valdžios institucijų
parengtomis taisyklėmis žemės ūkio srityje. Šiame pranešime Airija taip pat pažymėjo, kad kelios vietinės valdžios institucijos
rengia kitus taisyklių projektus.
43     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad, nepriimdama visų jai pagal direktyvą privalomų medžiagų taršos sumažinimo
programų, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos 7 straipsnio 1 dalį.

Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 7 straipsnio 3 dalies nuostatų nesilaikymu
Šalių argumentai
44     Antruoju kaltinimu Komisija tvirtina, kad, priešingai nei reikalaujama pagal direktyvos 7 straipsnio 3 dalį, Airija nenustatė
kokybės siektinų normų. Šį kaltinimą sudaro dvi dalys.
45     Pirmoje dalyje Komisija tvirtina, kad ši valstybė narė nenustatė kokybės siektinų normų kitoms medžiagoms, išskyrus fosforą
ir keturiolika 2001 m. Taisyklėse išvardytų medžiagų.
46     Antroje dalyje ji teigia, kad 1998 m. Taisyklės, kurios nustato fosforo kokybės siektinas normas, neatitinka direktyvos reikalavimų.
Komisija remiasi keletu pagrindų, t. y. kad nebuvo numatytos kokybės siektinos normos visiems valstybės vandens telkiniams,
kad Airijos valdžios institucijos apsiribojo tik pastabų pateikimu, o tokie veiksmai nėra lygiaverčiai kokybės siektinoms
normoms nustatyti, kad tokias pastabas pateikti buvo vėluojama netgi praėjus daugiau kaip 20 metų nuo direktyvos priėmimo,
kad nebuvo laikomasi direktyvoje įtvirtintos sąvokos „tarša“ ir kad Airijoje naudotas ežerų vandens kokybės analizės metodas
nebuvo patikimas.
47     Airijos valdžios institucijos ginčija Komisijos kaltinimus remdamosi, pirma, priimtų priežiūros priemonių apimtimi, antra,
būtinybe atsižvelgti į 1998 m. Taisykles, esančias laikina vandens, kuriam jos taikomos,  kokybės gerinimo priemone, ir, trečia,
galimybe pasirinkti ežerų vandens analizės metodą, nes direktyva nereikalauja taikyti kokio nors vieno konkretaus metodo.
Teisingumo Teismo vertinimas
48     Pirmiausia konstatuotina, kad nors Airija tvirtina, jog iš tikrųjų ji įvykdė direktyvos 7 straipsnio reikalavimus, savo atsiliepime
į ieškinį pripažįsta, kad papildomoje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ji nebuvo priėmusi visų pagal direktyvos
7 straipsnio 3 dalį reikalaujamų priemonių.
49     Konkrečiai kalbėdama apie pirmą antrojo kaltinimo dalį, Airija tvirtina, jog įsipareigojimas nustatyti kokybės siektinas normas
direktyvos priedo II sąraše išvardytoms medžiagoms priklauso nuo konkrečios valstybės narės situacijos. Vis dėlto atsiliepime
į ieškinį ji pripažįsta, kad nustatė kokybės siektinas normas tik fosforui ir kitoms 14 medžiagų, tačiau pastarųjų medžiagų
normas ji nustatė tik praėjus keturiems mėnesiams nuo pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigos. Priešingai nei Komisija
nurodo ieškinyje, tam tikroms pramonės sektoriaus medžiagoms kokybės siektinos normos nebuvo nustatytos.
50     Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad pirma antrojo kaltinimo dalis yra pagrįsta.
51     Dėl antrojo kaltinimo antros dalies, pirmiausia susijusios su Airijos teiginiu dėl vandens telkinių kokybės priežiūros priemonių
apimties, pažymėtina, kad, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 41 punkte, 1998 m. Taisyklės taikomos ne visiems valstybės
paviršiniams vandenims, nes kanalai į jų taikymo sritį nepatenka. Be to, iš pateiktų pastabų dėl ežerų matyti, kad jos susijusios
tik su 65 % visų valstybės ežerų ploto, tai Airija pripažino ir savo triplike. Be to, Airija apsiribojo tik pastabų apie vandens
kokybę pateikimu. Nors tai gali būti svarbus pagrindas apibrėžiant kokybės siektinas normas, pateiktų pastabų nepakanka tokioms
kokybės siektinoms normoms nustatyti. Todėl Airijos argumentai yra nepriimtini.
52     Dėl direktyvoje pateiktos sąvokos „tarša“ nesilaikymo Airija nurodė, kad 1998 m. Taisyklės yra laikina priemonė, skirta pagerinti
jose nurodytų vandenų kokybę, todėl ji turi būti laikoma praktiniu bandymu išspręsti Airijos gėlo vandens taršos fosforu problemą,
nustatant griežtesnius standartus nei tie, kurie yra kitų valstybių narių teisės aktuose.
53     Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, tai, kad valstybė narė siekia ambicingesnių nei direktyvoje įtvirtintų tikslų,
neatleidžia šios valstybės narės nuo pareigos įvykdyti direktyvoje nurodytus reikalavimus (žr. 2002 m. gegužės 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑292/99, Rink. p. I‑4097, 48 punktą).
54     Todėl tai, kad 1998 m. Taisyklės yra laikina priemonė ir jų sukeliamos pasekmės susijusios su 2007 m., neleidžia šių taisyklių
laikyti pakankama priemone, skirta įgyvendinti įsipareigojimus pagal direktyvos 7 straipsnio 3 dalį, netgi jei Airijos valdžios
institucijos ir buvo numačiusios ateityje nustatyti griežtesnes kokybės siektinas normas.
55     Dėl ežerų kokybės analizės sistemos patikimumo Centrinė žuvininkystės įstaiga (
Central Fisheries Board
) ir Aplinkos apsaugos agentūra (
Environmental Protection Agency
) atliko du tyrimus, kuriuos Komisija pateikė savo ieškinio priede ir kurie paneigia pavyzdžių ėmimo iš ežerų vidurio sistemos
patikimumą. Kadangi Airija nepateikė nė vieno įrodymo, kuris paneigtų šiais dokumentais grindžiamus teiginius, jos argumentai
šiuo klausimu pripažintini nepagrįstais.
56     Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, konstatuotina, kad nenustatydama pagal direktyvos 7 straipsnio 3 dalį reikalaujamų kokybės
siektinų normų Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal šią nuostatą.

Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 7 straipsnio 2 dalies pažeidimu
Šalių argumentai
57     Komisija Airiją kaltina tuo, kad ji neįtvirtino leidimų sistemos pagal direktyvos 7 straipsnio 2 dalį, ir remiasi pavyzdžiu,
jog tam tikriems teršalams išleisti nereikalaujama tokio leidimo.
58     Komisija nurodo, kad Airija tam tikriems išleidimams iš administracinių teritorinių vienetų nenumatė išankstinės leidimų sistemos.
59     Be to, Komisijos teigimu, iš Airijos jūrų uostų įrenginių išleidžiamoms II sąraše išvardytoms medžiagoms išankstinių leidimų
sistema taip pat nėra taikoma.
60     Ji taip pat tvirtina, kad Airijos teisės aktai neužtikrina, jog fosforui, kuris yra vienas didžiausių taršos šaltinių, išleisti
iš žemės ūkio įrenginių  būtų reikalaujama turėti leidimą, o jo neturint tokia veikla būtų draudžiama.
61     Galiausiai Komisija kaltina, kad fosforui išleisti iš lėktuvų laistant želdinamus miškus taip pat nėra reikalaujama turėti
išankstinį leidimą.
62     Airija prieštarauja šiems teiginiams. Konkrečiai kalbėdama apie išleidimus iš nuotekų surinkimo sistemų, už kurias atsakingos
vietinės valdžios institucijos, Airija patvirtina, kad tai reglamentuoja 2001 m. birželio 14 d. Taisyklės dėl miesto nuotekų
valymo (
Urban Waste Water Treatment Regulations 2001
), kurios teisingai įgyvendina 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvą 91/271/EEB dėl miesto nuotekų valymo (OL L 135, p. 40).
63     Dėl lietvamzdžių, už kuriuos taip pat atsako vietinės valdžios sveikatos įstaigos, Airija pripažįsta, kad ji neįtvirtino leidimų
sistemos. Tačiau, jos manymu, tokios lietvamzdžių sistemos ji neprivalėjo įtvirtinti, remdamasi Direktyva 91/271, kuri valstybėms
narėms suteikė diskrecijos teisę, leidžiančią bendras taisykles įgyvendinti be išankstinių leidimų sistemos. Minėtos 2001 m.
birželio 14 d. Taisyklės Airijoje buvo bendro pobūdžio išankstinės taisyklės. Be to, buvo rengiamas įstatymo projektas dėl
išankstinio leidimo reikalavimo administracinių teritorinių vienetų išleidimams nustatymo tuo atveju, kai jiems dar nėra taikomi
teisės aktuose nustatyti standartai ir (arba) išankstinio leidimo sistema.
64     Dėl jūrų uostų įrenginių Airija remiasi 1997 m. keičiančiu įstatymu dėl žvejybos (
Fisheries (Amendment) Act 1997)
, nors ir pripažįsta, kad šios nuostatos reglamentuoja tik išleidimus iš akvakultūros įrenginių. Vis dėlto, Airijos manymu,
šios nuostatos turi būti skaitomos kartu su 1933–1998 m. Įstatymų dėl jūros pakrantės (
Foreshore Act 1993‑1998
) nuostatomis, nustatančiomis reikalavimą gauti ministro leidimą eksploatuoti jūros pakrantę.
65     Dėl išleidimų iš žemės ūkio įrenginių Airija tvirtina, kad tam tikrų užterštų skysčių nutekėjimas iš žemės ūkio įrenginių
yra netyčinis ir daugeliu atveju – dėl nelaimingo atsitikimo. Nors ji pripažįsta, kad pagal direktyvos nuostatas gali būti
reikalaujama išankstinio leidimo toms vietoms, kuriose numatomas išleidimas, tačiau galimo netyčinio arba dėl nelaimingo atsitikimo
įvykusio išleidimo atveju būtų tinkama iš atsakingų asmenų reikalauti situaciją ištaisyti kuo greičiau ir geriausiu būdu ir
prireikus paskirti baudas.
66     Dėl miškų dirvos tręšimo kompostu lėktuvais Airija visada tvirtino, kad šiai veiklai reikalaujama išankstinio nacionalinės
reguliavimo tarnybos išduoto leidimo ir kad nuo 2002 m. sausio mėn. yra taikoma speciali leidimų sistema tokiam dirvos tręšimui.
67     Galiausiai Airija ginčija Komisijos ieškinyje nurodytą argumentą, kad pagal 1977 m. Įstatymo dėl vietinės valdžios administracijos
(vandens tarša) (
Local Government (Water Pollution) Act 1977
, toliau – 1977 m. Įstatymas) 3 straipsnio 1 dalį įtvirtinta draudimo sistema nėra laikoma labiau įpareigojančia sistema nei
leidimas. Šio įstatymo 3 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta, kad „niekas negali sukelti arba neleis sukelti taršos vandenyse“,
todėl, Airijos manymu, ši priemonė buvo griežtesnė nei direktyvos 10 straipsnyje numatytoji.
Teisingumo Teismo vertinimas
68     Pirmiausia pažymėtina, kad, kaip jau Teisingumo Teismas ne kartą pastebėjo, iš direktyvos 7 straipsnio 2 dalies matyti, jog
leidimuose turi būti nurodytos konkretaus išleidimo atveju leistinos teršalų išleidimo normos, kurios apskaičiuotos atsižvelgiant
į išankstines pagal to paties straipsnio 1 dalį programoje nustatytas kokybės siektinas normas, kurių tikslas užtikrinti planuose
nurodytų vandenų ir nagrinėjamo vandentakio apsaugą (1998 m. birželio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑232/95 ir C‑233/95, Rink. p. I‑3343, 28 punktas). Nesant suderintos ir bendros kokybės siektinų normų sistemos, kiti programos
elementai (leidimai ir teršalų išleidimo normos, pagrįstos kokybės siektinomis normomis) negali būti laikomi nustatytais bei
atitinkančiais direktyvos reikalavimus.
69     Primintina, kad, kaip jau buvo konstatuota šio sprendimo 43 ir 56 punktuose, pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje,
Airija neįvykdė direktyvos reikalavimų, susijusių su kokybės siektinų normų nustatymu.
70     Be to, dėl leidimo reikalavimo, už kurį atsakingos vietinės valdžios institucijos, netaikymo tam tikriems išleidimams, pavyzdžiui,
išleidimams iš nuotėkų surinkimo sistemų ir lietvamzdžių, pažymėtina, kad 2001 m. Taisyklės dėl miesto nuotekų valymo, kuriuo
remiasi Airija ginčydama įsipareigojimų neįvykdymą, buvo priimtos 2001 birželio 14 d., t. y. praėjus beveik metams nuo papildomos
Komisijos pagrįstos nuomonės išsiuntimo. Tačiau įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės
narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia
(žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Italiją
20 punktą). Konstatuotina, kad šiuo požiūriu Airija neįvykdė įsipareigojimų.
71     Kaltinimas dėl leidimų sistemos nebuvimo išleidimams iš jūrų uostų įrenginių yra pagrįstas. Viena vertus, savo atsiliepime
į ieškinį Airija pripažino, kad nacionalinės teisės aktai šių įrenginių, išskyrus akvakultūros įrenginius, atžvilgiu nenustato
leidimų sistemos. Antra vertus, ji neįrodė, kad 1933–1998 m. Įstatymuose dėl jūros pakrantės buvo įtrauktos nuostatos, aiškiai
nustatančios teršalų išleidimų normas remiantis kokybės siektinomis normomis. Šių dviejų pareigų neįvykdymas yra įsipareigojimų
pagal direktyvos 7 straipsnio 2 dalį pažeidimas.
72     Komisijos kaltinimas, kad nėra nustatyta leidimų sistema išleidimams iš žemės ūkio įrenginių, taip pat pagrįstas. Šiuo požiūriu
Airija ir Komisija abipusiai pripažįsta, kad didžiausias taršos kiekis į Airijos vandens aplinką buvo išmestas iš fermų (t. y.
ne mažiau kaip 30 % visų maisto medžiagų ir būtent iki 73 % fosforo vidaus vandenyse).
73     Be to, atsakydama į Komisijos argumentą, jog būtinas priežastinis ir numanomas ryšys tarp asmens veiksmų ir vandenų taršos
gali būti nustatytas taršos fosforu atveju, jeigu šie teršalai išleisti iš žemės ūkio įrenginių, Airija pripažįsta, kad išankstinio
leidimo galėtų būti reikalaujama pagal direktyvą tose vietose, kuriose yra prognozuojama, kad bus tokių išleidimų.
74     Kaip buvo pripažinusi Komisija bei Airija, nors išleidimams iš žemės ūkio įrenginių leidimo gali būti nereikalaujama, neginčytina,
kad jis reikalingas bent jau tuo atveju, kai teršalų išleidimas yra numatomas. Todėl, kadangi jokiems išleidimams iš žemės
ūkio įrenginių nėra reikalaujama turėti leidimą, iš to galima daryti išvadą, kad pastoviems įrenginiams, iš kurių numatomi
išleidimai, leidimų sistema netaikoma.
75     Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad netaikydama leidimų sistemos teršalams išleisti iš pastovių žemės ūkio įrenginių,
kai jų išleidimas yra numatomas, Airija neįvykdė įsipareigojimų.
76     Galiausiai dėl leidimų nenustatymo laistymui iš lėktuvų Airija pripažįsta, kad tik nuo 2002 m. sausio mėn., t. y. tik pasibaigus
pagrįstoje nuomonėje nurodytam terminui, buvo reikalaujama speciali leidimų procedūra lėktuvais tręšti miškų dirvą kompostu.
Airija pažymi, kad iki šios datos tokiems dirvos tręšimams buvo reikalaujama turėti išankstinį nacionalinės reguliavimo tarnybos
leidimą. Vis dėlto ši valstybė narė neįrodė, kad toks leidimas atitiko direktyvos reikalavimus kokybės siektinų normų atžvilgiu.
Todėl darytina išvada, kad Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.
77     Galiausiai nagrinėjant šį trečiąjį kaltinimą reikia įvertinti, ar Airijos argumentas, pagal kurį 1977 m. Įstatymu patvirtinta
draudimo sistema, yra laikomas griežtesne priemone direktyvos 10 straipsnio prasme.
78     Nors iš esmės draudimo sistema yra alternatyva leidimų sistemai pagal direktyvos reikalavimus, Airija neįrodė, kad 1977 m.
Įstatymu nustatyta sistema galėtų veiksmingai pakeisti direktyvoje numatytą leidimų sistemą.
79     Iš tikrųjų 1977 m. Įstatymo 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta draudimo sistema šio straipsnio 3 dalyje papildyta atleidimo
nuo atsakomybės sąlyga, pagal kurią bet kuris suinteresuotasis asmuo yra atleidžiamas nuo atsakomybės, jei įrodo, kad ėmėsi
visų protingų atsargos priemonių, kad būtų išvengta užterštų medžiagų išleidimo į vandenis. Šios sistemos veiksmingas taikymas
užtikrinamas suteikiant įgaliojimus teisminėms institucijoms (11 straipsnis) bei vietinės valdžios institucijoms (12 straipsnis).
Remdamosi šiuo straipsniu, vietinės valdžios institucijos gali už taršos šaltinį atsakingiems asmenims teikti nurodymus imtis
specialių kovos su tarša priemonių. Tačiau įstatyme kokybės siektinos normos arba vandens taršą mažinančios programos nėra
minimos.
80     Pirmiausia 1977 m. Įstatyme nėra konkrečių nuostatų, reglamentuojančių teršiančią veiklą, kurios privatiems subjektams leistų
remtis aiškiu, konkrečiu ir nedviprasmišku teisiniu pagrindu, kokio reikalauja Teisingumo Teismas (šiuo klausimu žr. 1994 m.
vasario 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją,
C‑119/92, Rink. p. I‑393, 17 punktą). Pažymėtina, kad, pavyzdžiui, 1977 m. Įstatyme nėra išvardytos direktyvos priedo II sąraše
nurodytos medžiagos, todėl tai trukdo suinteresuotajam asmeniui tiksliai žinoti tikrą šio draudimo apimtį.
81     Be to, šios sistemos veiksmingumas didžiąją dalimi priklauso nuo vietinės valdžios institucijų pagal 12 straipsnį siunčiamų
nurodymų. Vis dėlto šie nurodymai yra siunčiami kiekvienos vietinės valdžios institucijos nuožiūra, atsižvelgiant į situacijos
specifiką ir visiškai neatsižvelgiant į kokį nors vandens kokybės kriterijų, kuris šiame įstatyme nenumatytas. Toks įstatymu
nustatytų vienodų kriterijų nebuvimas neužtikrina vienodo, visapusiško ir suderinto direktyvos taikymo. Šiuo požiūriu pati
Airija tripliko 8.3 punkte nurodo, kad ji netvirtina, jog nurodymų sistema pagal 12 straipsnį yra lygiavertė leidimų sistemai.
82     Galiausiai dėl 1977 m. Įstatymo 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos atleidimo nuo atsakomybės sąlygos pažymėtina, kad šiame
straipsnyje nėra patikslinta nei siekiant atleisti nuo atsakomybės priimtinų priemonių apimtis, nei jų pobūdis, kiekvienai
vietinės valdžios institucijai kiekvienu konkrečiu atveju paliekant teisę įvertinti, ar priimtos priemonės atitinka protingumo
kriterijų. Tokiu atveju tokia sistema nėra lygiavertė sistemai, pagal kurią visi taršos mažinimo aspektai yra apibrėžti iš
anksto aiškiai, konkrečiai bei nedviprasmiškai.
83     Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nenustatydama leidimų sistemos Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos
7 straipsnio 2 dalį.

Dėl ketvirtojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 9 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
84     Šiame kaltinime Komisija, remdamasi argumentu, kad priėmus direktyvą padidėjo Airijos jurisdikcijai priskirtinų vandenų tarša,
teigia, jog buvo pažeistas direktyvos 9 straipsnis.
85     Šis 9 straipsnio pažeidimas yra atsiradęs dėl to, kad ši valstybė narė vėlavo perkelti direktyvą į nacionalinę teisę, todėl
kilo dvi šios direktyvos tikslams prieštaraujančios pasekmės. Pirma, pavėluotas įgyvendinimas leido įstatymiškai toleruoti
vandens kokybės blogėjimą, o direktyva to nenumatė. Antra, iš 1997 m. atliktų tyrimų gautų rodiklių pripažinimas gali iškreipti
realų vandens taršos lygį, egzistuojantį 1976 m. priimant direktyvą.
86     Airija teigia atvirkščiai, t. y. kad direktyvos 9 straipsnį privaloma įgyvendinti tik tuo atveju, jei valstybė narė ėmėsi
priemonių direktyvos pagrindu ir dėl šių priemonių taikymo pablogėja vandens kokybė. Kadangi ji nesiėmė direktyvą įgyvendinančių
priemonių, direktyvos 9 straipsnis jai negali būti taikomas. Todėl Airija teigia, kad Teisingumo Teismo uždavinys yra nustatyti,
ar dėl 1998 m. Taisyklių taikymo tiesiogiai arba netiesiogiai padidėjo vandens tarša, t. y. ar įvyko tai, ką ši valstybė narė
neigia.
87     Be to, Airija teigia, kad Teisingumo Teismo praktika, kuria remiasi Komisija, jog direktyva neturi būti aiškinama taip, kad
nuostatų nesilaikančioms valstybėms narėms būtų suteiktas pranašumas, nėra taikytina tuo atveju, kai tokios nuostatos nenumato
konkrečios nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę dienos.
Teisingumo Teismo vertinimas
88     Pirmiausia pažymėtina, kad pagal direktyvos 9 straipsnį šią direktyvą įgyvendinančių priemonių taikymas jokiu atveju negali
būti leistinas, jeigu tiesiogiai arba netiesiogiai didinama jos 1 straipsnyje išvardytų vandenų tarša. Iš šios nuostatos formuluotės,
kuri aiškiai daro nuorodą „į pagal <...> direktyvą priimtas priemones“, aiškiai matyti, kad nustatytas įsipareigojimas susijęs
su tokia situacija, kurios metu valstybės narės iš tikrųjų ėmėsi direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančių priemonių.
89     Priešingai nei yra nurodyta Airijos pateiktuose argumentuose, vis dėlto negalima daryti išvados, kad nesant bet kokios perkėlimo
į nacionalinę teisę priemonės arba esant direktyvos perkėlimui iš dalies valstybė narė turi teisę priimti tiesiogiai arba
netiesiogiai taršą didinančias priemones. Nors toks elgesys tiesiogiai nepatenka į direktyvos 9 straipsnio taikymo sritį,
jis galėtų būtų nesuderinamas su direktyva, ir ypač su jos 2 straipsniu, kuris bet kuriuo atveju įpareigoja valstybes nares
imtis atitinkamų priemonių sumažinti vandenų taršą jos priedo I ir II sąraše išvardytomis medžiagomis.
90     Šiuo atveju Komisija teisės požiūriu nepakankamai įrodė, kad dėl direktyvą įgyvendinančių teisės aktų priėmimo pablogėjo Airijos
vandenų kokybė. Todėl konstatuotina, kad neįrodytas įsipareigojimų neįvykdymas 9 straipsnio pažeidimo atžvilgiu.
91     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nesiimdama visų priemonių, būtinų užtikrinti teisingą direktyvos
perkėlimą į nacionalinę teisę ir jos taikymą, Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal 7 straipsnį. Kita ieškinio dalis yra atmestina.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
92     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Airija pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Nesiimdama visų priemonių, būtinų užtikrinti tinkamą 1976 m. gegužės 4 d. Tarybos direktyvos 76/464/EEB dėl tam tikrų į Bendrijos
vandenis išleidžiamų pavojingų medžiagų sukeltos taršos perkėlimą į nacionalinę teisę ir jos taikymą, Airija neįvykdė įsipareigojimų
pagal šios direktyvos 7 straipsnį.
2.
Atmesti kitą ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš Airijos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.