CELEX: 62008TJ0181
Közös kül- és biztonságpolitika
Mianmarral szembeni korlátozó intézkedések
A pénzkészletek befagyasztása
Megsemmisítés iránti kereset
Az együttesen az EK 60. és EK 301. cikk alapján alkotott jogalap
Indokolási kötelezettség
Védelemhez való jog
Hatékony bírósági felülvizsgálathoz való jog
A tulajdon tiszteletben tartásához való jog
Arányosság

A jogvita előzményei
A Tanács 1996. október 28‑án a Burmáról/Mianmarról szóló 96/635/KKBP közös állásponttal (HL L 287., 1. o.) korlátozó intézkedéseket
rendelt el a Mianmari Államszövetséggel szemben az [EU 12.] cikk alapján, amelyet azután meghosszabbítottak és módosítottak,
legutoljára a 2000. április 26‑i 2000/346/KKBP közös állásponttal (HL L 122., 1. o.), és amelyet végül a Burmáról/Mianmarról
szóló, 2003. április 28‑i 2003/297/KKBP közös álláspont (HL L 106., 36. o.) hatályon kívül helyezett és annak helyébe lépett,
amelyet 2004. április 29‑ig kellett alkalmazni. A 2003/297 közös álláspont értelmében meghozott korlátozó intézkedéseket az
Európai Unió Tanácsa a Burmával/Mianmarral szembeni korlátozó intézkedések megújításáról szóló, 2004. április 26‑i 2004/423/KKBP
közös álláspontban (HL L 125., 61. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 3. kötet, 132. o.) fenntartotta, a Burmával/Mianmarral
szembeni további korlátozó intézkedésekről és a 2004/423/KKBP közös álláspont módosításáról szóló, 2004. október 25‑i 2004/730/KKBP
tanácsi közös álláspont (HL L 323., 17. o.) megerősítette, a 2004/423 közös álláspont módosításáról szóló, 2005. február 21‑i
2005/149/KKBP közös álláspont (HL L 49., 37. o.) módosította, valamint a Burmával/Mianmarral szembeni korlátozó intézkedések
meghosszabbításáról és a 2004/423/KKBP közös álláspont módosításáról szóló, 2005. április 25‑i 2005/340/KKBP tanácsi közös
álláspont (HL L 108., 88. o.) meghosszabbította és módosította.
A Mianmarban uralkodó politikai helyzetre tekintettel a Tanács úgy vélte, hogy indokolt a Mianmari Államszövetséggel szembeni
korlátozó intézkedések fenntartása, és elfogadta a Burmával/Mianmarral szembeni korlátozó intézkedések megújításáról szóló,
2006. április 27‑i 2006/318/KKBP közös álláspontot (HL L 116., 77. o.). A közös álláspont különösen fegyverembargót írt elő,
valamint a katonai tevékenységekhez kapcsolódó technikai segítségnyújtás, finanszírozás és pénzügyi segítségnyújtás tilalmát,
és az esetleg a belső elnyomás céljaira felhasználható felszerelések kivitelének tilalmát írta elő. Elrendelte továbbá a Mianmari
Államszövetség kormánya tagjai és minden, velük kapcsolatban álló természetes és jogi személy, szervezet vagy testület pénzeszközeinek
és gazdasági forrásainak befagyasztását, a kormány tagjaival és a természetes személyekkel szembeni, a tagállamokon belüli
utazási tilalmat, valamint a Mianmari Államszövetség állami vállalatai számára pénzügyi kölcsönök vagy hitelek nyújtásának,
továbbá ezen állami vállalatokban érdekeltség szerzésének vagy növelésének tilalmát.
Tekintettel arra, hogy az emberi jogok helyzete nem javult Mianmarban, és nem történt látható előrelépés a mindenkire kiterjedő
demokratizálódási folyamat irányába, a 2006/318 közös álláspontban előírt korlátozó intézkedéseket a Burmával/Mianmarral szembeni
korlátozó intézkedések megújításáról szóló, 2007. április 23‑i 2007/248/KKBP tanácsi közös álláspont (HL L 107., 8. o.) 2008.
április 30‑ig meghosszabbította, és egyben módosította az említett korlátozó intézkedésekkel érintett személyek, szervezetek
és testületek listáját is.
A Mianmarban uralkodó helyzet súlyosságára tekintettel a Tanács szükségesnek tartja, hogy növelje a katonai rezsimre gyakorolt
nyomást, és elfogadta a 2006/318 közös álláspont módosításáról szóló, 2007. november 19‑i 2007/750/KKBP tanácsi közös álláspontot
(HL L 308., 1. o.). A közös álláspontban különösen a fakitermelési, a fafeldolgozási, a fém
‑
és ásványbányászati, valamint a drágakő‑ és féldrágakő‑ágazatra irányuló, új korlátozó intézkedéseket fogadtak el.
A Burmával/Mianmarral szembeni korlátozó intézkedések megújításáról szóló, 2008. április 29‑i 2008/349/KKBP tanácsi közös
álláspont (HL L 116., 57. o.) 2009. április 30‑ig meghosszabbította az összes korlátozó intézkedést, egyúttal pedig módosította
az említett korlátozó intézkedésekkel érintett személyek, szervezetek és testületek listáját is.
A 2006/318 közös álláspontnak a 2007/750 közös állásponttal módosított 5. cikke a pénzeszközök és gazdasági források befagyasztására
vonatkozik. E cikk (1)–(3) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)      A […] mianmari kormány tagjaihoz és a környezetükhöz tartozó, a II. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyekhez,
entitásokhoz vagy szervezetekhez [helyesen: szervezetekhez vagy testületekhez] tartozó, a tulajdonukban lévő, általuk birtokolt
vagy ellenőrzött valamennyi pénzeszközt és gazdasági forrást be kell fagyasztani.
(2)      Semmilyen pénzeszköz vagy gazdasági forrás nem bocsátható közvetlenül vagy közvetve a II. mellékletben felsorolt természetes
vagy jogi személyek, entitások vagy szervezetek [helyesen: szervezetek vagy testületek] rendelkezésére vagy javára.
(3)      Az illetékes hatóság az általa megfelelőnek vélt feltételekkel engedélyezheti egyes befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági
erőforrások felszabadítását, vagy az azokhoz való hozzáférést, azt követően, hogy megállapította, hogy az érintett pénzeszközök
vagy gazdasági erőforrások:
a)      a II. mellékletben felsorolt személyek és eltartott családtagjaik alapvető szükségletei fedezéséhez szükségesek, beleértve
az élelmiszerek, bérlet vagy jelzálog, gyógyszerek és orvosi kezelés, adók, biztosítási díjak és közműdíjak költségeit;
b)      kizárólag jogi szolgáltatások nyújtásával kapcsolatban felmerülő ésszerű mértékű szakértői díjak kifizetését, és azzal kapcsolatos
kiadások megtérítését szolgálják;
c)      kizárólag a befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági források folyamatos kezelésével vagy fenntartásával kapcsolatos díjak
vagy szolgáltatási díjak megfizetését szolgálják;
d)      rendkívüli kiadások fedezéséhez szükségesek, feltéve hogy az illetékes hatóság az engedély megadását megelőzően legalább két
héttel közölte a többi illetékes hatósággal és a Bizottsággal a konkrét engedély megadása alapjául szolgáló indokokat.”
A 2008/349 közös állásponttal módosított 2006/318 közös álláspont II. mellékletének „A kormány gazdaságpolitikájából előnyben
részesülő személyek és a rezsimmel kapcsolatban álló más személyek” elnevezésű J. címében szerepel a felperes, Pye Phyo Tay
Za neve, különösen a „Tay Za fia” (J1c) azonosító adattal kiegészítve, apja, Tay Za neve, különösen az „ügyvezető igazgató,
Htoo Trading Co.; Htoo Construction Co.” (J1a) azonosító adattal kiegészítve, valamint apja házastársának (J1b), és az apai
nagyanyjának a neve (J1e).
A 2006/318 közös álláspont 9. cikkének első mondata értelmében a közös álláspontot folyamatosan felül kell vizsgálni.
Annak biztosítása érdekében, hogy a gazdasági szereplők valamennyi tagállamban egységesen alkalmazzák a közös álláspontokban
előírt, az EK‑Szerződés hatálya alá tartozó korlátozó intézkedéseket, a Tanács jogi aktusokat fogadott el végrehajtásukhoz,
amennyiben azok az Európai Közösséget érintik.
Ily módon a Burmával/Mianmarral szembeni korlátozó intézkedések megújításáról és megerősítéséről, valamint a 817/2006/EK rendelet
hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. február 25‑i 194/2008/EK tanácsi rendelet (HL L 66., 1. o.; a továbbiakban: vitatott
rendelet) a 2006/318 és a 2007/750 közös álláspontokban előírt bizonyos korlátozó intézkedéseket hajtott végre. 23. cikke
értelmében ez a rendelet – amelynek jogalapja az EK 60. cikk és az EK 301. cikk – annak az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
való kihirdetésének napján, azaz 2008. március 10‑én lépett hatályba. A vitatott rendeletnek a korlátozott intézkedésekkel
érintett személyek, szervezetek és testületek listáit tartalmazó mellékleteit a 194/2008 rendelet módosításáról szóló, 2008.
április 29
‑
i 385/2008/EK bizottsági rendelet (HL L 116., 5. o.) módosította.
A vitatott rendelet 11–14. cikke a pénzeszközök és gazdasági források befagyasztására vonatkozik.
A vitatott rendelet 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) A […] mianmari kormány egyes tagjai és a VI. mellékletben felsorolt, velük kapcsolatban álló minden természetes vagy
jogi személy, szervezet vagy testület tulajdonában lévő, vagy ezek által közvetlenül vagy közvetve irányított [helyesen: ellenőrzött]
valamennyi pénzeszközt és gazdasági erőforrást be kell fagyasztani.
(2) A VI. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy testületek számára vagy javára közvetve
és közvetlenül egyaránt tilos rendelkezésre bocsátani bármilyen pénzeszközt vagy gazdasági forrást.
[…]”
A vitatott rendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok illetékes hatóságai az általuk helyénvalónak ítélt
feltételek mellett engedélyezhetik bizonyos befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági források felszabadítását, illetve bizonyos
befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági források rendelkezésre bocsátását, miután meggyőződtek arról, hogy a szóban forgó
pénzeszközök vagy gazdasági források:
„a)      a VI. mellékletben felsorolt személyek és eltartott családtagjaik alapvető szükségleteinek kielégítéséhez szükségesek, beleértve
az élelmiszerek, lakásbérleti díjak vagy jelzálogkölcsön
‑
részletek, gyógyszerek és orvosi ellátás, adók, biztosítási díjak és közüzemi díjak kifizetését;
b)      kizárólag jogi szolgáltatások nyújtásával kapcsolatban felmerülő ésszerű mértékű szakértői díjak kifizetését, illetve azzal
kapcsolatos kiadások megtérítését szolgálják;
c)      kizárólag a befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági források folyamatos kezelésével vagy fenntartásával kapcsolatos díjak
vagy szolgáltatási díjak megfizetését szolgálják;
d)      rendkívüli kiadásokhoz szükségesek, feltéve hogy az érintett tagállam legalább két héttel az engedély megadása előtt értesíti
az összes többi tagállamot és a Bizottságot azon indokokról, amelyek alapján úgy ítéli meg, hogy az adott esetre vonatkozó
engedélyt meg kell adni.”
A vitatott rendelet 385/2008 rendelettel módosított VI. mellékletének címe a következő: „A […] mianmari kormány tagjainak
és a velük kapcsolatban álló, a 11. cikkben említett természetes és jogi személyek, szervezetek és testületek jegyzéke”.
A vitatott rendelet 385/2008 rendelettel módosított VI. mellékletének „A kormány gazdaságpolitikájából előnyben részesülő
személyek és a rezsimmel kapcsolatban álló más személyek” elnevezésű J. címében szerepel a felperes neve, különösen a „Tay
Za fia” (J1c) azonosító adattal kiegészítve, apja, Tay Za neve, különösen az „ügyvezető igazgató, Htoo Trading Co.; Htoo Construction
Co.” (J1a) azonosító adattal kiegészítve, valamint apja házastársának (J1b), és az apai nagyanyjának a neve (J1e).
A vitatott rendelet VI. mellékletéhez kapcsolódó információ benyújtásának részletes szabályaira vonatkozóan az említett rendelet
18. cikkének (2) bekezdése tájékoztatás [helyesen: értesítés] közzétételét írja elő.
2008. március 11‑én tették közzé az értesítést (HL C 65., 12. o.) a 194/2008 rendelet 7., 11. és 15. cikkében említett listákon
szereplő személyek és szervezetek számára.
Az említett értesítésben a Tanács kijelenti különösen, hogy a vitatott rendelet VI. mellékletében felsorolt személyek és szervezetek
(…):
„a) a […] mianmari kormány egyes tagjai, vagy
b) a […] velük kapcsolatban álló természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy testületek.”
Ezen túlmenően a Tanács különösen azt jelzi, hogy a vitatott rendelet a következőket írja elő: „a VI. mellékletben felsorolt
személyek, szervezetek vagy testületek tulajdonában lévő valamennyi pénzeszköz, pénzügyi eszköz és gazdasági erőforrás befagyasztását,
valamint azt, hogy tilos számukra – közvetlenül vagy közvetve – pénzeszközöket, más pénzügyi eszközöket és gazdasági forrásokat
rendelkezésre bocsátani”.
A Tanács egyébként felhívja az érintett személyek és szervezetek figyelmét arra a lehetőségre, hogy az érintett tagállam illetékes
hatóságaihoz kérelemmel fordulhatnak arra vonatkozóan, hogy befagyasztott pénzeszközöket használhassanak fel alapvető szükségletek
kielégítése vagy különös kifizetések teljesítése érdekében, az említett rendelet 13. cikkével összhangban.
A Tanács egyebekben felhívja az érintett személyek és szervezetek figyelmét arra, hogy bármikor kérelmet nyújthatnak be hozzá
– a kérelmüket alátámasztó dokumentáció megküldésével egy időben –, hogy vizsgálja felül a nevüknek a fent említett jegyzékbe
foglalására, illetve abban való megtartására vonatkozó határozatát, továbbá hogy az ilyen kérelmekkel a kézhezvételük után
foglalkoznak.
A Tanács ugyanakkor kijelenti, hogy a 2006/318 közös álláspont 9. cikke értelmében e jegyzékeket rendszeresen felülvizsgálja.
A Tanács végezetül megemlíti a határozat Európai Közösségek Törvényszéke előtti megtámadásának lehetőségét.
A felperest első alkalommal érintették a Tanács által a 2003/297 közös álláspont végrehajtásáról szóló, 2003. december 22‑i
2003/907/KKBP tanácsi határozattal (HL L 340., 81. o.), valamint a belső elnyomásra vagy terrorizmusra felhasználható felszerelések
Burmába/Mianmarba való értékesítésének, szállításának és kivitelének tilalmáról, valamint az ebben az országban jelentős kormányzati
tisztséget betöltő egyes személyek pénzkészleteinek befagyasztásáról szóló 1081/2000/EK tanácsi rendelet módosításáról szóló,
2003. december 23‑i 2297/2003/EK bizottsági rendelettel (HL L 340, 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 2. kötet,
235. o.) meghozott korlátozó intézkedések. A 2003/907 határozat 2. cikke értelmében a határozat az elfogadása napján lép hatályba.
A 2297/2003 rendelet 2003 decemberében lépett hatályba.
Ezen időpontoktól kezdve a felperes folyamatosan a Mianmari Államszövetséggel szembeni korlátozó intézkedések hatálya alatt
áll.
2008. május 15‑i levelében a felperes különösen azt kérte a Tanácstól, hogy bocsássa rendelkezésére a nevének a vitatott rendelet
VI. mellékletében szereplő listára való felvételét alátámasztó tényeket, továbbá hogy törölje nevét az említett listáról.
A Tanács 2008. június 26‑i levelében válaszolt.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2008. május 16‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Törvényszék Hivatalához 2008. augusztus 11‑én, illetve 20‑án benyújtott beadványaiban az Európai Közösségek Bizottsága,
valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága kérte, hogy a Tanács kereseti kérelmének támogatása érdekében
beavatkozhasson a jelen eljárásba. A felek meghallgatását követően a Törvényszék nyolcadik tanácsának elnöke 2008. november
5‑i végzésével helyt adott e beavatkozási kérelmeknek.
A Bizottság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága 2008. december 18‑án, illetve 19‑én nyújtotta be
beavatkozási beadványait. A Törvényszék Hivatalához 2009. február 23‑án benyújtott beadványában a felperes előterjesztette
Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának beavatkozási beadványára vonatkozó észrevételeit.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (nyolcadik tanács) úgy döntött, megnyitja a szóbeli szakaszt, és a Törvényszék
eljárási szabályzatának 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében felhívta a Tanácsot, hogy nyújtsa be a 2008. június
26‑i levelet. A Tanács e kérésnek 2009. május 25‑én eleget tett.
A 2009. július 8‑i tárgyaláson a Törvényszék meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a kérdéseire adott válaszaikat.
Keresetlevelében a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a vitatott rendeletet teljes egészében, vagy az őt érintő részében;
–        kötelezze a Tanácsot a költségek viselésére.
A tárgyaláson a felperes kérte, hogy kérelmének első pontját a 194/2008 rendelet módosításáról szóló, 2009. április 28‑i 353/2009/EK
bizottsági rendelet (HL L 108., 20. o.) elfogadására tekintettel kiigazíthassa, amennyiben az a vitatott rendelet őt érintő
VI. mellékletének helyébe lép, és az eljárásban részt vevő többi fél nem ellenzi ezt a kérést. Egyébiránt a Törvényszék egyik
kérdésére adott válaszában a felperes kifejtette, hogy már nem a vitatott rendelet teljes egészében történő megsemmisítését
kéri, amint azt keresetében tette, hanem csak az őt érintő részében történő megsemmisítését kéri. A felperes e kérelmét, a
többi fél hozzájárulását, valamint a nyilatkozatot felvették a tárgyalási jegyzőkönyvbe.
A Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
Nagy
‑
Britannia és Észak
‑
Írország Egyesült Királysága azt kéri, hogy a Törvényszék utasítsa el a keresetet.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék utasítsa el a keresetet, és kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A jogkérdésről
1.
A vitatott rendelet VI. melléklete 353/2009 rendelettel történt módosításának eljárási következményeiről
A 2006/318 közös álláspont II. mellékletét módosító, a Burmával/Mianmarral szembeni korlátozó intézkedések megújításáról szóló
2009/351/KKBP közös álláspont (HL L 108., 54. o.) 2009. április 27‑én történt, Tanács általi elfogadását követően a vitatott
rendelet VI. mellékletét a 353/2009 rendelet a jelen kereset benyújtása után módosította. A tárgyaláson a felperes kérte,
hogy kérelmének első pontját a 353/2009 rendelet elfogadására való tekintettel kiigazíthassa, amennyiben az a vitatott rendelet
őt érintő VI. mellékletének helyébe lép.
E tekintetben megjegyzendő, hogy a felperesnek ez a kérelme nem módosítja a vitatott rendelet őt érintő részében történő megsemmisítésére
irányuló kereseti kérelmeit. A jelen ügyet meg kell különböztetni a Törvényszék által a T‑256/07. sz., People’s Mojahedin
Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 2008., II‑3019. o., 45–48. pont) alapjául
szolgáló ügytől, amelyre a felperes a tárgyaláson hivatkozott. Ebben az ügyben ugyanis az eredetileg megtámadott határozatot
hatályon kívül helyezték, és annak helyébe – az eljárás folyamán – másik határozat lépett. A jelen ügyben a vitatott, a felperes
által eredetileg megtámadott rendeletet nem helyezték hatályon kívül a kereset benyújtása óta. Kizárólag a vitatott rendelet
VI. mellékletét váltották fel, anélkül hogy a felperesre vonatkozó információk módosultak volna. A felperesre vonatkozó, a
vitatott rendelet VI. mellékletében – annak a 353/2009 rendelettel történt módosítását megelőzően – szereplő adatokat ugyanis
a módosított vitatott rendelet VI. melléklete teljes egészében átvette. A kereset tárgyát tehát továbbra is ugyanaz a jogi
aktus képezi.
Mivel a 353/2009 rendelet Bizottság általi, az eljárás folyamán történt elfogadása az eljárás során felmerült ténybeli körülmény,
a felperes az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a értelmében jogosan alapíthatja a keresete alapjául szolgáló jogalapokat
erre a körülményre.
Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy még akkor is, ha a vitatott rendelet helyébe az eljárás során azonos tárgyú rendelet
lépett volna, a felperesnek lehetősége lett volna kereseti kérelmeinek és jogalapjainak módosítására (lásd ebben az értelemben
a fenti 38. pontban hivatkozott People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben hozott ítélet 45–48. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Meg kell tehát állapítani, hogy jelen ügyben a kereset a 353/2009 rendelettel módosított vitatott rendeletnek a felperest
érintő részében történő megsemmisítésére irányul.
2.
Az ügy érdeméről
Kereseti kérelme első pontjának alátámasztása érdekében a felperes mindenekelőtt azzal érvel, hogy a vitatott rendeletnek
nincs megfelelő jogalapja. Úgy véli továbbá, hogy a vitatott rendeletet illetően a Tanács nem teljesítette az őt terhelő indokolási
kötelezettséget. Ezen túlmenően azt állítja, hogy a Tanács megsértette alapvető jogait és az arányosság elvét. Válaszában
a felperes a vagyoni eszközök befagyasztása elrendelésének büntetőjogi jellegéből eredő jogelvek – különösen az ártatlanság
vélelme elvének –, megsértésére, valamint a jogbiztonság elvének megsértésére hivatkozik.

A vitatott rendelet jogi alapjának hiányára alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes azzal érvel, hogy a Közösség és intézményei kizárólag az EK‑Szerződésből eredő hatásköreik korlátain belül járhatnak
el. A felperes szerint az EK 60. cikk és az EK 301. cikk nem képezi a vitatott rendelet elegendő jogalapját a rá vonatkozó
részében.
A felperes úgy véli, hogy a Közösség nem rendelkezik semmiféle kifejezett hatáskörrel arra, hogy a tőkemozgásokra és a fizetési
műveletekre vonatkozóan korlátozásokat állapítson meg. Az EK 60. és az EK 301. cikk különös rendelkezések, amennyiben azok
kifejezetten olyan helyzetekre vonatkoznak, amelyekben bizonyítható, hogy a közösségi fellépésre a közös kül
‑
és biztonságpolitika megvalósítása miatt van szükség.
A felperes hozzáfűzi, hogy az EK 60. és az EK 301. cikk hatáskörrel ruházza fel a Közösséget a valamely harmadik ország kormányzati
gépezetét ténylegesen ellenőrző szervezetekkel vagy személyekkel, valamint az ezekhez kapcsolódó és nekik gazdasági támogatást
nyújtó személyekkel és szervezetekkel szembeni korlátozó intézkedések elfogadására. E rendelkezések azonban nem teszik lehetővé
korlátozó intézkedések elrendelését abban az esetben, ha nem áll fenn elégséges kapcsolat az érintett személy vagy szervezet,
valamint a harmadik ország területe és politikai rendszere között. Ehhez a szóban forgó személy és az említett állam kormányzati
rendszere közötti szoros kapcsolatra lenne szükség.
A felperes azzal érvel, hogy ő nem tagja a mianmari kormánynak, és nem is kapcsolódik ahhoz. Előadja, hogy nem jut semmiféle
közigazgatási előnyhöz az említett kormány révén, valamint hogy nem vesz részt a nemzeti megbékélési folyamat, az emberi jogok
tiszteletben tartása és a mianmari demokratizálódás folyamatának veszélyeztetésében. A felperes hozzáfűzi, hogy nincs elégséges
kapcsolata a mianmari katonai rezsimmel. Kifejti, hogy diák, és hogy soha semmilyen formában nem vett részt az említett katonai
rezsimben, illetve nem állt kapcsolatban azzal.
A C‑402/05. P. és C‑415/05. P. sz., Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben
2008. szeptember 3‑án hozott ítéletében (EBHT 2008., I‑6351. o.; a továbbiakban: Kadi
‑
ügyben hozott ítélet) a Bíróság úgy határozott, hogy az EK 60. és az EK 301. cikk valamely harmadik ország politikai rendszerével
fennálló bármiféle kapcsolat hiányában nem biztosít személyek pénzeszközeinek befagyasztására irányuló hatáskört az intézmények
számára. Harmadik országbeli személyek tekintetében korlátozó intézkedések elrendelése kizárólag akkor megengedett, ha e személyek
az adott ország vezetői, e vezetőkkel összeköttetésben vagy e vezetők ellenőrzése alatt állnak. Egyebekben pedig nem elegendő,
hogy a szóban forgó korlátozó intézkedések harmadik országban lévő vagy ahhoz más módon kötődő személyek vagy szervezetek
ellen irányuljanak.
Az, hogy a felperes olyasvalaki fia, akiről a Tanács úgy véli, hogy a mianmari katonai rezsim előnyeiből részesül, ez nem
hozza létre a felperes vonatkozásában az említett rezsimmel meglévő, megkövetelt kapcsolatot. Mindezen túlmenően az, hogy
az apja tulajdonában lévő két szingapúri társaságban két évig részvényes volt, nem bizonyítja, hogy részesült bármilyen olyan
előnyben, amelyet az apja tulajdonában lévő társaságoknak a mianmari katonai rezsim nyújtott volna. Sem ő, sem édesapja nem
részesült az említett rendszer előnyeiből.
A felperes az EK 60. és az EK 301. cikk alapján elrendelt korlátozó intézkedések sürgős és szükséges jellegét is vitatja.
Előadja, hogy e rendelkezések értelmében nem lehetséges „szükséges sürgős intézkedéseknek” tekinteni azokat a korlátozó intézkedéseket,
amelyek valamely személyre pusztán azzal az indokkal vonatkoznak, hogy ő esetlegesen – közvetlenül vagy közvetetten – részesülhetett
azokban az előnyökben, amelyekből az apja tulajdonában lévő társaságok állítólag részesültek. A felperes szerint a pénzügyi
szankciók elrendeléséhez elengedhetetlen, hogy azok ne csupán valamely ország általános helyzetének, hanem a szóban forgó
korlátozó intézkedésekkel érintett személy egyedi helyzetének vizsgálata tükrében is szükségesek legyenek (a Törvényszék T‑362/04. sz.,
Minin kontra Bizottság ügyben 2007. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑2003. o.] 72–74. pontja).
Végül pedig a felperes szerint az EK 60. és az EK 301. cikket nem szabad tágan értelmezni, ellenkező esetben megkérdőjeleződne
az EUSZ. első és második pillérének elválasztása, valamint sérülne az a jogi norma, amely szerint megszorítóan kell értelmezni
a szupranacionális intézmények azon hatáskörét, hogy személyek vonatkozásában szankciókat rendelhessenek el
.
A Tanács – amelyet a Bizottság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága támogat – vitatja a felperes
érveit.
A Törvényszék álláspontja
Első jogalapjában a felperes vitatja, hogy az EK 60. és az EK 301. cikk elegendő jogi alapot képez a vitatott rendelet elfogadásához.
Lényegében azzal érvel, hogy e rendelkezéseket megszorítóan kell értelmezni oly módon, hogy azokat ne lehessen a mianmari
katonai rezsimmel kapcsolatban nem álló személyekre alkalmazandó korlátozó intézkedések elfogadására felhasználni. Véleménye
szerint az EK 60. és az EK 301. cikk szerinti, a rezsimmel meglévő szükséges kapcsolatot nem alapozza meg az a puszta tény,
hogy ő az apja fia. Ezenkívül vagyoni eszközeinek befagyasztása az említett cikkek értelmében nem képez „szükséges sürgős
intézkedést”.
Fel kell idézni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy közösségi jogi aktus jogalapja megválasztásának olyan objektív
elemeken kell alapulnia, amelyek alkalmasak a bírósági felülvizsgálatra, ilyen elemnek számít többek között a jogi aktus célja
és tartalma (lásd a Bíróság C‑440/05. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2007. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2007.,
I‑9097. o.] 61. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E tekintetben arra is emlékeztetni kell, hogy az EK 60. cikk (1) bekezdése alapján a Tanács – az EK 301. cikkben előírt eljárásnak
megfelelően – az érintett harmadik országokkal szemben a tőkemozgásokra és fizetési műveletekre vonatkozóan „szükséges sürgős
intézkedéseket” tehet. Az EK 301. cikk kifejezetten előírja az egy vagy több harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok
teljes vagy részleges felfüggesztésére vagy korlátozására irányuló közösségi fellépés lehetőségét.
Amint az az EK 60. és az EK 301. cikkből kitűnik, az említett rendelkezések alapján elhatározott szükséges sürgős intézkedéseket
tehát harmadik országokkal szemben kell megtenni.
Elsősorban tehát azt kell megvizsgálni, hogy a felperes pénzeszközeinek és gazdasági forrásainak a vitatott rendeleten alapuló
befagyasztásából álló intézkedés harmadik országgal szemben meghozott intézkedésnek minősül‑e.
Először is meg kell állapítani, hogy a vitatott rendelet tárgya a Mianmari Államszövetséggel szembeni korlátozó intézkedések
megújítása és megerősítése. A vitatott rendelet (6) preambulumbekezdéséből ugyanis kitűnik, hogy a vitatott rendelet elfogadását
megelőző több mint tíz évben a Tanács és a nemzetközi közösség tagjai ismételten elítélték a mianmari katonai rezsim különféle
gyakorlatait – különösen az alapvető jogok korlátozásai miatt –, valamint hogy figyelembe véve az emberi jogoknak a rezsim
általi tartós, folyamatos és súlyos megsértését, a Tanács által meghozott korlátozó intézkedések célja az alapvető jogok tiszteletben
tartásának előmozdítása, és azok – ily módon – a közerkölcs védelmét szolgálják.
A vitatott rendelet tehát általánosságban egyértelműen valamely harmadik ország, azaz a Mianmari Államszövetség ellen irányul.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a jelen ügyet meg kell különböztetni a fenti 47. pontban hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügytől. Nem tartoznak az EK 60. és az EK 301. cikk hatálya alá ugyanis az utóbbi ügy
tárgyát képező rendeletben – azaz az Oszáma bin Ládennel, az Al
‑
Qaida hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító
intézkedések bevezetéséről, valamint az egyes termékek és szolgáltatások Afganisztánba történő kivitelének tilalmáról, a repülési
tilalom megerősítéséről és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról szóló
467/2001/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. május 27‑i 881/2002/EK tanácsi rendeletben (HL L 139.,
9. o., magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 294. o.) – előírt korlátozó intézkedések, amelyek közvetlenül Oszáma
bin Ládenre, az Al
‑
Qaida hálózatra, valamint az azokkal összeköttetésben álló személyekre irányulnak, és amelyeket tehát valamely harmadik országbeli
rendszerrel meglévő bármiféle kapcsolat hiányában hoztak (a fenti 47. pontban hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet 167. pontja).
Másodszor meg kell állapítani, hogy a konkrétan a felperest érintő korlátozó intézkedéseknek – azaz pénzeszközei és gazdasági
forrásai befagyasztásának – harmadik országgal szemben meghozott korlátozó intézkedéseknek kell minősülniük ahhoz, hogy az
EK 60. és az EK 301. cikk követelményei teljesüljenek.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a harmadik országnak az EK 60. és az EK 301. cikk
értelmében vett fogalma magában foglalhatja az ilyen ország vezetőit, valamint a hozzájuk kötődő, illetőleg általuk közvetlenül
vagy közvetetten irányított személyeket vagy szervezeteket is (a fenti 47. pontban hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet 166. pontja). Az érintett személy és a szóban forgó rezsim között elégséges kapcsolatnak kell lennie
ahhoz, hogy az említett személyt valamely harmadik ország vezetőivel kapcsolatban állónak lehessen minősíteni.
Márpedig a felperes szerepel a vitatott rendelet 353/2009 rendelettel módosított VI. mellékletében szereplő, a mianmari kormány
tagjainak és a velük kapcsolatban álló természetes és jogi személyek, szervezetek és testületek nevét tartalmazó listán. Az
is kétségtelen, hogy a felperes nem tagja a mianmari kormánynak. Az említett listára tehát a Tanács az e kormánnyal kapcsolatban
álló személyként vette fel a felperest.
Következésképpen – a fenti 61. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel – meg kell vizsgálni, hogy létezik‑e
elégséges kapcsolat a felperes és a mianmari vezetők között.
A jelen ügyben a felperes neve a vitatott rendelet 353/2009 rendelettel módosított VI. mellékletének J. címsorában a mianmari
kormány gazdaságpolitikájából előnyben részesülő személyek, valamint az említett ország rezsimjével kapcsolatban álló más
személyek között szerepel. Ott Tay Za fiaként említik, akinek a neve szintén szerepel ebben a címsorban, és akit a Htoo Trading
Co. és a Htoo Construction Co. vállalkozások ügyvezető igazgatójaként tüntetnek fel.
Meg kell állapítani, hogy a vitatott rendelet indokolásában a Tanács nem feltételezi, hogy a felperes közvetlen kapcsolatban
áll a mianmari kormánnyal. Jelzi, hogy a felperes azért van összeköttetésben a rezsimmel, mert közte és a rezsim között közvetett
kapcsolat áll fenn. A vitatott rendeletből kitűnik, hogy a felperes és a szóban forgó rezsim közötti kapcsolat a Htoo Trading
Co. és a Htoo Construction Co. vállalkozásoknak a felperes édesapja által betöltött ügyvezető igazgatói pozíciója révén keletkezik,
amelyből a felperes vélhetően hasznot húz.
Azt is meg kell állapítani, hogy a Tanács helyesen vélte úgy, hogy a mianmari katonai rezsim vállalkozásainak olyan fontos
beosztású vezetői, mint a felperes édesapja – azaz a Htoo Trading Co. és a Htoo Construction Co. vállalkozások ügyvezető igazgatója –
e rezsimmel összeköttetésben álló személyeknek minősíthetők. Mianmarban ugyanis az említett vállalkozások kereskedelmi tevékenységei
kizárólag a rezsim nyújtotta előnyökből való részesülés révén lehetnek nyereségesek. E vállalkozások vezetői – az általuk
betöltött tisztség okán – hasznot húznak az ország gazdaságpolitikájából. E vállalkozások vezetői és a katonai rendszer között
tehát szoros kapcsolat áll fenn.
E vezetők családtagjai esetében feltételezhető, hogy ők oly módon húznak hasznot az e vezetők által betöltött tisztségből,
hogy semmi nem akadályozza azon következtetés levonását, hogy ők a kormány gazdaságpolitikájából is hasznot húznak.
Megdönthető azonban az a vélelem, miszerint valamely harmadik ország vállalkozásai fontos beosztású vezetőinek családtagjai
is hasznot húznak ezen ország kormányzatának gazdaságpolitikájából, ha a felperes bizonyítani tudja, hogy nem áll szoros kapcsolatban
a családjába tartozó vezetővel.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy apjával oly módon szakította volna meg a kapcsolatot,
hogy apjának a vállalkozások fontos beosztású vezetőjeként meglévő pozíciója már nem teszi lehetővé számára, hogy hasznot
húzzon a mianmari kormány gazdaságpolitikájából. Kétségtelen, hogy a tárgyaláson a felperes azt állította, hogy tizenhárom
éves kora óta az édesanyjával él Szingapúrban, soha nem dolgozott az apjánál, és nem rendelkezik részvényekkel a mianmari
társaságokban. Mindazonáltal nem határozta meg pontosan azon pénzeszközök eredetét, amelyek lehetővé tették számára, hogy
apja Szingapúrban letelepedett két társaságában 2005 és 2007 között részvényes legyen.
Egyébiránt az EK 301. cikk értelmében valamely közösségi fellépés egy harmadik országgal meglévő gazdasági kapcsolatok teljes
megszakításáig mehet el. A Tanács tehát az EK 60. cikk értelmében – valamely ilyen fellépés végrehajtása érdekében – megteheti
a tőkemozgásokra és a fizetési műveletekre vonatkozó szükséges sürgős intézkedéseket. Valamely harmadik országgal szembeni,
általános kereskedelmi embargó minden mianmari személyt érintene, és nemcsak azokat, akik a mianmari katonai rezsim gazdaságpolitikájából
az ezen országban meglévő személyes helyzetük miatt hasznot húznak. A jelen ügyben azt kell előzetesen kimondani, hogy az
EK 60. és az EK 301. cikk hatálya alá tartoznak a korlátozó intézkedések, a szóban forgó rezsimmel a Tanács által kapcsolatban
állónak ítélt személyek bizonyos kategóriáit – többek között az érintett harmadik ország vállalkozásai fontos beosztású vezetőinek
családtagjait – érintő célzott és szelektív szankciók alapján.
Ez az értelmezés az általános kereskedelmi embargókban rejlő emberiességi törekvésekkel is összhangban van. Az általános kereskedelmi
embargó helyett a szóban forgó rezsimmel kapcsolatban álló személyekre irányuló, célzott szankciók ugyanis mérsékelhetik az
érintett ország polgári lakossága által átélt szenvedéseket.
Ezen túlmenően azt kell megállapítani, hogy a családtagoknak a Mianmari Államszövetséggel szembeni korlátozó intézkedésekkel
érintett személyek kategóriáiba való felvételét hatékonysági megfontolások indokolják. Az EK 60. és az EK 301. cikk ugyanis,
amennyiben közösségi hatáskört ír elő gazdasági jellegű korlátozó intézkedések elrendelésére a közös kül‑ és biztonságpolitika
keretében elrendelt fellépések végrehajtása érdekében, valamely bennefoglalt és alapul szolgáló célkitűzésnek a kifejeződése,
azaz annak, hogy egy közösségi eszköz hatékony alkalmazásával lehetővé váljon az ilyen intézkedések elfogadása (a fenti 47. pontban
hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet 226. pontja). A vállalkozások fontos beosztású vezetői családtagjainak a listára való felvételével megelőzhető
a korlátozó intézkedések azáltal történő megkerülése, hogy e vezetők vagyoni eszközeiket családtagjaikra ruházzák.
Az előzőekben foglaltak alapján azt a következtetést kell levonni, hogy a jelen ügyben fennáll az EK 60. és az EK 301. cikk
értelmében vett elégséges kapcsolat a felperes és a mianmari katonai rezsim között. Úgy lehet tehát tekinteni, hogy a konkrétan
a felperest érintő korlátozó intézkedéseket valamely harmadik országgal szemben tették meg.
Másodsorban a felperes azon érve tekintetében, miszerint pénzeszközeinek és gazdasági forrásainak befagyasztása nem minősül
az EK 60. és az EK 301. cikk szerinti „szükséges sürgős intézkedésnek”, a felperes a fenti 49. pontban hivatkozott Minin kontra
Bizottság ügyben hozott ítéletre (72–74. pont) hivatkozik, amely a Libériával szembeni és konkrétan Charles Taylort és társait
érintő korlátozó intézkedésekre vonatkozott. A felperes szerint a pénzügyi szankciók elrendeléséhez elengedhetetlen, hogy
azok ne csupán valamely ország általános helyzetének, hanem a szóban forgó korlátozó intézkedésekkel érintett személy egyedi
helyzetének vizsgálata tükrében is szükségesek legyenek.
Márpedig a fenti 49. pontban hivatkozott Minin kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében a Törvényszék nem nyilatkozott a
szükséges sürgős intézkedések EK 60. és EK 301. cikk szerinti fogalmáról. Mindössze azt vizsgálta, hogy az alkalmazott szankciók
elégséges kapcsolatot képviselnek‑e az érintett ország területével vagy az ottani politikai rendszerrel, megvizsgálva, hogy
a Charles Taylor társát érintő szankciók – jóllehet Charles Taylort az ügyben szóban forgó rendelet elfogadásának időpontjára
már eltávolították a libériai elnöki hatalomból – ténylegesen valamely harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére,
korlátozására vagy teljes megszakítására irányulnak.
Mindenesetre a korlátozó intézkedések szükséges és sürgős jellegét illetően meg kell állapítani, hogy a vitatott rendeletet
a Tanács a 2007/750 közös álláspont és a 2006/318 közös álláspont végrehajtása érdekében fogadta el.
Ezenkívül az ítélkezési gyakorlat értelmében a Közösségnek az EK 60. és EK 301. cikk alapján elrendelt gazdasági intézkedésekre
vonatkozó tevékenységei, valamint az EU‑Szerződés külkapcsolatok területén megfogalmazott céljai között – ideértve a közös
kül‑ és biztonságpolitikát is – áthidalás jött létre (a fenti 47. pontban hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet 197. pontja). Az EK 60. és az EK 301. cikk ugyanis két olyan rendelkezés, amely kifejezetten számol azzal,
hogy a Közösség fellépésére lehet szükség, éspedig az EU 2. cikkben kifejezetten az Európai Unió részére előírt valamely cél
– tudniillik a közös kül‑ és biztonságpolitika – megvalósítására.
A Mianmari Államszövetséggel szembeni, konkrétan a felperest érintő korlátozó intézkedések szükséges jellegét illetően tehát
azt kell megvizsgálni, hogy a vitatott rendeletben előírt korlátozó intézkedések nem mennek‑e túl a 2006/318 közös álláspont
és a 2007/750 közös álláspont végrehajtásán.
Meg kell állapítani, hogy a Mianmari Államszövetséggel szembeni és konkrétan a felperest érintő korlátozó intézkedések beilleszkednek
az említett közös álláspontok végrehajtásának keretébe.
A vitatott rendelet 11. cikke ugyanis a 2007/750 közös állásponttal módosított 2006/318 közös álláspont 5. cikkét hajtja végre
a pénzeszközök és gazdasági források befagyasztása tekintetében. A felperes neve a vitatott rendelet 353/2009 rendelettel
módosított VI. mellékletében szerepel – amelyre annak 11. cikke hivatkozik – (lásd a fenti 12., 14. és 15. pontot). Ez a hivatkozás
megfelel a 2009/351 közös állásponttal módosított 2006/318 közös álláspont II. mellékletének, valamint a 2007/750 közös állásponttal
módosított 2006/318 közös álláspont 5. cikkének (lásd a fenti 6. és 7. pontot).
A Mianmari Államszövetséggel szembeni, konkrétan a felperest érintő korlátozó intézkedések sürgős jellegét illetően a felperes
egyáltalán nem hoz fel olyan érvet, amely azt megkérdőjelezné.
Az előzőekben foglaltak alapján tehát azt a következtetést kell levonni, hogy a Mianmari Államszövetséggel szembeni, konkrétan
a felperest érintő korlátozó intézkedéseket az EK 60. és az EK 301. cikk értelmében vett szükséges sürgős intézkedéseknek
lehet tekinteni.
Következésképpen ezt a jogalapot el kell utasítani.

Az indokolási kötelezettség elmulasztására alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes kijelenti, hogy vagyoni eszközök befagyasztására irányuló intézkedés esetében a Tanácsnak az eredeti határozatában
hivatkoznia kell a határozathoz vezető minden információra és adatra – beleértve az új adatokat is –, azokra a ténybeli és
jogi körülményekre, amelyeken határozata alapul, valamint azokra a tényleges és különös indokokra, amelyek miatt a Tanács
úgy véli, hogy az adott intézkedésnek az érintett félre vonatkoznia kell.
Ezenkívül a Tanácsnak a vagyoni eszközök befagyasztásának fenntartására irányuló későbbi határozataiban fel kellett volna
tüntetnie azokat a tényezőket, amelyek indokolják a szóban forgó személy vonatkozásában a vagyoni eszközök említett befagyasztását,
valamint azon különös indokokat, amelyek miatt – a felülvizsgálatot követően – úgy véli, hogy a vagyoni eszközök befagyasztása
az említett személy vonatkozásában továbbra is indokolt.
Egyebekben, amennyiben az érdekelt nem rendelkezett a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó eredeti határozat meghozatalát
megelőzően a meghallgatáshoz való joggal, annál is inkább fontos az indokolási kötelezettség betartása, hiszen ez az egyetlen
olyan biztosíték, amely legalább e határozat meghozatalát követően lehetővé teszi az érdekelt számára, hogy érdemben érvényesítse
a rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségeket az említett határozat jogszerűségének vitatása érdekében.
Végül pedig az indokolást főszabály szerint ugyanakkor kell közölni az érdekelttel, mint a számára sérelmet okozó aktust,
és az indokolás hiányát vagy nyilvánvaló hiányosságát nem teheti szabályossá az a tény, hogy az érdekelt a közösségi bíróság
előtti eljárás során megismeri a jogi aktus indokait, mivel kizárólag a válasz állna a felperes rendelkezésére az említett
indokkal szembeni jogalapok ismertetésére, ami sérti a tisztességes eljáráshoz való jogot és a felek uniós bíróság előtti
egyenlőségének elvét.
A felperes úgy véli, hogy ez esetben a Tanács nem fejtette ki a vitatott rendeletben sem nevének az említett rendelet VI. mellékletébe
való felvétele alapjául szolgáló indokokat, sem azt az okot, amely miatt úgy vélte, hogy ő a mianmari kormány tagja, vagy
valamely azzal kapcsolatban álló személy. A „Tay Za fia” azonosító adat nem jelent segítséget. Ezek az adatok mindössze azt
jelzik, hogy a felperest azon tény alapján azonosítják, hogy ő a Tay Za nevű férfi fia. Ezen túlmenően a Tanács nem határozta
meg pontosan annak a haszonnak a jellegét, amelyet ő vagy apja a kormány gazdaságpolitikájából húzhat.
A felperes véleménye szerint – az összes körülményre tekintettel – a különösen egyértelmű és kényszerítő indokokat közölni
kellett volna vele, mivel az érintett intézkedés rendkívül szigorú volt, valamint alapvető jogainak súlyos megsértését jelentette.
Ezen túlmenően semmi nem enged arra következtetni, hogy hibázott volna, vagy felróható magatartást tanúsított volna, továbbá
semmi nem igazolhatja az érintett intézkedést nemzetbiztonsági vagy a terrorizmussal összefüggő okok alapján. Ezenkívül a
felperes előadja, hogy nem nyílt lehetősége a meghallgatásra azelőtt, hogy a Tanács elfogadta volna az érintett intézkedést,
ily módon pedig a Tanács indokolásának közlése képezte volna az egyetlen olyan jogalapot, amely lehetővé tette volna számára
a jogorvoslati jogok kihasználását.
A felperes azzal érvel, hogy amikor első alkalommal érintették őt a Mianmari Államszövetséggel szembeni korlátozó intézkedések,
semmiféle indokot nem hoztak a tudomására. Ugyanígy az utóbbi intézkedéseket illetően semmiféle olyan indokot nem közöltek
vele, amelyek alapján a Tanács úgy vélte, hogy továbbra is indokolt nevének a vitatott rendelet VI. mellékletében szereplő
személyek listáján való fenntartása.
A felperes megjegyzi, hogy egyáltalán nem tudott nevének a vitatott rendelet VI. mellékletében szereplő személyek listájára
való felvételére irányuló eljárásról, valamint az ezen eljárás alapjául szolgáló ténybeli körülményekről.
A Tanács – amelyet a Bizottság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága támogat – vitatja a felperes
érveit.
A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az indokolási kötelezettség olyan lényeges eljárási szabály, amelyet meg kell különböztetni az
indokolás megalapozottságának kérdésétől, amely a vitatott aktus érdemi jogszerűségére vonatkozik, és amelynek meg kell felelnie
az ítélkezési gyakorlatban meghatározott követelményeknek.
A sérelmet okozó jogi aktus EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettségének célja egyrészt az érintettnek elegendő tájékoztatás
nyújtása annak eldöntéséhez, hogy a jogi aktus megalapozott
‑
e, vagy hogy szenved
‑
e esetleg az érvényességének vitatását a bíróság előtt lehetővé tévő valamilyen hibában, másrészt annak lehetővé tétele, hogy
a bíróság felülvizsgálhassa az aktus jogszerűségét. Az indokolást tehát elvileg ugyanakkor kell közölni az érdekelttel, mint
a számára sérelmet okozó aktust. Az indokolás hiányát nem teheti szabályossá azon tény, hogy az érdekelt a bíróság előtti
eljárás során megismeri a jogi aktus indokait. Amennyiben az érdekelt nem rendelkezik a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó
eredeti határozat meghozatalát megelőzően a meghallgatáshoz való joggal, annál is inkább fontos az indokolási kötelezettség
betartása, hiszen ez az egyetlen olyan biztosíték, amely legalább e határozat meghozatalát követően lehetővé teszi az érdekelt
számára, hogy érdemben érvényesítse a rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségeket az említett határozat jogszerűségének
vitatása érdekében (lásd a Törvényszék T‑228/02. sz., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran kontra Tanács ügyben
2006. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4665. o.; a továbbiakban: az OMPI‑ügyben hozott ítélet] 138–140. pontját,
valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben előírt indokolásnak a szóban forgó jogi aktus és elfogadási körülményeinek
jellegéhez kell igazodnia. A jogi aktust kibocsátó intézmény érvelésének olyan világosan és félreérthetetlenül kell belőle
kitűnnie, hogy lehetővé tegye az érintettek számára a meghozott intézkedés indokainak megismerését és az illetékes bíróság
számára a jogszerűségi felülvizsgálat elvégzését. Az indokolási kötelezettséget az eset összes körülményeire, így különösen
a jogi aktus tartalmára, a felhívott indokok jellegére és a címzettek vagy a jogi aktus által közvetlenül és személyükben
érintett egyéb személyek magyarázathoz fűződő érdekére tekintettel kell vizsgálni. Nem követelmény, hogy az indokolás az összes
releváns ténybeli és jogi elemet tartalmazza, minthogy azt a kérdést, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel
‑
e az EK 253. cikk követelményeinek, nemcsak szövegére, hanem körülményeire, valamint az adott tárgyra vonatkozó jogszabályok
összességére is figyelemmel kell vizsgálni. Különösen valamely sérelmet okozó aktus akkor kellően indokolt, ha az érintett
előtt ismert összefüggésben került rá sor, amely lehetővé teszi a vele szemben hozott intézkedés jelentőségének megértését
(lásd a fenti 94. pontban hivatkozott OMPI‑ügyben hozott ítélet 141. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében a Tanács – feltéve, hogy az a Közösség vagy a tagállamai biztonságát vagy a nemzetközi
kapcsolataik irányítását érintő kényszerítő megfontolásokkal nem ellentétes – köteles megemlíteni azon ténybeli és jogi körülményeket,
amelyektől a határozata jogszerű indokolása függ, valamint azon megfontolásokat, amelyek a határozat meghozatalára indították.
Az ilyen határozat indokolásának tehát meg kell jelölnie azon különös és konkrét okokat, amelyek miatt a Tanács úgy véli,
hogy a releváns szabályozás alkalmazandó az érintettre (lásd a fenti 94. pontban hivatkozott OMPI‑ügyben hozott ítélet 143.
és 148. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a Tanács a vitatott rendelet elfogadásával megújította és megerősítette a Mianmari Államszövetséggel szembeni
korlátozó intézkedéseket. Az említett rendelet 11. cikkének (1) bekezdése értelmében a mianmari kormány egyes tagjai és a
VI. mellékletben felsorolt, velük kapcsolatban álló minden természetes vagy jogi személy, szervezet vagy testület tulajdonában
lévő, vagy ezek által közvetlenül vagy közvetve ellenőrzött valamennyi pénzeszközt és gazdasági erőforrást be kell fagyasztani.
Ezenkívül az említett rendelet 11. cikkének (2) bekezdése értelmében a VI. mellékletben felsorolt természetes vagy jogi személyek,
szervezetek vagy testületek számára közvetve és közvetlenül egyaránt tilos rendelkezésre bocsátani bármilyen pénzeszközt vagy
gazdasági forrást.
A fentiekre figyelemmel, az indokolási kötelezettség tiszteletben tartásához a Tanács tehát köteles volt kifejteni azokat
az okokat, amelyek alapján úgy véli, hogy továbbra is indokoltak – általánosságban – a Mianmari Államszövetséggel szembeni,
és – különösen – a konkrétan a felperest érintő korlátozó intézkedések.
Márpedig elsősorban a Mianmari Államszövetséggel szembeni korlátozó intézkedéseket illetően a Tanács a vitatott rendelet (1) preambulumbekezdésében
általánosságban kifejtette a Mianmarban a demokratizálódás útján tett haladás hiányára, valamint az emberi jogok folyamatos
megsértésére vonatkozó aggályait – tekintettel az említett országban uralkodó politikai helyzetre –, amely aggályok azóta
is fennálltak, hogy az említett országgal szemben első alkalommal korlátozó intézkedéseket fogadott el.
A vitatott rendelet (2) preambulumbekezdésében a Tanács emlékeztetett arra, hogy a 2006/318 közös álláspont előírta a korlátozó
intézkedések fenntartását a mianmari katonai rendszerrel és azokkal szemben, akik a legnagyobb hasznot húzzák a rossz kormányzásból
és akik tevékenyen részt vesznek a nemzeti megbékélési folyamat, az emberi jogok tiszteletben tartása és a demokrácia veszélyeztetésében.
A Tanács továbbá azt is hozzáfűzte, hogy az e közös álláspontban előírt korlátozó intézkedések közé tartozik különösen a mianmari
kormány tagjai és minden, velük kapcsolatban álló természetes és jogi személy, szervezet vagy testület pénzeszközeinek és
gazdasági forrásainak befagyasztása.
A vitatott rendelet (6) preambulumbekezdésében a Tanács jelezte, hogy az elmúlt több mint egy évtized során folyamatosan elítélte
a mianmari katonai rezsim gyakorlatait. Hozzáfűzte, hogy a vitatott rendeletben foglalt korlátozó intézkedések jelentős szerepet
töltenek be az alapvető emberi jogok tiszteletben tartásának előmozdításában, és ily módon a közerkölcs védelmét szolgálják.
Ezért meg kell állapítani, hogy a Tanács kifejtette azokat az indokokat, amelyek alapján a Mianmari Államszövetséggel szemben
korlátozó intézkedéseket hozott meg és tartott fenn, továbbá hogy e tekintetben elégségesen indokolta meg a vitatott rendeletet.
Másodsorban a konkrétan a felperest érintő korlátozó intézkedéseket illetően mindenekelőtt azt kell megállapítani, hogy a
felperes tudott azokról a körülményekről, amelyekbe az említett intézkedések illeszkedtek. A vitatott rendelet ugyanis a 2007/750
közös állásponttal módosított 2006/318 közös álláspontot hajtja végre. A 2006/318 közös álláspont (3) és (4) preambulumbekezdéséből
egyértelműen kitűnik a Tanácsnak a konkrétan a mianmari kormányzati politikákból hasznot húzó személyeket, valamint családjukat
érintő korlátozó intézkedések elfogadására és fenntartására irányuló érvelése.
E tekintetben arra is emlékeztetni kell, hogy a felperest első alkalommal a 2003 decemberében hatályba lépett 2297/2003 rendelettel
a Mianmari Államszövetséggel szemben bevezetett korlátozó intézkedések érintették. Ezen időponttól kezdve a felperes folyamatosan
a szóban forgó korlátozó intézkedések hatálya alatt állt. A Tanácsnak a szóban forgó korlátozó intézkedések hatályának a Mianmari
Államszövetségben uralkodó rendszer politikáiból hasznot húzó személyekre, valamint családjukra történő kiterjesztésére irányuló
indokolását a 2003/297/KKBP tanácsi közös álláspont (3) preambulumbekezdésében már kifejtették, amely közös álláspontot az
említett rendelet hajtott végre.
A vitatott rendelet célja tehát mindössze az volt, hogy fenntartsa az említett, konkrétan a felperest érintő, korlátozó intézkedéseket.
A felperes nevének a mianmari kormány gazdaságpolitikájából hasznot húzó személyek és velük kapcsolatban álló más személyek
közé való felvételét igazoló ténybeli és jogi körülmények jelentős változásának hiányában a Tanács nem volt köteles kifejezetten
megemlíteni azokat az okokat, amelyek miatt a Mianmari Államszövetséggel szembeni bizonyos korlátozó intézkedések konkrétan
a felperest érintik.
Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a felperes ismerte azokat az indokokat, amelyek miatt az említett korlátozó intézkedések
őt közvetlenül érintették, hiszen keresetlevelének 37. pontjában jelzi, hogy fennállhat annak kockázata, hogy apja – a pénzeszközök
más családtagok számára történő esetleges átruházásával – megkerüli a vagyoni eszközök befagyasztását.
A felperes azon érvelését illetően, miszerint a Tanács nem határozta meg pontosan annak a haszonnak a jellegét, amelyet ő
vagy apja a mianmari kormány gazdaságpolitikájából húzhat, meg kell állapítani, hogy a felperes apjának, Tay Zának a neve
a Htoo Trading Co. és a Htoo Construction Co. vállalkozások ügyvezető igazgatójaként szerepel a vitatott rendelet 353/2009
rendelettel módosított VI. mellékletében szereplő listán. A Tanács tehát a vitatott rendeletben megállapította a felperes
apja és annak ügyvezető igazgatói tisztsége közötti kapcsolatot. E kapcsolatra tekintettel a Tanács jogilag megkövetelt módon
határozta meg annak a haszonnak a jellegét, amelyet a felperes apja az említett kormány gazdaságpolitikájából húzott. A haszon
ugyanis ügyvezető igazgatói tisztségéből ered.
Következésképpen a Tanács kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt a Mianmari Államszövetséggel szembeni bizonyos korlátozó
intézkedések konkrétan a felperest érintik, és e tekintetben elégségesen indokolta meg a vitatott rendeletet.
A felperes azon érvelését illetően, miszerint nem volt tudomása arról az eljárásról, amely nevének a vitatott rendelet VI. mellékletben
szereplő személyek jegyzékbe való felvételéhez vezetett, meg kell állapítani, hogy az említett rendeletből kitűnik, hogy a
Tanács az EK 301. cikkben előírt eljárásnak megfelelően járt el.
Következésképpen az előzőekben foglaltak alapján a Tanács nem sértette meg az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettséget.
E jogalapot el kell tehát utasítani.

Bizonyos alapvető jogoknak és az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapokról
A felperes a tulajdonhoz való jognak, az arányosság elvének, a tisztességes eljáráshoz való jognak és a hatékony bírói jogvédelemhez
való jognak a megsértésére hivatkozik.
A tulajdonhoz való jog megsértésére alapított jogalap és az arányosság elvének megsértésére alapított jogalap vizsgálatát
megelőzően a Törvényszék célszerűnek tartja megvizsgálni az eljárási jogok megsértésre alapított jogalapokat.
A tisztességes eljáráshoz való jog megsértésére alapított jogalapról
–       A felek érvei
A felperes azzal érvel, hogy a jog alapvető elvei közé tartozik a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban,
amely valamely személlyel szemben indul, és e személynek sérelmet okozó intézkedéshez vezethet, és ezt a jogot még az eljárásra
vonatkozó szabályozás hiányában is biztosítani kell. Ez az elv azt a követelményt fogalmazza meg, hogy valamely határozat
azon címzettjét, akinek az érdekeit e határozat érezhetően érinti, olyan helyzetbe kell hozni, hogy álláspontját alkalmas
módon kinyilváníthassa.
A felperes szerint a valamely szankcióval érintett személyt vagy a vagyoni eszközök befagyasztásáról szóló eredeti határozattal
egyidejűleg, vagy a határozat elfogadását követően a lehető leghamarabb tájékoztatni kell a javasolt szankció igazolására
felhozott bizonyítékokról és terhelő tényekről. Ezen túlmenően úgy véli, hogy az érintettnek tényleges lehetőséget kell biztosítani
arra, hogy ismertesse az említett bizonyítékokkal és tényekkel – többek között a vagyoni eszközök befagyasztásáról és a befagyasztás
fenntartásáról szóló határozat igazolására szolgáló különös információkkal – kapcsolatos álláspontját. A felperes hozzáfűzi,
hogy rendelkeznie kell azzal a lehetőséggel, hogy kérje az eredeti intézkedés azonnali felülvizsgálatát, továbbá hogy a későbbi
határozatokat újabb meghallgatásnak és a bizonyítékokkal kapcsolatos értesítésnek kell megelőznie.
A felperes úgy véli, hogy a jelen ügyben nem tartották tiszteletben ezeket az elveket. Ugyanez a helyzet a 2006/318 közös
álláspontban előírt, az Unió valamely tagállamának területére való belépés vagy azon történő átutazás tilalmával kapcsolatban.
Válaszában a felperes hozzáfűzi, hogy az alpereseket – annak érdekében, hogy védelemhez való jogaikat gyakorolhassák – büntetőeljárások
esetén gyorsan és teljes mértékben tájékoztatni kell a vádról, az annak alapjául szolgáló tényállási elemekről, valamint az
alpereseknek felrótt cselekményekről.
A felperes szerint a jelen ügyben nem tartották tiszteletben a védelemhez való jogait. Hozzáfűzi, hogy a vitatott rendelet
nem ír elő az érdekeltek nevének a listára való felvételének igazolására szolgáló tények közlésére irányuló semmiféle eljárást,
és nem tartalmaz a vagyoni eszközeinek befagyasztására és az ezen intézkedés fenntartására irányuló döntést igazoló semmilyen
pontos tényszerű információt.
A Tanács – amelyet a Bizottság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága támogat – vitatja a felperes
érveit.
–       A Törvényszék álláspontja
A felperes e jogalapjával a védelemhez való jogok, és különösen egyrészről a korlátozó intézkedések előírását igazoló jogi
és ténybeli körülmények vele való közlésére, valamint másrészről az említett elemekkel kapcsolatos álláspontjára érdemben
történő hivatkozás számára történő lehetővé tételére irányuló jog megsértésére hivatkozik.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a jelen ügyet meg kell különböztetni a fenti 94. pontban hivatkozott OMPI‑ügyben hozott
ítélet alapjául szolgáló ügytől. Ez utóbbi tárgyát ugyanis a terrorizmus elleni küzdelem keretében bizonyos személyekkel és
szervezetekkel szemben meghozott korlátozó intézkedések képezték. Ezen intézkedések közvetlenül és személyükben érintettek
(a fenti 94. pontban hivatkozott OMPI‑ügyben hozott ítélet 98. pontja) a vitatott rendelkezésekhez csatolt listákon szereplő
személyeket, anélkül, hogy korlátozó intézkedéseket írtak volna elő valamely harmadik országgal szemben. E személyekre tehát
azért vonatkoztak a szóban forgó korlátozó intézkedések, mert terroristatevékenységekben való részvétellel gyanúsították őket.
A jelen ügyben azonban a személyeket és a szervezeteket a Tanács által egy harmadik országgal – jelesül a Mianmari Államszövetséggel –
szemben az országban uralkodó politikai helyzetre tekintettel meghozott korlátozó intézkedések érintették. E korlátozó intézkedések
tehát a mianmari katonai rezsimre irányulnak. A Tanács – ahelyett, hogy az országgal szemben általános embargót létesített
volna – célzott és szelektív szankciókat írt elő, és a vitatott rendeletben meghatározta a Mianmari Államszövetséggel szembeni
ilyen korlátozó intézkedések által konkrétan érintett személyek és szervezetek kategóriáit. A jelen ügyben tehát nem az érintett
személyek és szervezetek által kifejtett tevékenységek igazolják a Tanács által meghozott, szóban forgó korlátozó intézkedéseket,
hanem az, hogy a szankciók tárgyát képező államban valamilyen funkcióval vagy pozícióval rendelkező személyek és szervezetek
általános kategóriájába tartoznak. A felperes azért esik e szankciórendszer hatálya alá, mert a mianmari vállalkozások fontos
beosztású vezetői családtagjainak a kategóriájába tartozik.
A valamely harmadik országgal szembeni, konkrét személyt érintő szankciók esetében tehát nem a fenti 94. pontban hivatkozott
OMPI‑ügyben hozott ítélet értelmében vett, az említett személlyel szemben indult eljárásról van szó (91. pont). A valamely
állammal szembeni, állampolgárainak bizonyos kategóriáit érintő szankciók elfogadásához vezető folyamat a személyek e kategóriái
tekintetében nem képez olyan eljárást, amelynek keretében – mint egyének – a fenti 94. pontban hivatkozott OMPI‑ügyben hozott
ítélet ugyanezen pontja szerint megvédhetnék magukat a szankciókkal szemben. A valamely harmadik országgal szembeni, állampolgárainak
bizonyos kategóriáit érintő szankciókat tartalmazó rendelet akkor is az általános jogalkotási aktus jellemzőivel bír, ha az
az érintett személyeket név szerint meghatározza. Igaz, hogy egy ilyen rendelet őket közvetlenül és személyükben terheli,
és ők azzal szemben keresetet indíthatnak. Mindazonáltal a valamely harmadik országgal szembeni, állampolgárainak bizonyos
kategóriáit érintő szankciók elfogadásához vezető jogalkotási eljárásban nem vonatkoznak rájuk a védelemhez való jogok. Az
ehhez hasonló rendelet megállapítását illetően e személyek még akkor sem rendelkeznek részvételi jogokkal, ha végső soron
őket a rendelet személyükben érinti.
A szóban forgó korlátozó intézkedéseket igazoló jogi és ténybeli körülmények egyedi közlésére azonban nincs szükség a vitatott
rendelet elfogadását megelőzően, figyelemmel arra, hogy annak tárgya már meghozott korlátozó intézkedések fenntartása. E tekintetben
meg kell állapítani, hogy a vitatott rendelet a 2006/318 és 2007/750 közös álláspontokat hajtja végre, amelyeket közzétettek
a Hivatalos Lapban, és amelyek a szóban forgó korlátozó intézkedések elfogadását és fenntartását igazoló valamennyi ténybeli
és jogi körülményt kifejtik.
A 2006/318 közös álláspont (3) és (4) preambulumbekezdése egyértelműen tartalmazza a Tanács érvelését a mianmari kormányzati
politikákból hasznot húzó személyeket és családtagjaikat érintő korlátozó intézkedéseknek az ország politikai helyzetére tekintettel
történő elfogadására és fenntartására vonatkozóan. E tekintetben arra is emlékeztetni kell, hogy a felperesnek és apjának
a neve szerepel a 2009/351 közös állásponttal módosított 2006/318 közös álláspont II. mellékletében, valamint hogy ezek az
említések – tartalmukat tekintve – megfelelnek a vitatott rendelet 353/2009 rendelettel módosított VI. mellékletének (lásd
a fenti 80. pontot). Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a Tanácsnak a szóban forgó korlátozó intézkedések hatályának a mianmari
államszövetségi rezsim politikáiból hasznot húzó személyekre, valamint családjukra való kiterjesztésére vonatkozó érvelése
azóta ismert volt a felperes számára, hogy őt első alkalommal érintették a 2003 decemberében hatályba lépett 2297/2003 rendeletben
előírt intézkedések (lásd a fenti 24. és 25. pontot). A Tanács ugyanis ezt az érvelést kifejtette az említett rendelet által
végrehajtott 2003/297 közös álláspontjának (3) preambulumbekezdésében.
Meg kell tehát állapítani, hogy a felperes a vitatott rendelet Tanács általi elfogadását megelőzően már ismerte az üggyel
kapcsolatos jogi és ténybeli körülményeket.
A felperes azon érvét illetően, miszerint a vitatott rendelet elfogadása előtt meghallgatást kellett volna tartani, a felperes
a tárgyaláson előadta, hogy a Tanácsnak az említett rendelet elfogadását megelőzően fel kellett volna őt hívnia álláspontja
ismertetésére.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperest semmi nem akadályozta abban, hogy a Tanács felé álláspontját a vitatott
rendelet elfogadása előtt érdemben kifejtse.
A felperes vagyoni eszközeit és gazdasági forrásait ugyanis a 2003 decemberében hatályba lépett 2297/2003 rendeletben előírt
korlátozó intézkedések erejénél fogva fagyasztották be első alkalommal. Ez a befagyasztás egészen a vitatott rendelet elfogadásáig
volt életben, amely rendelet különösen a 2007/750 közös állásponttal módosított 2006/318 közös álláspontot hajtja végre, amelynek
II. mellékletében szerepel a felperes neve.
A szóban forgó korlátozó intézkedéseket végrehajtó közösségi rendelkezések alapjául szolgáló közös álláspontok időbeli hatálya
korlátozott volt. A 2006/318 közös álláspontot – 10. cikkének második bekezdése értelmében – 2006. április 30
‑
tól kezdődően tizenkét hónapig kellett alkalmazni. A közös álláspontot csak egyéves időszakokra hosszabbították meg (lásd
a fenti 3. és 5. pontokat). Ezenkívül a 2006/318 közös álláspont 9. cikke értelmében azt folyamatosan felül kellett vizsgálni,
adott esetben meg kellett újítani vagy módosítani kellett. Figyelemmel a Mianmari Államszövetséggel szembeni, konkrétan a
felperest érintő korlátozó intézkedéseket igazoló, a 2006/318 és a 2007/750 közös álláspontokban szereplő megfontolásokra
– amelyekről a felperesnek tudomása volt (lásd a fenti 124. és 125. pontot –, és a mianmari politikai helyzetre, a felperes
nem várhatta, hogy nevét törlik a 2006/318 közös álláspont II. mellékletében szereplő listáról az említett közös álláspont
időszakonkénti megújításaikor és módosításaikor. Inkább abból a feltevésből kellett volna kiindulnia, hogy neve e közös álláspont
II. mellékletében annak megújításait és módosításait követően is megtalálható lesz, ahogyan az történt is.
E körülmények között a Tanács ténylegesen figyelembe vehette volna a felperes kifejezett beavatkozását azzal, hogy a 2006/318
közös álláspont II. mellékletében szereplő nevek fenntartásának időszakos felülvizsgálata során tekintetbe veszi a felperes
álláspontját. Mivel a vitatott rendelet különösen a 2007/750 közös állásponttal módosított 2006/318 közös álláspontot hajtja
végre, a vitatott rendelet VI. mellékletének – a felperesre vonatkozó részében – meg kellett felelnie a 2006/318 közös álláspont
II. mellékletének (lásd a fenti 76–80. pontokat). A fentiekre figyelemmel a felperes tehát érdemben ismertethette volna álláspontját
a Tanáccsal a vitatott rendelet elfogadását megelőzően.
Mindenesetre jelezni kell, hogy az előzetes meghallgatás esetleges hiánya nem érinti a jogi aktus jogszerűségét, mivel az
említetthez hasonló meghallgatás nem vezethetett volna eltérő eredményre (lásd ebben az értelemben a C‑301/87. sz., Bizottság
kontra Franciaország ügyben 1990. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑307. o.] 31. pontját, valamint a C‑51/92 P. sz.,
Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4235. o.] 80–82. pontját). Sem a
felperes által a Tanácshoz címzett 2008. május 15‑i levélben szereplő észrevételek, sem a jelen keresettel összefüggésben
előterjesztett ténybeli és jogi körülmények nem tartalmaznak a mianmari politikai helyzetnek és a felperes különleges helyzetének
a Tanács általi eltérő értékelését lehetővé tevő, lényeges további információt. A felperes ugyanis nem vitatja sem a mianmari
politikai helyzet vitatott rendeletben szereplő leírását, sem apjának szakmai funkcióját, sem az ezen utóbbival meglévő, az
említett rendelet 353/2009 rendelettel módosított VI. mellékletében kifejtetteknek megfelelő családi kapcsolatot. Azt sem
bizonyította, hogy oly módon szakította volna meg apjával a kapcsolatot, hogy apjának a vállalkozások fontos beosztású vezetőjeként
meglévő tisztsége már nem biztosít semmit a számára (lásd a fenti 69. pontot).
Ezen túlmenően figyelembe kell venni, hogy a Tanács 2008. március 11‑i értesítésében – jóllehet azt még nem tették közzé a
vitatott rendelet elfogadásáig – emlékeztetett arra, hogy az érintett személyek vagy szervezetek bármikor kérelmet nyújthatnak
be hozzá – a kérelmüket alátámasztó dokumentáció megküldésével egy időben –, hogy vizsgálja felül a felsoroltaknak a fent
említett listára való felvételére, illetve abban való megtartására vonatkozó határozatát. A jelen ügyben a felperes 2008.
május 15‑i levelében arra kérte a Tanácsot, hogy bocsássa rendelkezésére nevének a vitatott rendelet VI. mellékletében szereplő
listára történő felvételét alátámasztó ténybeli körülményeket, valamint hogy törölje nevét az említett listáról. A Tanács
2008. június 26‑i levelében válaszolt, kifejtve a felperes nevének az említett listán való megtartásával kapcsolatos indokot.
Végül a felperes azon érvelését illetően, miszerint valamely uniós tagállam területére való belépésre vagy azon történő átutazásra
vonatkozóan a 2006/318 közös álláspontban előírt tilalommal kapcsolatban nem tartották tiszteletben a védelemhez való jogokat,
elegendő megállapítani, hogy ilyen intézkedések nem szerepelnek a vitatott rendeletben. Amint az az említett közös álláspont
4. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, ezeket az intézkedéseket a tagállamoknak kell végrehajtaniuk, és nem a Közösségnek.
Márpedig a Törvényszék nem rendelkezik hatáskörrel valamely, az EU 15. cikken alapuló közös álláspont elbírálására.
Ezt a jogalapot tehát el kell utasítani.
A hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésére alapított jogalapról
–       A felek érvei
A felperes azzal érvel, hogy a vagyoni eszközök befagyasztására irányuló intézkedés jogszerűsége hatékony bírósági felülvizsgálatának
ki kell terjednie az annak indokolásaként felhozott tények és körülmények megítélésére, valamint azon bizonyítékok és információk
vizsgálatára, amelyeken e megítélés alapszik.
A felperes szerint a vitatott rendelet nem biztosítja ezen alapvető védelmek egyikét sem. Az említett rendeletben nem szerepel
a bírósághoz fordulás jogát előíró egyetlen rendelkezés sem. A megsemmisítés iránti kereset Törvényszékhez való benyújtásának
lehetősége ebben az értelemben nem hatékony jogorvoslathoz való jog. Márpedig a felperes úgy véli, hogy szükség van a nevének
a listára való felvételét alátámasztó indokok ellenőrzésére és érdemi vizsgálatára. A Törvényszéknek képesnek kell lennie
arra, hogy megvizsgálja az eljárási és az indokolási szabályok betartását, a tényállás tartalmi pontosságát, valamint a nyilvánvaló
mérlegelési hiba és a hatáskörrel való visszaélés hiányát.
A felperes hozzáfűzi, hogy a hatékony bírói jogvédelem hiányát súlyosbítják azok a nehézségek, amelyeket a valamely uniós
tagállam területére való belépésre vagy azon történő átutazásra vonatkozóan a 2006/318 közös álláspontban előírt tilalom kifogásolására
irányuló erőfeszítéseivel kapcsolatban tapasztal.
A felperes azt állítja, hogy képtelen megfelelő feltételek mellett megvédeni jogait a terhére rótt bizonyítékokkal kapcsolatban
az uniós bíróságok előtt. A Törvényszék következésképpen nem tudja ellenőrizni a vitatott rendelet őt érintő részében meglévő
jogszerűségét. Véleménye szerint az említett rendelet nem ír elő egyetlen olyan eljárást sem, amely lehetővé tenné számára,
hogy a terhére rótt bizonyítékokkal kapcsolatban érveire hivatkozhasson.
A Tanács – amelyet a Bizottság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága támogat – vitatja a felperes
érveit.
–       A Törvényszék álláspontja
Fel kell idézni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a magánszemélyeket hatékony bírói jogvédelemnek kell megilletnie
a közösségi jogrend alapján fennálló jogaik tekintetében, mivel az ilyen védelemhez való jog a tagállamok közös alkotmányos
hagyományaiból eredő általános jogelvek közé tartozik, és azt az 1950. november 4‑én Rómában aláírt, az emberi jogok és alapvető
szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 6. és 13. cikke is tartalmazza, az Európai Unió Nizzában,
2000. december 7‑én kihirdetett alapjogi chartájának (HL C 364., 1. o.) 47. cikke pedig újból megerősít (lásd a fenti 47. pontban
hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet 335. pontját, valamint a fenti 94. pontban hivatkozott OMPI‑ügyben hozott ítélet 110. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A felperes állításával ellentétben a hatékony bírói jogvédelemhez való jogra vonatkozó biztosítékot hatékonyan biztosítja
az érintettek azon joga, hogy megsemmisítés iránti keresetet indíthatnak a Törvényszék előtt a pénzeszközeik befagyasztására
vonatkozó határozattal szemben (lásd ebben az értelemben a fenti 94. pontban hivatkozott OMPI‑ügyben hozott ítélet 152. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a vitatott rendeletben a Tanácsnak nem kell kifejezetten emlékeztetnie a kereset benyújtásának
lehetőségére. Mivel a megsemmisítés iránti kereset az EK‑Szerződésben előírt keresetek általános rendszerének részét képezi,
nem vitatott, hogy a felperes – az e rendelkezésben előírt feltételek mellett – szintén fordulhat a bírósághoz. Mindenesetre
meg kell állapítani, hogy 2008. március 11‑i értesítésében a Tanács kifejezetten felhívta az érintett felek és szervezetek
figyelmét arra, hogy határozatát a Törvényszék előtt megtámadhatják.
A Törvényszék által végzett felülvizsgálat terjedelme tekintetében el kell ismerni, hogy a Tanács széles mérlegelési jogkörrel
rendelkezik a közös kül
‑
és biztonságpolitika alapján elfogadott közös álláspontnak megfelelően az EK 60. és az EK 301. cikk alapján gazdasági szankciós
intézkedések meghozatala érdekében figyelembe veendő elemeket illetően. Mivel a közösségi bíróság különösen nem helyettesítheti
az ilyen intézkedések meghozatalának alapjául szolgáló bizonyítékok, tények és körülmények megítélését a Tanács értékelésével,
a Törvényszék által a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozatok jogszerűsége felett gyakorolt felülvizsgálatnak az
eljárási és indokolási szabályok betartásának, a tények tényleges hitelességének, valamint a tények értékelésében rejlő nyilvánvaló
hiba és hatáskörrel való visszaélés hiányának ellenőrzésére kell korlátozódnia (lásd a fenti 94. pontban hivatkozott OMPI‑ügyben
hozott ítélet 159. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az ilyen felülvizsgálat hatékonysága azt jelenti, hogy a szóban forgó intézmény köteles tiszteletben tartani az indokolási
kötelezettséget (lásd a fenti 95. pontot). Márpedig – amint az az indokolási kötelezettséggel kapcsolatos jogalap vizsgálatából
kitűnik – a Tanács a jelen ügyben jogilag megkövetelt módon indokolta meg a szóban forgó korlátozó intézkedések meghozatalát
(lásd a fenti 93–111. pontot).
Végezetül a felperes azon érvelését illetően, miszerint a hatékony bírói jogvédelem hiányát súlyosbítják azok a nehézségek,
amelyeket a valamely uniós tagállam területére való belépésre vagy azon történő átutazásra vonatkozóan a 2006/318 közös álláspontban
előírt tilalom kifogásolására irányuló erőfeszítéseivel kapcsolatban tapasztal, emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék
még akkor sem rendelkezne hatáskörrel arra, hogy egy ilyen intézkedésről határozzon, ha azt a tagállamok végrehajtották volna,
amit a felperes a jelen ügyben nem bizonyított (lásd a fenti 134. pontot).
Ebből következően ezt a jogalapot el kell utasítani.
A tulajdonhoz való jog megsértésére és az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapokról
A felperes által a tulajdonhoz való jog megsértésére, illetve az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapok alátámasztásával
kapcsolatban előadott érvek közötti összefüggésre tekintettel célszerűnek tűnik e két jogalap együttes vizsgálata.
–       A felek érvei
A felperes azzal érvel, hogy nevének a vitatott rendeletbe való felvétele tulajdonhoz való jogának aránytalan megsértését
jelenti.
A felperes szerint valamely személy vagyoni eszközeinek határozatlan időre történő befagyasztása „nagymértékben beleavatkozik
a tulajdon békés élvezetébe”. Ez a korlátozás a jelen ügyben nem indokolt, mivel nem áll kapcsolatban a politikai rendszerrel,
és mivel apja nem kísérelte meg saját vagyoni eszközei befagyasztásának megkerülését a pénzeszközöknek a családtagok részére
történő átruházásával.
A felperes előadja, hogy ez a jogsérelem azért is aránytalan, mert vagyoni eszközei befagyasztásának következményei „jelentősek”
és „súlyosak”. Véleménye szerint a vitatott rendelet előírja minden pénzeszközének befagyasztását, valamint a rendelkezésére
bocsátott valamennyi pénzeszköz és gazdasági forrás befagyasztását.
A vitatott rendelet hatásai a 2006/318 közös álláspontban előírt, az összes tagállam területére való belépésre és azon történő
átutazásra vonatkozó tilalommal együtt még jelentősebbé válnak.
Válaszában a felperes előadja, hogy a szóban forgó korlátozó intézkedések arányosságának értékelésekor az alkalmazandó eljárásokat
általános szempontból kell megítélni. A szóban forgó korlátozó intézkedések időszakos felülvizsgálatával kapcsolatos mechanizmus
megléte ellenére, továbbá a pénzeszközök alapvető szükségletek fedezése céljából történő felszabadítását lehetővé tevő rendelkezés
ellenére, a szóban forgó intézkedés a tulajdonhoz való jog nem igazolható korlátozása.
A felperes – helyzetének időszakos felülvizsgálatát illetően – előadja, hogy az soha nem vezethet a rá alkalmazandó korlátozó
intézkedések feloldásához, mivel nem tud változtatni azon, hogy „ő az apja fia”.
A Tanács – amelyet a Bizottság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága támogat – vitatja a felperes
érveit.
–       A Törvényszék álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tulajdonhoz való jog – amelyet különösen az EU 6. cikk (2) bekezdése és az EJEE
1. kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke ír elő, valamint az Európai Unió alapjogi chartája 17. cikkének (1) bekezdése megerősít –
az általános jogelvek közé tartozik. Ugyanakkor ez az elv nem korlátlan jogosultságként ölt testet, hanem a társadalomban
betöltött szerepe függvényében kell értékelni. Következésképpen a tulajdonhoz való jog gyakorlása korlátozásnak vethető alá,
azzal a feltétellel, hogy ezen korlátozások ténylegesen a Közösség által elérni kívánt közérdekű céloknak felelnek meg, és
a kitűzött cél vonatkozásában nem jelentenek olyan aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást, amely épp az ily módon biztosított
jog tartalmát veszélyeztetné (lásd a fenti 47. pontban hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet 355. és 356. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Meg kell állapítani, hogy még akkor is, ha a felperes vagyoni eszközeinek – biztosítási intézkedést képező – befagyasztása
nem arra irányult, hogy őt tulajdonától megfossza, ez az intézkedés a felperes tulajdonhoz való joga gyakorlásának korlátozását
tartalmazza. Ezt a korlátozást jelentősnek kell tekinteni, figyelemmel a befagyasztási intézkedés általános hatályára és szem
előtt tartva azt, hogy az a felperesre a 2297/2003 rendelet értelmében 2003 decembere óta alkalmazandó (lásd a fenti 24. pontot).
Felmerül tehát a kérdés, hogy a felperes tulajdonhoz való joga gyakorlásának e korlátozását lehet‑e igazolni.
E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata értelmében ésszerű arányossági összefüggésnek kell
fennállnia az alkalmazott eszköz és az elérni kívánt cél között. Meg kell tehát vizsgálni, hogy fennmaradt‑e az egyensúly
a közérdekű követelmények és az érintett egyén vagy egyének érdeke között. Így nagy mérlegelési mozgásteret kell elismerni
a jogalkotónak mind a végrehajtási módozatok megválasztása, mind annak megítélése tekintetében, hogy következményeik a szóban
forgó szabályozás célkitűzéseinek elérésére irányuló közérdek alapján jogszerűek‑e (a fenti 47. pontban hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet 360. pontja; lásd az EJEB 2007. augusztus 30‑i J. A. Pye [Oxford] Ltd. és J. A. Pye [Oxford] Land Ltd.
kontra Egyesült Királyság ítéletet, az Ítéletek és Határozatok Tárában még nem tették közzé, 55. és 75. §).
Ezen túlmenően meg kell állapítani, hogy a szankciókat előíró szabályozás által követett célkitűzések jelentősége igazolhat
hátrányos következményeket, még akkor is, ha azok bizonyos érintett személyek számára jelentősek, beleértve azokat is, akik
egyáltalán nem felelősek az érintett intézkedések elfogadását eredményező helyzet bekövetkezéséért, de akik különösen tulajdonhoz
való joguk gyakorlásában érintettek (lásd ebben az értelemben a C‑84/95. sz. Bosphorus‑ügyben 1996. július 30‑án hozott ítélet
[EBHT 1996., I‑3953. o.] 22. és 23. pontját, valamint a Törvényszék T‑49/04. sz., Hassan kontra Tanács és Bizottság ügyben
2006. július 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 99. és 100. pontját; lásd még az EJEB 2005. június 30‑i
Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi kontra Írország ítéletet; Ítéletek és Határozatok Tára 2005‑VI, 166. és 167. §).
Márpedig a jelen ügyben a vitatott rendelet (6) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy annak célkitűzése az, hogy – figyelembe
véve az alapvető jogok mianmari katonai rezsim általi tartós, folyamatos és súlyos megsértését – a Mianmari Államszövetséggel
szembeni korlátozó intézkedések megújítása és megerősítése révén hozzájáruljon az alapvető emberi jogok tiszteletben tartásához,
és ily módon a közerkölcs védelmét szolgálja.
A Tanács helyesen vélte úgy, hogy a vitatott rendelettel elérni kívánt közérdekű cél alapvető a nemzetközi közösség számára.
Amint azt a Tanács ellenkérelmében hangsúlyozta, meg kell említeni, hogy az ország politikai helyzetének javítása érdekében
az Európai Unió, harmadik államok, nemzetközi szervezetek, valamint nem kormányzati szervezetek évek óta próbáltak különféle
módokon nyomást gyakorolni a mianmari katonai rezsimre és az azzal kapcsolatban álló személyekre.
Valamely ilyen közérdekű célkitűzésre tekintettel a mianmari kormány és az azzal kapcsolatban álló személyek valamennyi pénzeszközének
és gazdasági forrásának befagyasztása önmagában nem lehet nem megfelelő vagy aránytalan (lásd ebben az értelemben a fenti
160. pontban hivatkozott Bosphorus‑ügyben hozott ítélet 26. pontját, valamint az EJEB, fenti 160. pontban hivatkozott Bosphorus
Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi kontra Írország ítéletet, 167. §).
Azt is meg kell jegyezni, hogy a vitatott rendeletben fenntartották a közérdekű követelmények és a felperes érdekeinek követelményei
közötti egyensúlyt.
A vitatott rendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében ugyanis a tagállamok illetékes hatóságai engedélyezhetik a befagyasztott
pénzeszközök vagy gazdasági források felszabadítását, illetve rendelkezésre bocsátását. Ez a mentesség az alapvető szükségletek
kielégítéséhez szükséges, a jogi szolgáltatások nyújtásával kapcsolatban felmerülő ésszerű mértékű szakértői díjak kifizetését,
illetve azzal kapcsolatos kiadások megtérítését szolgáló, a befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági források folyamatos
kezelésével vagy fenntartásával kapcsolatos díjak vagy szolgáltatási díjak megfizetését szolgáló, vagy rendkívüli kiadásokhoz
szükséges pénzeszközökre vagy gazdasági forrásokra vonatkozik.
Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a 2006/318 közös álláspont 9. cikke értelmében a Mianmari Államszövetséggel szembeni korlátozó
intézkedéseket a Tanács folyamatosan felülvizsgálja. E felülvizsgálat az olyan személyek listán való fenntartását is magában
foglalja, akiknek neve szerepel az említett közös álláspont II. mellékletében található listákon. A Tanács 2008. március 11‑i
értesítésében ugyanis emlékeztetett arra, hogy az érintett személyek vagy szervezetek bármikor kérelmet nyújthatnak be a Tanácshoz,
hogy vizsgálja felül nevüknek a fent említett listára való felvételére, illetve az azon való megtartására vonatkozó határozatát.
A felperes azon érvelését illetően, miszerint egy ilyen egyedi felülvizsgálat nem vezethet a rá alkalmazandó korlátozó intézkedések
feloldásához, mivel nem tud változtatni azon, hogy „ő az apja fia”, indokolt annak megállapítása, hogy egy ilyen felülvizsgálatnak
– az erre irányuló kérelem után – nem kell szükségképpen a korlátozó intézkedések feloldását eredményeznie. Az említett egyedi
felülvizsgálat célja alapvetően annak megelőzése, hogy valamely intézkedés annak ellenére érintsen valakit, hogy ő nem tartozik
a korlátozó intézkedésekkel érintett személyek kategóriáiba, például mert nem vállalkozások fontos beosztású vezetője vagy
annak családtagja. Annak a felméréséhez is szükséges, hogy a vállalkozások fontos beosztású vezetőjének családtagjai megszakították‑e
vele a kapcsolatot. Ez nem teszi kérdésessé általánosságban a harmadik országgal szembeni korlátozó intézkedéseket. Ebből
következik, hogy – a felperes állításával ellentétben – az a tény, hogy ő vállalkozások fontos beosztású vezetőjének a fia,
nem jár azzal a következménnyel, hogy nevének a vagyoni eszközök befagyasztásával érintett személyek listájára való felvételére,
illetve az azon való megtartására vonatkozó határozat Tanács általi egyedi felülvizsgálatát követően nevét automatikusan meg
kell tartani az említett listán, mivel bármikor bizonyíthatja, hogy apjával megszakította a kapcsolatot, és nem húz semmiféle
hasznot a harmadik ország gazdaságpolitikájából.
A tagállamok területére való belépéssel vagy az azon történő átutazással kapcsolatos, a 2006/318 közös álláspont 4. cikkében
előírt, a felperesre irányuló korlátozások tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék még akkor sem rendelkezne
hatáskörrel arra, hogy egy ilyen intézkedésről határozzon, ha azt a tagállamok megállapították volna, amit a felperes a jelen
ügyben nem bizonyított (lásd a fenti 134. pontot).
Végezetül az ítélkezési gyakorlat értelmében alkalmazandó eljárásoknak megfelelő lehetőséget kell biztosítaniuk az érintett
személy számára arra, hogy ügyével az illetékes hatóságokhoz fordulhasson. Ezen túlmenően az e feltétel betartásáról való
meggyőződés érdekében – amely feltétel az EJEE 1. kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkének szerves részét képező követelmény –,
az alkalmazandó eljárásokat általános szempontból kell megítélni (a fenti 47. pontban hivatkozott Kadi
‑
ügyben hozott ítélet 368. pontja; lásd még az EJEB, 2004. július 20‑i Bäck kontra Finnország ítéletet, Ítéletek és Határozatok
Tára, 2004‑VII, 56. § és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a jelen ügyben az alkalmazandó eljárások vizsgálata nem vezetett arra a következtetésre, hogy a felperesnek nem volt
megfelelő lehetősége arra, hogy ügyével az illetékes hatóságokhoz forduljon (lásd a fenti 120–135., valamint 141–147. pontot).
Az előzőekben foglaltak alapján azt a következtetést kell tehát levonni, hogy a Mianmari Államszövetséggel szembeni, konkrétan
a felperest érintő korlátozó intézkedések olyan igazolható korlátozásokat jelenthetnek, amelyek tiszteletben tartják az arányosság
elvét.
A tulajdonhoz való jog megsértésére, illetve az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapok tehát nem fogadhatók el.

A felperes által a vagyoni eszközök befagyasztása elrendelésének büntetőjogi jellegéből eredő jogelvek megsértésére, valamint
a jogbiztonság elvének megsértésére alapított jogalapokról
A felek érvei
A felperes válaszában kifejti, hogy a Tanács által a felperes nevének a vitatott rendelet 353/2009 rendelettel módosított
VI. mellékletébe történő felvételére vonatkozó indokkal kapcsolatban az ellenkérelemben előadott magyarázatok a vele szemben
kiszabott büntetőjogi szankciónak felelnek meg.
A felperes szerint egyetlen vádat sem hoztak fel ellene. Ugyanígy nem terjesztettek elő jogellenes tevékenységgel kapcsolatos
semmiféle bizonyítékot, továbbá az azt alátámasztó bizonyítékot sem, hogy hasznot húzna a mianmari kormány gazdaságpolitikájából.
A felperes azzal érvel, hogy a Tanács azzal, hogy nem fagyasztja be a vállalkozások fontos beosztású vezetői gyermekeinek
vagyoni eszközeit, ha e gyermekek kiskorúak, következetlenül alkalmazza azt a vélelmet, miszerint – az apjával meglévő kapcsolat
miatt – ő hasznot húzott a mianmari kormány gazdaságpolitikájából. A felperes vagyoni eszközeit ugyanis 16 éves korában fagyasztották
be első alkalommal.
A felperes szerint tehát a Tanács azzal, hogy vállalkozások fontos beosztású vezetői családtagjainak vagyoni eszközeit határozatlan
időre befagyasztotta, megsértette az ártatlanság vélelmének, valamint a jogbiztonságnak az elvét.
A felperes ezen túlmenően előadja, hogy a Tanács megsértette azt az elvet, miszerint a büntetőjogi szankcióknak kifejezetten
az érintett személyre kell irányulniuk. Valamely személy csak a neki személyesen felrótt cselekmények tekintetében büntethető,
és nem büntethető akkor, ha nem követett el jogellenes cselekményt.
A Tanács – amelyet a Bizottság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága támogat – megjegyzi, hogy válaszában
a felperes új, az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a értelmében elfogadhatatlan jogalapokat hoz fel. Ezenkívül vitatja
a felperes érveit.
A Törvényszék álláspontja
Válaszában a felperes a vagyoni eszközök befagyasztása elrendelésének büntetőjogi jellegéből eredő jogelvek – különösen az
ártatlanság vélelme elvének – megsértésére, valamint a jogbiztonság elvének megsértésére hivatkozik.
Mindenekelőtt a vagyoni eszközök befagyasztása elrendelésének büntetőjogi jellegéből eredő jogelvek megsértésére alapított
jogalapot illetően emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a értelmében az eljárás további részében
semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során
merült fel.
Márpedig a Tanács érvelése világosan és egyértelműen kitűnik a vitatott rendeletből, és lehetővé tette a felperes számára,
hogy megismerje a Mianmari Államszövetséggel szembeni intézkedések indokait (lásd a fenti 93–111. pontot). Meg kell állapítani,
hogy – ezen érvelés szerint – a felperesnek a szóban forgó mellékletben szereplő listára való felvételére irányuló intézkedés
nem minősül büntetőjogi szankciónak. A felperes állításával ellentétben a Tanács ellenkérelmében nem egészítette ki ezt az
indokolást azzal, hogy a felperes nevének az intézkedésekkel konkrétan érintett személyek listájára való felvételére vonatkozó
határozat minősítésével kapcsolatos jogi és ténybeli körülményeket szolgáltatott volna.
A vagyoni eszközök befagyasztása elrendelésének büntetőjogi jellegéből eredő jogelveknek – különösen az ártatlanság vélelme
elvének – a megsértésére alapított jogalap tehát olyan új jogalapot képez, amelyet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy a szóban forgó korlátozó intézkedések nem büntetőjogi jellegűek. Mivel ugyanis az érdekeltek
vagyoni eszközeit nem kobozták el bűncselekmény eredményeként létrejött dologként, hanem azokat elővigyázatosságból befagyasztották,
ezek az intézkedések nem minősülnek büntetőjogi szankciónak, és egyébként nem vonnak maguk után semmiféle ilyen jellegű vádat
(a Törvényszék T‑47/03. sz., Sison kontra Tanács ügyben 2007. július 11‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé]
101. pontja).
A felperes azon érvelését illetően, miszerint nem terjesztettek elő rá vonatkozóan semmiféle jogellenes tevékenységgel kapcsolatos
bizonyítékot, meg kell állapítani, hogy az EK 60. és az EK 301. cikk nem írja elő, hogy a felperesnek ilyen tevékenységeket
kell elkövetnie ahhoz, hogy rá korlátozó intézkedések vonatkozhassanak.
Végül pedig a felperes azon érvelését illetően, miszerint nem terjesztettek elő egyetlen azt alátámasztó bizonyítékot sem,
hogy hasznot húzna a mianmari kormány gazdaságpolitikájából, emlékeztetni kell arra, hogy ha bizonyos, a Mianmari Államszövetséggel
szembeni korlátozó intézkedések konkrétan érintik is a felperest, az azon vélelem eredménye, miszerint valamely harmadik ország
vállalkozásai fontos beosztású vezetőinek családtagjai szintén hasznot húznak az említett ország kormányzatának gazdaságpolitikájából,
amely vélelem megdönthető, ha valamely felperes bizonyítja, hogy nem áll szoros kapcsolatban a családjába tartozó vezetővel,
így hogy nem húz semmilyen hasznot az említett gazdaságpolitikákból. Nem a Tanács feladata bizonyítani azt, hogy a felperes
hasznot húz a mianmari kormány gazdaságpolitikájából.
Ezután – a jogbiztonság elvének megsértésére alapított jogalapot illetően – a felperes vagyoni eszközeinek határozatlan időtartamra
való befagyasztását rója fel a Tanácsnak.
Meg kell állapítani, hogy ez a jogalap az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a értelmében nem képez új jogalapot, hanem
a keresetlevélben korábban közvetlenül vagy közvetve már előadott jogalap kibővítése, és ezért az elfogadható (lásd ebben
az értelemben a Törvényszék T‑53/03. sz., BPB kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑1333. o.]
435. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). E jogalapra ugyanis hivatkoztak a tulajdonhoz való jog megsértésére,
illetve az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapokkal kapcsolatban (lásd a fenti 149–151. pontot). A felperesnek
a vagyoni eszközei határozatlan időtartamra való befagyasztására vonatkozó érvelését e jogalapok vizsgálata során elutasították
(lásd a fenti 167. pontot). A jelen ügyben hozzá kell tenni, hogy a Tanács által a szóban forgó korlátozó intézkedések megállapítása
és fenntartása céljából megállapított közös álláspontok időbeli hatálya korlátozott (lásd a fenti 3. és 5. pontot).
Végül a felperes kijelenti, hogy a Tanács azzal, hogy nem fagyasztja be a vállalkozások fontos beosztású vezetői gyermekeinek
vagyoni eszközeit, ha e gyermekek kiskorúak, következetlenül alkalmazza azt a vélelmet, miszerint – az apjával meglévő kapcsolat
miatt – ő hasznot húzott a mianmari kormány gazdaságpolitikájából. A felperes vagyoni eszközeit ugyanis 16 éves korában fagyasztották
be első alkalommal. E tekintetben elegendő megállapítani, hogy a felperes nevének a vitatott rendelet 353/2009 rendelettel
módosított VI. mellékletében szereplő listára való felvételének jogszerűtlensége nem lehet a következménye a szankciók oly
módon történő korlátozásának, hogy a kiskorúakat nem veszik fel a Mianmari Államszövetséggel szembeni korlátozó intézkedésekkel
konkrétan érintett személyek körébe. Mindent egybevetve meg kell állapítani, hogy a Tanács a 2005/340/KKBP közös álláspont
(6) preambulumbekezdésében és a 2006/318 közös álláspont (6) preambulumbekezdésében kifejtette azt a politikáját, amelynek
értelmében a 18 év alatti gyermekekre nem vonatkoznak a szóban forgó korlátozó intézkedések.
Ebből következően a vagyoni eszközök befagyasztása elrendelésének büntetőjogi jellegéből eredő jogelvek megsértésére, illetve
a jogbiztonság elvének megsértésére alapított jogalapokat el kell utasítani.
Az előzőekben foglaltak alapján tehát a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Egyébiránt az említett cikk 4. §‑a értelmében az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények
maguk viselik saját költségeiket.
Mivel a felperes pervesztes lett, a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell őt saját és a Tanács költségeinek viselésére.
Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága, valamint a Bizottság maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
Pye Phyo Tay Za viseli saját költségeit, valamint az Európai Unió Tanácsa részéről felmerült költségeket.
3)
Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága, valamint az Európai Bizottság maguk viselik saját költségeiket.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. május 19‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményei
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
1.  A vitatott rendelet VI. melléklete 353/2009 rendelettel történt módosításának eljárási következményeiről
2.  Az ügy érdeméről
A vitatott rendelet jogi alapjának hiányára alapított jogalapról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
Az indokolási kötelezettség elmulasztására alapított jogalapról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
Bizonyos alapvető jogoknak és az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapokról
A tisztességes eljáráshoz való jog megsértésére alapított jogalapról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
A hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésére alapított jogalapról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
A tulajdonhoz való jog megsértésére és az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapokról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
A felperes által a vagyoni eszközök befagyasztása elrendelésének büntetőjogi jellegéből eredő jogelvek megsértésére, valamint
a jogbiztonság elvének megsértésére alapított jogalapokról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: angol.