CELEX: 62004CJ0526
Štátna pomoc
Článok 87 ES a článok 88 ods. 3 ES
Poplatok z priamych predajov liekov
Uloženie povinnosti platiť farmaceutickým laboratóriám a nie veľkoobchodným distribútorom
Zákaz vykonať neoznámené opatrenie pomoci
Možnosť namietať nezákonnosť opatrenia pomoci s cieľom dosiahnuť vrátenie poplatku
Kompenzácia predstavujúca protihodnotu za povinnosti verejnej služby uložené veľkoobchodným distribútorom
Dôkazné bremeno o nadmernej kompenzácii
Podmienky stanovené vnútroštátnym právom
Zákaz urobiť vrátenie poplatku prakticky nemožným alebo mimoriadne zložitým

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu ustanovení Zmluvy ES o štátnej pomoci, najmä článku 87 ES a článku
88 ods. 3 ES.
Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého Laboratoires Boiron SA (ďalej len „Boiron“) s cieľom dosiahnuť vrátenie súm
zaplatených v prospech Agence centrale des organismes de sécurité sociale (ďalej len „ACOSS“) ako poplatok z priamych predajov
liekov. Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales (Urssaf) de Lyon sa následne
stala právnym nástupcom ACOSS.

Vnútroštátna právna úprava
Podľa znenia článku R. 5106 5° code de la santé publique (zákonník verejného zdravia) pojem „veľkoobchodný distribútor“ označuje
„akýkoľvek podnik zaoberajúci sa nákupom a skladovaním iných liekov ako liekov určených pre experimentálne použitie na človeku
s cieľom ich distribúcie vo veľkom a v uvedenom stave“.
Ministerský výnos z 3. októbra 1962 o povinnostiach veľkoobchodných distribútorov pri zásobovaní lekární liekmi (JORF z 12. októbra
1962, s. 9999), účinný do februára 1998, najmä stanovoval:
„Článok 1 – Každý podnik veľkoobchodného predaja farmaceutických výrobkov uvedených v pododseku 4 článku R. 5115-6 zákonníka
verejného zdravia, ako aj jeho prevádzkarne musia mať stále na sklade zásoby druhov liekov umožňujúce pokryť mesačnú spotrebu
lekární obvodu, ktoré zásobujú a ktoré patria k ich obvyklej klientele.
Tieto zásoby liekov musia skutočne zodpovedať ‚ponuke‘ druhov zahŕňajúcich najmenej dve tretiny počtu skutočne používaných
druhov a rozsah zásob musí zodpovedať priemernej hodnote mesačných objemov predaja v predchádzajúcom roku.
Článok 2 – Každý podnik veľkoobchodného predaja farmaceutických výrobkov, ako aj jeho prevádzkarne musia byť schopné zabezpečiť
dodanie akéhokoľvek druhu používaného lieku akejkoľvek lekárni, ktorá je súčasťou ich obvyklej klientely a patrí do ich obvodu
distribúcie, a do dvadsaťštyri hodín po prijatí objednávky, akýkoľvek liek tvoriaci časť ich ‚ponuky‘.
Musia dbať o svoje zásobovanie druhmi liekov, aby predišli akémukoľvek výpadku na sklade.“
Táto úprava bola zmenená najmä dekrétom č. 98-79 z 11. februára 1998 o farmaceutických podnikoch, ktorým bol zmenený a doplnený
zákonník verejného zdravia (JORF z 13. februára 1998, s. 2287).
Článok 12 zákona č. 97-1164 z 19. decembra 1997 o financovaní sociálneho zabezpečenia na rok 1998 (JORF z 23. decembra 1997,
s. 18635), ktorý najmä zakomponoval do zákonníka sociálneho zabezpečenia článok L. 245-6-1, zaviedol poplatok 2,5 % z obratu
bez dane uskutočneného vo Francúzsku farmaceutickými laboratóriami na základe veľkoobchodných predajov farmaceutických prípravkov
farmaceutickým lekárňam, vzájomným lekárňam a lekárňam spoločností banského poistenia. Tento príspevok sa nazýva „poplatok
z priamych predajov“.
Článok L. 245-6-4 zákonníka sociálneho zabezpečenia stanovuje, že poplatok z priamych predajov sa vyberá v prospech Caisse
nationale d’assurance maladie des travailleurs salariés (Zamestnaneckej národnej zdravotnej poisťovne).
Vo svojom rozhodnutí č. 97-393 z 18. decembra 1997 (JORF z 23. decembra 1997, s. 18649) vydanom v konaní o článku 12 zákona
č. 97-1164 Conseil constitutionnel (Ústavná rada) (Francúzsko) pripomenula, že poplatok z priamych predajov, ktorý nezaťažuje
predaje liekov vykonané veľkoobchodnými distribútormi, bol zavedený s cieľom prispieť na financovanie Caisse nationale d’assurance
maladie (Národnej zdravotnej poisťovne) a dať do rovnováhy podmienky hospodárskej súťaže v distribučných kruhoch, ktoré boli
považované za skreslené z dôvodu skutočnosti, že veľkoobchodní distribútori podliehajú povinnostiam verejnej služby, ktoré
nie sú uložené farmaceutickým laboratóriám.
Článok L. 245-6-1 zákonníka sociálneho zabezpečenia bol zrušený od 1. januára 2003 článkom 16 zákona č. 2002-1487 z 20. decembra
2002 o financovaní sociálneho zabezpečenia na rok 2003 (JORF z 24. decembra 2002, s. 21482).

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Boiron je spoločnosť založená podľa francúzskeho práva, ktorá vyrába homeopatické prípravky a vo Francúzsku ich distribuuje
do lekární výlučne prostredníctvom systému priameho predaja alebo prostredníctvom veľkoobchodných distribútorov.
Pre ACOSS deklarovala v súvislosti s poplatkami z priamych predajov za roky 1998 a 1999 iba obrat uskutočnený priamym predajom
lekárňam s výnimkou predaja zodpovedajúceho predajom uskutočneným prostredníctvom veľkoobchodných distribútorov.
ACOSS sa domnieval, že sa tieto predaje musia zahrnúť do súhrnu priamych predajov, ktoré tvoria základ predmetného poplatku,
a v dôsledku toho vymáhal zaplatenie sumy zodpovedajúcej tomuto zahrnutiu.
Boiron uhradil požadované sumy, ktoré však namietal. Keďže nedostal odpoveď od správnej rady ACOSS, na ktorú sa obrátil so
žiadosťou o odpustenie poplatku, Boiron žiadal vrátenie uhradených súm na tribunal des affaires de sécurité sociale de Lyon
(Súd pre veci sociálneho zabezpečenia Lyon).
Na podporu svojej žaloby v podstate tvrdil, že vzhľadom na článok 87 ES oslobodenie od poplatku z priamych predajov predstavuje
nepovolenú štátnu pomoc v prospech veľkoobchodných distribútorov.
Rozsudkom z 3. júna 2000 tribunal des affaires de sécurité sociale de Lyon vyhovel žalobe Boiron a zaviazal ACOSS na vrátenie
zaplatených súm v prospech Boiron.
Cour d’appel de Lyon, na ktorý sa obrátil ACOSS, najprv prerušil konanie až do vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora z 22. novembra
2001, Ferring (C‑53/00, Zb. s. I‑9067), a potom rozsudkom z 29. októbra 2002 zrušil rozsudok vyhlásený v prvostupňovom konaní.
Boiron následne podal dovolanie uvádzajúc štyri dovolacie dôvody, z ktorých iba prvý týkajúci sa výkladu ustanovení zmluvy
o štátnej pomoci je predmetom prejudiciálnych otázok.
Cour de cassation (Kasačný súd) po prvé konštatuje, že cour d’appel de Lyon zamietol žalobu Boiron, keď na základe rozsudku
Súdneho dvora z 20. septembra 2001, Banks (C‑390/98, Zb. s. I‑6117, bod 80 a citovaná judikatúra), prijal záver, že osoby,
ktoré majú zaplatiť povinný príspevok, sa nemôžu dovolávať toho, že oslobodenie, z ktorého majú prospech iné osoby, predstavuje
štátnu pomoc pre to, aby sa vyhli plateniu tohto príspevku. Táto judikatúra bola potvrdená rozsudkom z 13. júna 2002, Sea-Land
Service a Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 a C‑431/99, Zb. s. I‑5235, bod 47).
Vnútroštátny súd poznamenáva, že v iných rozsudkoch Súdny dvor nezamietol prípustnosť žaloby o vrátenie poplatkov alebo odvodov
vybratých v rozpore s povinnosťou predchádzajúceho oznámenia uvedenou v článku 88 ods. 3 ES.
Cour de cassation sa domnieva, že tieto rozsudky sa alebo vyslovujú k tomuto bodu iba implicitne, hoci sa vzniesla námietka
neprípustnosti (pozri už citovaný rozsudok Ferring), alebo sa týkajú takých režimov pomoci, keď sa poplatky alebo príspevky,
ktorých vrátenie sa požaduje, špecificky uložili na účely financovania spornej pomoci (rozsudky z 21. októbra 2003, Van Calster
a i., C‑261/01 a C‑262/01, Zb. s. I‑12249, a z 20. novembra 2003, GEMO, C‑126/01, Zb. s. I‑13769).
Po druhé vnútroštátny súd pripomína, že v už citovanom rozsudku Ferring Súdny dvor konštatoval, že poplatok z priamych predajov
v rozsahu, v akom zaťažuje výlučne priame predaje liekov uskutočnené farmaceutickými laboratóriami, predstavuje štátnu pomoc
veľkoobchodným distribútorom iba v rozsahu, v akom výhoda, ktorú títo distribútori získavajú tým, že nepodliehajú tomuto poplatku,
presahuje náklady, ktoré znášajú pri plnení záväzkov verejnej služby a ktoré im ukladá vnútroštátna právna úprava.
Cour de cassation poznamenáva, že v rozsudku z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, Zb.
s. I‑7747), Súdny dvor upresnil, že na to, aby sa mohli verejné dotácie považovať za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu
plnení vykonaných podnikmi – prijímateľmi za plnenie povinností verejnej služby, vnútroštátnemu súdu prislúcha overiť, že
sú splnené tieto podmienky (ďalej len „podmienky nazývané ‚Altmark‘“):
–        po prvé podnik – prijímateľ musí byť skutočne poverený plnením povinností verejnej služby a tieto povinnosti musia byť jasne
definované,
–        po druhé parametre, na základe ktorých sa kompenzácia vypočíta, musia byť predbežne stanovené objektívnym a transparentným
spôsobom,
–        po tretie kompenzácia nemôže prekročiť to, čo je nevyhnutné na pokrytie úplných alebo čiastočných nákladov vzniknutých plnením
povinností verejnej služby s ohľadom na príjmy súvisiace s týmto plnením, ako aj primeraný zisk za plnenie týchto povinností,
–        po štvrté, ak sa podnik, ktorý má plniť povinnosti verejnej služby, nevyberie v rámci verejného obstarávania, úroveň potrebnej
kompenzácie sa určí na základe analýzy nákladov, ktoré priemerný dobre spravovaný a adekvátne vybavený podnik vynaloží na
splnenie svojich povinností spočívajúcich v splnení požiadaviek verejnej služby s ohľadom na s tým súvisiace príjmy, ako aj
na primeraný zisk za plnenie týchto povinností.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd hneď na úvod konštatuje, že podmienky nazývané „Altmark“ sa týkajú údajov, ku ktorým podnikateľský
subjekt, ktorý sa dovoláva nezákonnosti pomoci a ktorý je mimo právnych vzťahov spájajúcich príjemcu subvencie alebo oslobodenia
so štátom alebo orgánom zriadeným alebo určeným na spravovanie pomoci, nemá nevyhnutne prístup s výnimkou súdnej žaloby smerujúcej
proti samotnému príjemcovi.
Cour de cassation následne pripomína, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora s právom Spoločenstva sú nezlučiteľné dôkazné
prostriedky, ktorých účinkom je praktické znemožnenie alebo mimoriadne sťaženie dosiahnutia vrátenia poplatkov vybraných v rozpore
s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 9. novembra 1983, San Giorgio, 199/82, Zb. s. 3595, bod 14, a z 9. februára
1999, Dilexport, C‑343/96, Zb. s. I‑579, bod 48).
Vnútroštátny súd nakoniec poznamenáva, že na základe ustanovení vnútroštátneho práva v oblasti dôkazného bremena podnikateľský
subjekt, ktorý sa dovoláva na podporu svojej žiadosti o vrátenie toho, že predmetné opatrenie má povahu štátnej pomoci, môže
byť povinný preukázať, že nie sú splnené podmienky „Altmark“. Dodáva, že absencia predloženia dôkazu potrebného na úspech
tvrdenia tohto subjektu môže predstavovať jedinú prekážku preukázania, že toto opatrenie má povahu štátnej pomoci.
Za týchto okolností sa Cour de cassation rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Musí sa právo Spoločenstva vykladať v tom zmysle, že farmaceutické laboratórium, ktoré je povinné zaplatiť taký poplatok,
akým je poplatok podľa článku 12 zákona č. 97-1164 z 19. decembra 1997 o financovaní systému sociálneho zabezpečenia na rok
1998, sa môže s cieľom vrátiť poplatok odvolať na to, že skutočnosť, že veľkoobchodní distribútori nie sú povinní odvádzať
takýto poplatok, je štátnou pomocou?
2.      Ak je odpoveď na prvú otázku kladná a keďže úspech žiadosti o vrátenie poplatku môže závisieť výlučne na dôkazoch, ktoré predloží
jej autor, musí sa právo Spoločenstva vykladať v tom zmysle, že vnútroštátne právne normy, ktoré podmieňujú toto vrátenie
dôkazom predloženým autorom žiadosti o tom, že výhoda, ktorú získali veľkoobchodní distribútori, presahuje náklady, ktoré
znášajú pri vykonávaní povinností verejnej služby, ktoré im vyplývajú z vnútroštátnej legislatívy, alebo dôkazom, že podmienky
stanovené Súdnym dvorom v rozsudku z 24. júla 2003 [Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg] nie sú splnené, predstavujú
úpravu dôkazov, v dôsledku ktorej je takmer nemožné alebo mimoriadne zložité dosiahnuť vrátenie takéhoto povinného poplatku,
ako je poplatok podľa článku 245-6-1 zákona o sociálnom zabezpečení, ktorý bol predmetom žiadosti pred príslušným orgánom
podanej z dôvodu, že oslobodenie od poplatku, z ktorého mali prospech veľkoobchodní distribútori, je štátnou pomocou, ktorá
nebola oznámená Komisii Európskych spoločenstiev?“

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
Z už citovaného rozsudku Ferring vyplýva, že článok 87 ES sa musí vykladať v tom zmysle, že opatrenie, akým je poplatok z priamych
predajov, tým, že zaťažuje výlučne priame predaje liekov uskutočnené farmaceutickými laboratóriami, predstavuje štátnu pomoc
v prospech veľkoobchodných distribútorov iba v rozsahu, v akom obsahuje nadmernú kompenzáciu v ich prospech, teda pokiaľ výhoda,
ktorú získavajú tieto podnikateľské subjekty z nepodliehania tomuto poplatku, presahuje náklady, ktoré znášajú pri vykonávaní
povinností verejnej služby, ktoré sú im uložené vnútroštátnym právnym poriadkom.
V prejednávanej veci Boiron, t. j. farmaceutické laboratórium povinné zaplatiť poplatok z priamych predajov, tvrdí, že nepodliehanie
veľkoobchodných distribútorov tomuto poplatku obsahuje nadmernú kompenzáciu v ich prospech a ako také aj nezákonnú pomoc v ich
prospech. Na tomto podklade tento podnikateľský subjekt požadoval vrátenie súm zaplatených ako tento poplatok za účtovné roky
1998 a 1999.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že opatrenie, ktoré je pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES a je vykonané v rozpore
s povinnosťami vyplývajúcimi z článku 88 ods. 3 ES, je protiprávne. Je úlohou vnútroštátnych súdov, aby ochraňovali práva
osôb podliehajúcich ich právomoci voči prípadnému porušovaniu zákazu vykonania pomoci vnútroštátnymi orgánmi, vyvodiac všetky
dôsledky podľa ich vnútroštátneho práva, pokiaľ ide o platnosť aktov vykonávajúcich predmetné opatrenia pomoci, ako aj o vymáhanie
poskytnutých finančných pomocí (pozri najmä rozsudok z 27. októbra 2005, Distribution Casino France a i., C‑266/04 až C‑270/04,
C‑276/04 a C‑321/04 až C‑325/04, Zb. s. I‑9481, bod 30 a citovanú judikatúru).
Je pravda, že vo viacerých veciach, ktoré mu boli predložené, Súdny dvor konštatoval, že osoby povinné zaplatiť poplatok sa
nemôžu dovolávať toho, že oslobodenie, z ktorého majú prospech iné osoby, predstavuje štátnu pomoc pre to, aby sa vyhli plateniu
tohto poplatku alebo získali jeho vrátenie (pozri najmä rozsudky Banks, už citovaný, bod 80, a Distribution Casino France
a i., už citovaný, body 42 a 44, ako aj rozsudok z 15. júna 2006, Air Liquide, C‑393/04 a C‑41/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke,
bod 43).
Predsa však, povaha predmetných vnútroštátnych opatrení vo veciach, ktorých sa týkali rozsudky uvedené v predchádzajúcom bode,
sa podstatne odlišovala od povahy poplatku z priamych predajov.
V predmetných veciach totiž išlo zakaždým o oslobodenie od dane, ktorá mala všeobecné uplatnenie, v prospech určitých podnikateľských
subjektov a tvrdilo sa, že toto oslobodenie samo osebe predstavovalo opatrenie pomoci.
Naproti tomu v konaní vo veci samej nejde o takýto režim zdanenia, ale o poplatok, ktorému podlieha iba jedna z dvoch kategórií
podnikateľských subjektov, ktoré sú v konkurenčnom postavení, a to farmaceutické laboratóriá.
V takomto prípade asymetrického podliehania poplatku uvádzaná pomoc vyplýva zo skutočnosti, že iná kategória podnikateľských
subjektov, s ktorou je v priamom konkurenčnom vzťahu kategória podliehajúca poplatku, v prejednávanej veci veľkoobchodní distribútori,
nepodlieha tomuto poplatku.
V prejednávanej veci je nesporné, že toto nepodliehanie poplatku predstavuje okrem iného cielený zámer, ak nie hlavný cieľ
poplatku z priamych predajov.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v bode 19 už citovaného rozsudku Ferring Súdny dvor poznamenal, že vo Francúzsku
existujú dva okruhy priamych konkurentov v oblasti distribúcie liekov: na jednej strane okruh veľkoobchodných distribútorov
a na druhej strane okruh farmaceutických laboratórií, ktoré uskutočňujú priamy predaj. Okrem toho v predmetnom bode Súdny
dvor uviedol, že poplatok z priamych predajov má za cieľ najmä dať do rovnováhy podmienky hospodárskej súťaže medzi dvomi
okruhmi distribúcie liekov, ktoré sú podľa francúzskeho zákonodarcu skreslené existenciou povinností verejnej služby, ktoré
sú uložené iba veľkoobchodným distribútorom. Nakoniec, Súdny dvor dodal, že v nadväznosti na vytvorenie predmetného poplatku
zákonom č. 97-1164 sa nielen prerušil rast priamych predajov zaregistrovaných v rokoch bezprostredne predchádzajúcich, ale
dokonca sa objavila tendencia, že časti trhu boli znovu získané veľkoobchodnými distribútormi.
Ak by sa preukázalo, že nepodliehanie poplatku z priamych predajov so sebou prináša nadmernú kompenzáciu v prospech veľkoobchodných
distribútorov v rozsahu, v akom výhoda, ktorú títo distribútori získavajú z nepodliehania poplatku, presahuje náklady, ktoré
znášajú pri vykonávaní povinností verejnej služby, ktoré sú im uložené, podliehanie farmaceutického laboratória, akým je Boiron,
poplatku by predstavovalo akt obsahujúci vykonanie opatrenia pomoci.
Ak ide o takýto prípad, vnútroštátnemu sudcovi prislúcha, ako bolo pripomenuté v bode 29 tohto rozsudku, vyvodiť všetky dôsledky
podľa vnútroštátneho práva, pokiaľ ide o platnosť takéhoto aktu.
V prejednávanej veci opatrenie, o ktorom sa uvádza, že predstavuje pomoc, je samotný poplatok z priamych predajov a nie akékoľvek
od neho oddeliteľné oslobodenie.
V prípade takejto situácie je potrebné pripustiť, že podnikateľský subjekt, akým je Boiron, môže pre požadovanie jeho vrátenia
namietať nezákonnosť poplatku z priamych predajov z dôvodu, že predstavuje opatrenie pomoci.
Dôsledkom toho by vnútroštátny sudca nemal byť vedený k rozšíreniu počtu príjemcov pomoci. Naopak takéto vrátenie, ak by sa
ukázalo dôvodné, by predstavovalo mimoriadne primerané opatrenie pre zníženie počtu podnikateľských subjektov poškodených
opatrením považovaným za pomoc, a preto aj pre zníženie jeho protikonkurenčných účinkov.
Vnútroštátny súd, ako aj účastníci konania, ktorí podali svoje pripomienky pred Súdnym dvorom, položili otázku, či takéto
právo namietať nezákonnosť poplatku z priamych predajov považovaného za poplatok predstavujúci štátnu pomoc s cieľom dosiahnuť
jeho vrátenie je zlučiteľné so zásadami, na ktorých sa zakladá judikatúra Súdneho dvora v oblasti parafiskálnych daní zavedená
už citovaným rozsudkom Van Calster a i. a rozvedená v rozsudkoch po ňom nasledujúcich.
Z tejto judikatúry vyplýva, že ak opatrenie pomoci, ktorého neoddeliteľnou súčasťou je jeho financovanie, bolo vykonané v rozpore
s povinnosťou oznámenia, vnútroštátne súdy sú v zásade povinné nariadiť vrátenie poplatkov alebo špecifických odvodov uložených
na financovanie tejto pomoci (rozsudok Van Calster a i., už citovaný, bod 54).
V tejto súvislosti Súdny dvor upresnil, že na to, aby sa daň mohla považovať za neoddeliteľnú súčasť opatrenia, ktoré je pomocou,
musí nevyhnutne medzi daňou a pomocou na základe príslušnej vnútroštátnej právnej úpravy existovať nevyhnutná súvislosť spočívajúca
v použití v tom zmysle, že výťažok z dane sa povinne použije na financovanie pomoci (pozri najmä rozsudok Air Liquide, už
citovaný, bod 46 a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o poplatok z priamych predajov, jeho osobitosť spočíva v skutočnosti, že tento poplatok a namietané opatrenie pomoci
predstavujú dva neoddeliteľné prvky jedného a toho istého daňového opatrenia. V takomto prípade je spojenie medzi poplatkom
a pomocou ešte tesnejšie než v prípade parafiskálnych daní, aké boli predmetom už citovaného rozsudku Van Calster a i.
Za týchto podmienok udeliť podnikateľskému subjektu, akým je Boiron, právo namietať nezákonnosť poplatku z priamych predajov
s cieľom dosiahnuť vrátenie súm zaplatených na základe tohto poplatku je zlučiteľné so zásadami, ktoré sú podkladom judikatúry
Súdneho dvora v oblasti parafiskálnych daní zavedenej už citovaným rozsudkom Van Calster a i. a rozvedenej v rozsudkoch po
ňom nasledujúcich.
Je potrebné dodať, že v každom prípade takéto vrátenie možno poskytnúť, iba ak sa preukáže, že predmetné sumy, ktorých vrátenie
sa požaduje, alebo aspoň ich časť predstavujú nadmernú kompenzáciu v prospech veľkoobchodných distribútorov, a udeľujú im
teda v tomto rozsahu ekonomickú výhodu, a že sú okrem toho splnené ostatné podmienky uvedené v článku 87 ods. 1 ES na to,
aby takéto opatrenie bolo kvalifikované ako štátna pomoc.
Vzhľadom na vyššie uvedené na prvú otázku je potrebné odpovedať, že právo Spoločenstva sa musí vykladať v tom zmysle, že farmaceutické
laboratórium, ktoré je povinné zaplatiť taký poplatok, akým je poplatok podľa článku 12 zákona č. 97-1164 z 19. decembra 1997
o financovaní systému sociálneho zabezpečenia na rok 1998, sa môže s cieľom dosiahnuť vrátenie časti zaplatených súm, ktoré
zodpovedajú ekonomickej výhode nespravodlivo získanej veľkoobchodnými distribútormi, odvolať na to, že skutočnosť, že veľkoobchodní
distribútori nie sú povinní odvádzať takýto poplatok, je štátnou pomocou.

O druhej otázke
V konaní vo veci samej farmaceutické laboratórium povinné zaplatiť poplatok z priamych predajov, o ktorom je nesporné, že
nebol oznámený podľa článku 88 ods. 3 ES, namieta nezákonnosť tohto poplatku s cieľom dosiahnuť jeho vrátenie na základe toho,
že skutočnosť, že veľkoobchodní distribútori, ktorí sú priami konkurenti tohto laboratória, nie sú povinní tento poplatok
zaplatiť, predstavuje štátnu pomoc.
V tomto kontexte sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či rešpektovanie zásady efektívnosti je zabezpečené, ak podľa vnútroštátnych
predpisov uplatniteľných v oblasti dôkazného bremena prináleží s cieľom dosiahnuť vrátenie súm zaplatených na základe poplatku
z priamych predajov podnikateľskému subjektu žiadajúcemu o ich vrátenie preukázať, že skutočnosť, že veľkoobchodní distribútori
nie sú povinní tento poplatok zaplatiť, obsahuje nadmernú kompenzáciu v ich prospech, ak najmenej jedna zo štyroch podmienok
nazývaných „Altmark“ nie je splnená, a predstavuje teda ako taká ekonomickú výhodu uvedenú v článku 87 ods. 1 ES.
Ak neexistuje právna úprava Spoločenstva v tejto oblasti, ako je tomu v prejednávanej veci, prislúcha vnútroštátnemu právnemu
poriadku každého členského štátu určiť príslušné súdy a vyriešiť procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie zachovania
práv, ktoré osoby podliehajúce ich právomoci vyvodzujú z priameho účinku práva Spoločenstva, aby tieto podmienky neboli menej
priaznivé než podmienky týkajúce sa podobných žalôb vnútroštátnej povahy (zásada rovnosti), a aby neurobili výkon práv udelených
právnym poriadkom Spoločenstva prakticky nemožným alebo mimoriadne zložitým (zásada efektívnosti) (pozri najmä rozsudok z 10. apríla
2003, Steffensen, C‑276/01, Zb. s. I‑3735, bod 60 a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti vnútroštátny súd poznamenáva, že na jednej strane, hoci v zásade dôkazné bremeno nadmernej kompenzácie
v prospech veľkoobchodných distribútorov predpokladajúce preukázanie, že aspoň jedna zo štyroch podmienok nazývaných „Altmark“
nie je splnená, prislúcha podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva podnikateľskému subjektu dovolávajúcemu sa existencie
pomoci na dosiahnutie vrátenia predmetného poplatku, toto vnútroštátne právo priznáva tiež sudcovi širokú právomoc pri nariaďovaní
vykonania všetkých zákonne prípustných dôkazov z úradnej moci.
Vnútroštátny súd na druhej strane poznamenáva, že táto právomoc predstavuje iba možnosť a že nečinnosť predmetného podnikateľského
subjektu pri predkladaní dôkazu potrebného pre úspešnosť jeho tvrdenia môže predstavovať jedinú prekážku preukázania povahy
štátnej pomoci poplatku z priamych predajov v zmysle článku 88 ods. 3 ES, pretože podmienky nazývané „Altmark“ sa týkajú údajov,
ku ktorým tento podnikateľský subjekt nemá nevyhnutne prístup s výnimkou súdnej žaloby smerujúcej proti samotnému príjemcovi
uvádzanej pomoci.
Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales (Urssaf) de Lyon okrem toho uviedol,
že vnútroštátny sudca disponuje najmä možnosťou nariadiť účastníkovi konania alebo tretím osobám predložiť v konaní listinu
alebo dôkaz.
Za týchto podmienok na účely zabezpečenia rešpektovania zásady efektívnosti, ak vnútroštátny sudca konštatuje, že skutočnosť,
že farmaceutické laboratórium, akým je Boiron, znáša dôkazné bremeno existencie nadmernej kompenzácie v prospech veľkoobchodných
distribútorov, a teda existencie povahy štátnej pomoci pri poplatkoch z priamych predajov, môže robiť nemožným alebo mimoriadne
zložitým predloženie takéhoto dôkazu z dôvodu, že tento dôkaz sa týka údajov, ktorými takéto laboratórium nemôže disponovať,
je povinný pristúpiť k všetkým procesným prostriedkom, ktoré sú mu dané k dispozícii vnútroštátnym právom, medzi ktorými figuruje
aj nariadenie vykonania potrebných dôkazov vrátane predloženia listiny alebo dôkazu jedným z účastníkov konania alebo treťou
osobou.
Vzhľadom na vyššie uvedené je na druhú otázku potrebné odpovedať, že právo Spoločenstva nebráni uplatneniu predpisov vnútroštátneho
práva, ktoré podriaďujú vrátenie povinného poplatku, akým je poplatok podľa článku 12 zákona č. 97–1164, dôkazu, ktorý má
predložiť autor žiadosti o vrátenie, o tom, že výhoda, ktorú získali veľkoobchodní distribútori zo skutočnosti, že nepodliehajú
tomuto poplatku, presahuje náklady, ktoré znášajú pri vykonávaní povinností verejnej služby uložených vnútroštátnou legislatívou,
a najmä o tom, že aspoň jedna z podmienok nazývaných „Altmark“ nie je splnená.
Predsa však s cieľom zabezpečiť rešpektovanie zásady efektívnosti, ak vnútroštátny sudca konštatuje, že skutočnosť, že farmaceutické
laboratórium, akým je Boiron, znáša dôkazné bremeno existencie nadmernej kompenzácie v prospech veľkoobchodných distribútorov,
a teda existencie povahy štátnej pomoci pri poplatkoch z priamych predajov, môže robiť nemožným alebo mimoriadne zložitým
predloženie takéhoto dôkazu, najmä z dôvodu, že tento dôkaz sa týka údajov, ktorými takéto laboratórium nemôže disponovať,
je povinný pristúpiť k všetkým procesným prostriedkom, ktoré sú mu dané k dispozícii vnútroštátnym právom, medzi ktorými figuruje
aj nariadenie vykonania potrebných dôkazov vrátane predloženia listiny alebo dôkazu jedným z účastníkov konania alebo treťou
osobou.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.
Právo Spoločenstva sa musí vykladať v tom zmysle, že farmaceutické laboratórium, ktoré je povinné zaplatiť taký poplatok,
akým je poplatok podľa článku 12 zákona č. 97-1164 z 19. decembra 1997 o financovaní systému sociálneho zabezpečenia na rok
1998, sa môže s cieľom dosiahnuť vrátenie časti zaplatených súm, ktoré zodpovedajú ekonomickej výhode nespravodlivo získanej
veľkoobchodnými distribútormi, odvolať na to, že skutočnosť, že veľkoobchodní distribútori nie sú povinní odvádzať takýto
poplatok, je štátnou pomocou.
2.
Právo Spoločenstva nebráni uplatneniu predpisov vnútroštátneho práva, ktoré podriaďujú vrátenie povinného poplatku, akým je
poplatok podľa článku 12 zákona č. 97-1164, dôkazu, ktorý má predložiť autor žiadosti o vrátenie, o tom, že výhoda, ktorú
získali veľkoobchodní distribútori zo skutočnosti, že nepodliehajú tomuto poplatku, presahuje náklady, ktoré znášajú pri vykonávaní
povinností verejnej služby uložených vnútroštátnou legislatívou, a najmä o tom, že aspoň jedna z podmienok stanovených Súdnym
dvorom v rozsudku z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg (C‑208/00), nie je splnená.
Predsa však s cieľom zabezpečiť rešpektovanie zásady efektívnosti, ak vnútroštátny sudca konštatuje, že skutočnosť, že farmaceutické
laboratórium, akým je Boiron, znáša dôkazné bremeno existencie nadmernej kompenzácie v prospech veľkoobchodných distribútorov,
a teda existencie povahy štátnej pomoci pri poplatkoch z priamych predajov, môže robiť nemožným alebo mimoriadne zložitým
predloženie takéhoto dôkazu, najmä z dôvodu, že tento dôkaz sa týka údajov, ktorými takéto laboratórium nemôže disponovať,
je povinný pristúpiť k všetkým procesným prostriedkom, ktoré sú mu dané k dispozícii vnútroštátnym právom, medzi ktorými figuruje
aj nariadenie vykonania potrebných dôkazov vrátane predloženia listiny alebo dôkazu jedným z účastníkov konania alebo treťou
osobou.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.