CELEX: 62001TJ0255
Polkumyynti
Normaaliarvon määrittäminen
Markkinatalousolosuhteet
Vastaava maa
Asetuksen N:o 384/96 2 artiklan 7 kohta

Polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 22 päivänä joulukuuta
1995 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 384/96 (EYVL L 56, s. 1; jäljempänä perusasetus) 1 artiklan 1 kohdan mukaan polkumyyntitullia
voidaan soveltaa polkumyynnillä tuotuun tuotteeseen, jos tuotteen luovuttaminen vapaaseen liikkeeseen yhteisössä aiheuttaa
vahinkoa. Perusasetuksen 1 artiklan 2 kohdan mukaan tuotetta pidetään polkumyynnillä tuotuna, jos sen vientihinta yhteisöön
on alempi kuin tavanomaisessa kaupankäynnissä käytettävä samankaltaisen tuotteen vertailukelpoinen hinta viejämaassa.
Tuotteen normaaliarvon pääasiallinen määritysmenetelmä ilmaistaan perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdassa. Tämän säännöksen mukaan
normaaliarvo perustuu tavallisesti viejämaan riippumattomien asiakkaiden tavanomaisessa kaupankäynnissä maksamiin tai maksettaviksi
tuleviin hintoihin.
Kun tuotteen normaaliarvoa ei ole mahdollista määrittää pääasiallisen menetelmän mukaan, se lasketaan perusasetuksen 2 artiklan
3 kohdan mukaisesti alkuperämaan tuotantokustannusten perusteella lisättynä kohtuullisella määrällä myynti-, hallinto- ja
muita kustannuksia (jäljempänä mhm-kustannukset) sekä voittoa, tai tavanomaisessa kaupankäynnissä soveltuvaan maahan käytettyjen
vientihintojen perusteella edellyttäen, että hinnat ovat edustavia.
Perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdassa on erityissäännös sellaisten tuontien osalta, jotka ovat peräisin muusta kuin markkinatalousmaasta.
Jäljempänä 5 kohdassa mainittuja muutoksia edeltäneessä muodossaan säännös kuului seuraavasti: Muussa kuin markkinatalousmaista peräisin olevassa tuonnissa ja erityisesti sellaisista maista, joihin sovelletaan tiettyjen
kolmansien maiden tuontiin sovellettavasta yhteisestä menettelystä ─ ─ 7 päivänä maaliskuuta 1994 annettua neuvoston asetusta
(EY) N:o 519/94 (EYVL L 67, s. 89), peräisin olevassa tuonnissa normaaliarvo määritetään kolmannessa maassa, joka on markkinatalousmaa,
käytettävän hinnan tai laskennallisen arvon perusteella tai sellaisesta kolmannesta maasta muihin maihin, myös yhteisöön,
käytetyn hinnan perusteella taikka, jos tämä ei ole mahdollista, millä tahansa hyväksyttävällä perusteella, mukaan lukien
samankaltaisesta tuotteesta tosiasiallisesti yhteisössä maksettu tai maksettava hinta, jota on tarvittaessa oikaistu kohtuullisella
voittomarginaalilla.Soveltuva kolmas maa, joka on markkinatalousmaa, valitaan hyväksyttävällä tavalla ottaen huomioon kaikki valintahetkellä käytettävissä
olevat luotettavat tiedot. Myös määräajat otetaan huomioon ja tarvittaessa valitaan saman tutkimuksen kohteena oleva kolmas
maa, joka on markkinatalousmaa.─ ─
Perusasetuksen 2 artiklan 7 kohtaa muutettiin 27.4.1998 annetulla neuvoston asetuksella N:o 905/98 (EYVL L 128, s. 18) ja
9.10.2000 annetulla neuvoston asetuksella N:o 2238/2000 (EYVL L 257, s. 2). Muutettu säännös kuuluu seuraavasti: a) Muussa kuin markkinatalousmaista peräisin olevassa tuonnissa normaaliarvo määritetään kolmannessa maassa, joka on markkinatalousmaa,
käytettävän hinnan tai laskennallisen arvon perusteella tai sellaisesta kolmannesta maasta muihin maihin, myös yhteisöön,
vietäessä käytetyn hinnan perusteella taikka, jos tämä ei ole mahdollista, millä tahansa hyväksyttävällä perusteella, mukaan
lukien samankaltaisesta tuotteesta tosiasiallisesti yhteisössä maksettu tai maksettava hinta, jota on tarvittaessa oikaistu
kohtuullisella voittomarginaalilla.Soveltuva kolmas maa, joka on markkinatalousmaa, valitaan hyväksyttävällä tavalla ottaen huomioon kaikki valintahetkellä käytettävissä
olevat luotettavat tiedot. Myös määräajat otetaan huomioon ja tarvittaessa valitaan saman tutkimuksen kohteena oleva kolmas
maa, joka on markkinatalousmaa.Tutkimuksen osapuolille ilmoitetaan viipymättä tutkimuksen alkamisen jälkeen suunnitellusta kolmannesta maasta, joka on markkinatalousmaa,
ja niillä on kymmenen päivää aikaa esittää huomautuksia.b) Kazakstanista, Kiinan kansantasavallasta, Ukrainasta, Venäjän federaatiosta, Vietnamista ja muista kuin markkinatalousmaista,
jotka tutkimusta vireille pantaessa ovat WTO:n [Maailman kauppajärjestö] jäseniä, peräisin olevaa tuontia koskevassa polkumyyntitutkimuksessa
normaaliarvo määritetään 1─6 kohdan mukaisesti, jos voidaan yhden tai useamman tutkimuksen kohteena olevan tuottajan asianmukaisesti
perusteltujen vaatimusten perusteella sekä c alakohdassa olevien perusteiden ja menettelyjen mukaisesti osoittaa, että kyseinen
tuottaja tai kyseiset tuottajat toimivat markkinatalousolosuhteissa asianomaisen samankaltaisen tuotteen valmistuksen ja myynnin
osalta. Muussa tapauksessa sovelletaan a alakohdan säännöksiä.c) Edellä b alakohdan mukainen vaatimus on tehtävä kirjallisesti ja sen on sisällettävä riittävästi todisteita siitä, että
tuottaja toimii markkinatalousolosuhteissa, mikä merkitsee, että:
─
yritysten hintoja, kustannuksia sekä tuotantopanoksia kuten raaka-aineita ja teknologian ja työvoiman kustannuksia, tuotantoa,
myyntiä ja investointeja koskevat päätökset tehdään markkinoihin perustuvien tarjontaa ja kysyntää heijastavien viitteiden
perusteella sekä ilman merkittävää valtion puuttumista tässä suhteessa, ja että kustannukset ja huomattavat tuotantopanokset
heijastavat merkittävässä määrin niiden arvoa markkinoilla;
yritysten hintoja, kustannuksia sekä tuotantopanoksia kuten raaka-aineita ja teknologian ja työvoiman kustannuksia, tuotantoa,
myyntiä ja investointeja koskevat päätökset tehdään markkinoihin perustuvien tarjontaa ja kysyntää heijastavien viitteiden
perusteella sekä ilman merkittävää valtion puuttumista tässä suhteessa, ja että kustannukset ja huomattavat tuotantopanokset
heijastavat merkittävässä määrin niiden arvoa markkinoilla;
─
yrityksillä on yksi ainoa selkeä kirjanpito, joka on riippumattoman tarkastuksen kohteena kansainvälisten kirjanpitonormien
mukaisesti ja jota sovelletaan kaikkeen toimintaan;
yrityksillä on yksi ainoa selkeä kirjanpito, joka on riippumattoman tarkastuksen kohteena kansainvälisten kirjanpitonormien
mukaisesti ja jota sovelletaan kaikkeen toimintaan;
─
yritysten tuotantokustannuksiin ja taloudelliseen tilanteeseen ei kohdistu aiemmasta keskusjohtoisesta talousjärjestelmästä
peräisin olevia merkittäviä vääristymiä, erityisesti varojen aliarvostuksen, muiden poistojen, vaihtokauppojen tai velkojen
hyvittämisellä tapahtuneiden maksujen muodossa;
yritysten tuotantokustannuksiin ja taloudelliseen tilanteeseen ei kohdistu aiemmasta keskusjohtoisesta talousjärjestelmästä
peräisin olevia merkittäviä vääristymiä, erityisesti varojen aliarvostuksen, muiden poistojen, vaihtokauppojen tai velkojen
hyvittämisellä tapahtuneiden maksujen muodossa;
─
kyseisiä yrityksiä koskee konkurssi- ja omaisuuslainsäädäntö, joka takaa yritysten toiminnan oikeusvarmuuden ja vakauden,
ja
kyseisiä yrityksiä koskee konkurssi- ja omaisuuslainsäädäntö, joka takaa yritysten toiminnan oikeusvarmuuden ja vakauden,
ja
─
valuuttakurssien muuttaminen suoritetaan markkinahintaan.
valuuttakurssien muuttaminen suoritetaan markkinahintaan.
─ ─
Asian tausta
Kantajat ovat Kiinan kansantasavallan (jäljempänä Kiina) oikeuden mukaan perustettuja yrityksiä, jotka valmistavat integroituja
elektronisia pienloistelamppuja ja vievät niitä Euroopan yhteisöön.
European Lighting Companies Federationin (jäljempänä kantelija) 4.4.2000 tekemän kantelun johdosta komissio aloitti perusasetuksen
5 artiklan mukaisesti Kiinasta peräisin olevia integroituja elektronisia pienloistelamppuja koskevan polkumyynnin vastaisen
menettelyn. Ilmoitus tämän menettelyn aloittamisesta julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 17.5.2000 (EYVL C 138,
s. 8). Ilmoituksesta ilmeni muun muassa, että komissio aikoi valita Meksikon
sopivaksi markkinatalousmaaksi normaaliarvon määrittämiseksi [Kiinan] osalta.
Kantajat esittivät näkökantansa komissiolle tämän ilmoituksen johdosta, tekivät yhteistyötä tutkinnan aikana, antoivat tietoja
sekä olivat komission tarkastajien tarkastuskäynnin kohteena toimitiloissaan Kiinassa.
Komissio antoi 7.2.2001 asetuksen N:o 255/2001 väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönotosta [Kiinasta] peräisin olevien integroitujen
elektronisten pienloistelamppujen tuonnissa (EYVL L 38, s. 8; jäljempänä väliaikainen asetus). Asetuksessa määrättiin ensin
mainitun kantajan tuotteille 59,6 prosentin suuruinen ja toisen kantajan tuotteille 35,4 prosentin suuruinen väliaikainen
polkumyyntitulli.
Väliaikaisen asetuksen 26.─32. perustelukappaleesta käy ilmi, että määritettäessä normaaliarvoa Kiinasta olevien vientiä harjoittavien
tuottajien osalta, joihin kantajat kuuluvat, komissio vahvisti Meksikon valinnan soveltuvaksi kolmanneksi maaksi, joka on
markkinatalousmaa. Näin se jätti huomiotta eräiden vientiä harjoittavien tuottajien, muiden muassa kantajien, tätä valintaa
kohtaan esittämät vastaväitteet. Normaaliarvon määrittämisen perustana olivat Philips Mexicana SA:n valmistamien Meksikon
markkinoilla myytyjen tuotteiden hinnat.
Asian käsittelyssä komissiossa kymmenen vientiä harjoittavaa tuottajaa, muiden muassa kantajat, vaativat itselleen markkinatalouskohtelua
perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohdan mukaisesti. Tämä kohtelu evättiin kantajilta sillä perusteella, että ne eivät
täyttäneet perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohdassa mainittuja edellytyksiä.
Neuvosto antoi 16.7.2001 asetuksen N:o 1470/2001 [Kiinasta] peräisin olevien integroitujen elektronisten pienloistelamppujen
tuontia koskevan lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta ja väliaikaisen polkumyyntitullin kantamisesta lopullisesti (EYVL L 195,
s. 8; jäljempänä riidanalainen asetus). Asetuksessa määrättiin ensin mainitun kantajan tuotteille 59,5 prosentin suuruinen
ja toisen kantajan tuotteille 35,3 prosentin suuruinen lopullinen polkumyyntitulli.
Oikeudenkäynti ja asianosaisten lausumat
Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen 11.10.2001 jättämällään kannekirjelmällä.
Komissio pyysi 14.2.2002 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen jättämällään väliintulohakemuksella lupaa saada osallistua
oikeudenkäyntiin tukeakseen neuvoston vaatimuksia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen laajennetun viidennen jaoston puheenjohtaja hyväksyi komission väliintulon 16.5.2002
antamallaan määräyksellä. Komissio ei toimittanut väliintulokirjelmää.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 27.3.2003 pidetyssä
istunnossa.
Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
kumoaa riidanalaisen asetuksen kantajia koskevilta osin, ja
kumoaa riidanalaisen asetuksen kantajia koskevilta osin, ja
─
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
hylkää kanteen, ja
hylkää kanteen, ja
─
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudelliset seikat
Kanteensa tueksi kantajat esittävät kaksi kanneperustetta. Ensimmäinen koskee perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohdan
rikkomista ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista. Toinen, toissijaisena esitetty kanneperuste koskee perusasetuksen
2 artiklan 7 kohdan a alakohdan rikkomista ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista.
Perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohdan rikkomista ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista koskeva ensimmäinen
kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että määrittäessään kantajien tuotteiden normaaliarvon perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan a alakohdan
mukaisesti eikä kyseisen asetuksen 2 artiklan 1─6 kohdan mukaisesti neuvosto rikkoi saman asetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohtaa
ja loukkasi syrjintäkiellon periaatetta.
Kantajien mukaan polkumyyntitutkinnassa, joka koskee Kiinasta peräisin olevien tuotteiden tuontia, pääsääntönä on, että normaaliarvo
määritetään soveltuvassa kolmannessa maassa, joka on markkinatalousmaa, vallitsevan normaaliarvon perusteella. Niiden mielestä
komission vakiintuneena käytäntönä on vahvistaa sama normaaliarvo kaikkia Kiinasta olevia vientiä harjoittavia tuottajia varten.
Muutetussa perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa säädetään poikkeuksesta tavanomaiseen normaaliarvon määritysmenetelmään,
kun kyse on tuonnista, joka on peräisin maasta, jossa ei vallitse markkinatalous; tätä poikkeusta sovelletaan polkumyyntitutkimuksiin,
jotka koskevat muun muassa tuontia Kiinasta ja muista kuin markkinatalousmaista, jotka tutkimusta vireille pantaessa ovat
WTO:n jäseniä. Tällaisessa tapauksessa normaaliarvo määritetään
1─6 kohdan mukaisesti, jos voidaan yhden tai useamman tutkimuksen kohteena olevan tuottajan asianmukaisesti perusteltujen
vaatimusten perusteella sekä c alakohdassa olevien perusteiden ja menettelyjen mukaisesti osoittaa, että kyseinen tuottaja
tai kyseiset tuottajat toimivat markkinatalousolosuhteissa asianomaisen samankaltaisen tuotteen valmistuksen ja myynnin osalta, ja
muussa tapauksessa sovelletaan a alakohdan säännöksiä.
Kantajien näkemyksen mukaan yhteisön lainsäätäjä näin tunnustaa, että Kiinasta olevat vientiä harjoittavat tuottajat toimivat
toisinaan markkinatalousolosuhteissa ja että tämän seurauksena perusasetuksen 2 artiklan 1─6 kohdassa tarkoitettua tavanomaista
ja oikeampaa menetelmää voitaisiin soveltaa sen määrittämiseen, harjoittavatko nämä vientiä harjoittavat tuottajat polkumyyntiä.
Kantajien mielestä se, että komissio ja neuvosto eivät suostuneet pitämään läheisimpänä vertailutekijänä Kiinasta olevaa tuottajaa,
jonka katsotaan toimivan markkinatalousolosuhteissa sillä perusteella, että perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan a alakohdassa
oleva viittaus
kolmanteen maahan, joka on markkinatalousmaa, sulkee väistämättä ulkopuolelle Kiinan, on asetustekstin hyvin yksipuolista tulkintaa ja yhteensopimatonta yhteisön lainsäätäjän
ilmeisen tarkoituksen kanssa, joka on hyväksyttävän normaaliarvon saavuttaminen sen määrittämiseksi, onko kyseessä polkumyynti.
Tässä tapauksessa Philips Mexicana SA:n tilanne on selvästi kauempana kantajien tilanteesta kuin jonkin toisen sellaisen kiinalaisen
yhtiön tilanne, jolla ei ole kytköstä kantelijan jäseniin.
Kantajat korostavat, että tässä tapauksessa kaksi kiinalaista vientiä harjoittavaa tuottajaa eli Lisheng Electronic & Lighting
(Xiamen) Co. Ltd (jäljempänä Lisheng) ja Philips & Yaming Lighting Co. Ltd (jäljempänä Philips-Yaming) saivat markkinatalouskohtelun,
toisin sanoen komissio tunnusti niiden täyttävän perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohdassa ilmaistut edellytykset.
Tämän johdosta komissio katsoi markkinatalousolosuhteiden vallitsevan yhden tai useamman Kiinasta olevan tuottajan osalta.
Kantajat päättelevät tästä, että perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohta on sovellettavissa ja että normaaliarvo olisi
siten pitänyt määrittää kaikkien Kiinasta olevien vientiä harjoittavien tuottajien osalta perusasetuksen 2 artiklan 1─6 kohdan
perusteella. Kantajien mukaan ainoastaan
muussa tapauksessa eli silloin, kun markkinatalousolosuhteet eivät vallitse yhdenkään tuottajan osalta, sovelletaan perusasetuksen 2 artiklan
7 kohdan a alakohdan mukaista tavanomaista menetelmää ja yksi ainoa normaaliarvo on määritettävä kaikille vientiä harjoittaville
tuottajille soveltuvassa vastaavassa maassa vallitsevan normaaliarvon pohjalta.
Kantajat toteavat, että oli siis täysin mahdollista soveltaa perusasetuksen 2 artiklan 1─6 kohtaa tässä tapauksessa ja että
komissio myös oli osaksi tehnyt niin, kuten väliaikaisen asetuksen 25. perustelukappale osoittaa. Tästä perustelukappaleesta
ilmenee, että yhdelle vientiä harjoittavalle tuottajalle, jolle myönnettiin markkinatalouskohtelu, laskettiin mhm-kustannukset
ja voitto toisen vientiä harjoittavan saman kohtelun saavan tuottajan määrien nojalla sillä perusteella, ettei ensin mainittu
vientiä harjoittava tuottaja myynyt edustavia määriä kyseessä olevaa tuotetta kotimarkkinoilla.
Kantajat myöntävät oikeaksi, ettei perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu normaaliarvon pääasiallinen määritysmenetelmä
ollut sovellettavissa heidän tapaukseensa, koska komissio oli todennut, etteivät ne toimineet markkinatalousolosuhteissa.
Ne kuitenkin katsovat, että komissio olisi voinut soveltaa 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua menetelmää.
Laskennallinen normaaliarvo käsittää kaksi elementtiä eli ensinnäkin tuotantokustannukset alkuperämaassa ja toiseksi kohtuullisen määrän mhm-kustannuksia
ja voittoa. Kantajien mielestä komissio olisi voinut vahvistaa ensimmäisen elementin joko käyttämällä kantajien todellisia
tuotantokustannuksia tai ─ jos se katsoi, etteivät nämä kustannukset olleet luotettavia ─ pyrkien löytämään alkuperämaan tuotantokustannuksille
objektiivisen mittapuun esimerkiksi käyttäen ohjenuorana sellaisten muiden tuottajien tuotantokustannuksia, joiden kustannukset
ovat luotettavia (esimerkiksi jommankumman, markkinatalouskohtelun saavan vientiä harjoittavan tuottajan tuotantokustannuksia).
Toisen elementin eli mhm-kustannusten ja voiton osalta kantajat katsovat, että komissio olisi voinut 2 artiklan 6 kohdan mukaisesti
käyttää markkinatalouskohtelun saavien vientiä harjoittavien tuottajien todellisten määrien painotettua keskiarvoa. Kantajat
väittävät, että 2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa edellytetään komission laskevan niiden tuotteiden normaaliarvon 2 artiklan
1─6 kohdan perusteella, mikä oli täysin mahdollista.
Lisäksi kantajien mielestä kyseinen kieltäytyminen määrittämästä normaaliarvoa 2 artiklan 1─6 kohdan pohjalta niiden vientiä
harjoittavien tuottajien osalta, jotka saavat yksilöllisen kohtelun, johtaa näiden kohtuuttomaan syrjintään suhteessa niihin
vientiä harjoittaviin tuottajiin, joille myönnetään markkinatalousyhtiön asema.
Kantajat huomauttavat, että toisin kuin neuvosto väittää, 2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa ei vahvisteta kytköstä markkinatalousolosuhteissa
toimivien tuottajien ja niiden tuottajien, joiden osalta 2 artiklan 1─6 kohdan menetelmää voidaan käyttää, välillä. Perusasetuksen
2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa vain ilmaistaan yleisesti ja 2 artiklan 7 kohdan a alakohta pois sulkien ehto, jonka täyttyessä
on mahdollista soveltaa 2 artiklan 1─6 kohtaa. Ja vaikka 2 artiklan 7 kohdan c alakohdassa vahvistetut edellytykset onkin
tutkittava yksittäisiä tuottajia viitteenä käyttäen, alakohdan sanamuodon nojalla ei voida väittää, että 1─6 kohdan soveltamisen
on rajoituttava yksittäisiin tuottajiin.
Kantajat myöntävät, että komissio saattoi tehdä päätöksen, jonka mukaan niiden soveltamat kotimarkkinahinnat eivät olleet
syntyneet
tavanomaisessa kaupankäynnissä, ja että niiden kustannukset eivät olleet luotettavia sen vuoksi, että ne eivät toimineet markkinatalousolosuhteissa. Tämä
ei kuitenkaan niiden mielestä estä, että normaaliarvo lasketaan 2 artiklan 1─6 kohdan perusteella, sillä maassa on muita tuottajia,
jotka toimivat markkinatalousolosuhteissa. Koska tällaisia vientiä harjoittavia tuottajia löytyy, on sekä mahdollista että
välttämätöntä määrittää normaaliarvo jokaisen tuottajan ja viejän osalta perusasetuksen 2 artiklan 1─6 kohdan nojalla.
Neuvosto muistuttaa aluksi perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan tarkoituksesta ja kehityksestä. Se painottaa, että asetusta
N:o 905/98 edeltävässä perusasetuksen versiossa 2 artiklan 7 kohdassa määritetään maat, joissa ei ole markkinataloutta, niiksi,
joihin sovelletaan tiettyjen kolmansien maiden tuontiin sovellettavasta yhteisestä menettelystä ja asetusten (ETY) N:o 1765/82,
(ETY) N:o 1766/82 ja (ETY) N:o 3420/83 kumoamisesta 7 päivänä maaliskuuta 1994 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 519/94
(EYVL L 67, s. 89), Kiina ja Venäjä mukaan luettuna. Neuvosto huomauttaa, että aiemman 2 artiklan 7 kohdan mukaan normaaliarvo
on laskettava niin sanotun
vastaavan maan menetelmän avulla, mikä merkitsee sitä, että muiden maiden kuin markkinatalousmaiden kaikkien tuottajien osalta normaaliarvo
määräytyy kolmannessa maassa, joka on markkinatalousmaa, käytettävän myyntihinnan tai laskennallisen normaaliarvon perusteella.
Tämän vuoksi sen mielestä tuottajan yksilöllistä tilannetta ei pidä ottaa huomioon.
Neuvosto tarkentaa, että Kiinan ja Venäjän taloudellisen tilanteen kehityksen seurauksena yhteisön toimielimet ovat arvioineet,
että ei enää ole mahdollista olettaa, että kaikkien tuottajien hinnat ja kustannukset eivät heijastele ipso facto markkinatalousolosuhteita.
Tämän vuoksi 2 artiklan 7 kohdan b alakohtaa muutettiin ottamalla käyttöön erityinen yksilöllinen arviointi, jota sovelletaan
Kiinasta ja Venäjältä oleviin vientiä harjoittaviin tuottajiin. Niinpä näiden tuottajien osalta normaaliarvo voidaan laskea
perusasetuksen 2 artiklan 1─6 kohdassa säädetyn menetelmän mukaisesti, mikä tarkoittaa samaa menetelmää mitä sovelletaan tuontiin,
joka on peräisin markkinatalousmaasta, mutta sillä edellytyksellä, että yksi tai useammat tuottajat esittävät asianmukaisesti
perustellun vaatimuksen, joka osoittaa 2 artiklan 7 kohdan c alakohdassa mainittujen perusteiden ja menettelyjen mukaisesti,
että
kyseinen tuottaja tai kyseiset tuottajat toimivat markkinatalousolosuhteissa.
Neuvosto korostaa, että 2 artiklan 7 kohdan uuden sanamuodon kokonaisrakenteen perusteella on täysin selvää, ettei Kiinaa
ja Venäjää vielä voida pitää markkinatalousmaina. Tämä vahvistetaan sen mielestä asetuksen N:o 905/98 johdanto-osassa, jossa
viitataan
sellaisten yrityksien syntyyn, joita koskevat markkinatalouden olosuhteet.
Neuvosto väittää, että komissio tutki kantajien vaatimuksen niille myönnettävästä markkinatalouskohtelusta ja päätyi siihen,
etteivät nämä täytä 2 artiklan 7 kohdan c alakohdan edellytyksiä. Neuvoston mukaan kantajat eivät tältä osin väitä komission
toimineen virheellisesti. Kantajien väitteet perustuvat pelkästään siihen pääperiaatteeseen, että koska kahden määrätyn Kiinasta
olevan tuottajan on katsottu täyttävän 2 artiklan 7 kohdan c alakohdan edellytykset, kaikilla Kiinasta olevilla vientiä harjoittavilla
tuottajilla on oikeus markkinatalouskohteluun riippumatta siitä, täyttävätkö ne itse nämä edellytykset.
Neuvoston mukaan kantajien tulkinta on virheellinen ja yhteensopimaton 2 artiklan 7 kohdan b alakohdan sanamuodon kanssa.
Markkinatalouskohtelu voidaan myöntää yhdelle tai useammalle tuottajalle vain, jos osoitetaan, että
kyseinen tuottaja tai kyseiset tuottajat toimivat markkinatalousolosuhteissa. Kantajien esittämä tulkinta on ristiriidassa tämän sanamuodon kanssa, koska tällaisesta tulkinnasta seuraa, että markkinatalouskohtelu
olisi myönnettävä heti kun nämä olosuhteet vallitsevat ainakin yhden toisen tuottajan osalta. Tulkinta ei myöskään ole sopusoinnussa
2 artiklan 7 kohdan b alakohdan sanamuodon kanssa, jonka mukaan on osoitettava, että markkinatalousolosuhteet vallitsevat
c alakohdassa olevien perusteiden ja menettelyjen mukaisesti. Neuvoston mukaan kaikkia näitä arviointiperusteita sovelletaan kunkin yrityksen osalta yksittäin. Ei ole mielekästä väittää
kantajien tapaan, että perusasetuksessa edellytetään näiden yksilöllisten arviointiperusteiden arviointia tuottajan osalta,
jotta tämän arvioinnin lopputulosta voidaan soveltaa sokeasti kaikkiin tuottajiin, myös niihin, jotka eivät täytä yhtäkään
kriteereistä.
Neuvosto toteaa 2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa edellytettävän kunkin markkinatalouskohtelua haluavan tuottajan vaatimuksen
yksilöllistä arviointia. Sen näkemys on, että ellei ole osoitettu markkinatalousolosuhteiden vallitsevan vaatimuksen esittäneen
yksittäisen tuottajan tai esittäneiden yksittäisten tuottajien osalta, 2 artiklan 7 kohdan b alakohdan viimeisessä virkkeessä
velvoitetaan yhteisön toimielimet soveltamaan 2 artiklan 7 kohdan a alakohdassa olevia sääntöjä. Koska asiassa ei ole kiistetty
sitä, että kantajat eivät täytä 2 artiklan 7 kohdan c alakohdassa mainittuja edellytyksiä, neuvosto ei mielestään ole rikkonut
2 artiklan 7 kohdan b alakohtaa evätessään kantajilta markkinatalouskohtelun.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantajat väittävät, että olisi ollut perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohdan mukaista
ja saman asetuksen 2 artiklan perusteella sallittua määrittää niiden tuotteiden normaaliarvo markkinatalousmaita koskevien
2 artiklan 1─6 kohdassa olevien sääntöjen eikä 2 artiklan 7 kohdan a alakohdan sääntöjen mukaan.
Väitettä ei voida hyväksyä.
Aluksi on huomattava, että perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa tarkoitetun normaaliarvon määrittämismenetelmä
on poikkeus 2 artiklan 7 kohdan a alakohdassa säädetystä erityisestä menetelmästä, jota sovelletaan tuontiin, joka on peräisin
muusta kuin markkinatalousmaasta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jokaista pääsäännön poikkeusta tai rajoitusta on tulkittava
suppeasti (asia C-399/93, Oude Luttikhuis ym., tuomio 12.12.1995, Kok. 1995, s. I-4515, 23 kohta; asia C-83/99, komissio v.
Espanja, tuomio 18.1.2001, Kok. 2001, s. I-445, 19 kohta ja asia C-5/01, Belgia v. komissio, tuomio 12.12.2002, Kok. 2002,
s. I-11991, 56 kohta).
Ensinnäkin on todettava perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan sanamuodosta ja rakenteesta erityisesti asetuksen N:o 905/58 perustelukappaleiden
valossa seuraavan, että Kiinasta peräisin olevien tuotteiden normaaliarvon määrittäminen perusasetuksen 2 artiklan 1─6 kohdassa
olevien sääntöjen mukaan koskee ainoastaan yksittäisiä erityistapauksia, joissa kyseessä olevat tuottajat ovat kukin osaltaan
esittäneet asianmukaisesti perustellun vaatimuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohdassa mainittujen perusteiden ja menettelyjen
mukaisesti. Tämä johtuu 2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa olevasta viittauksesta velvollisuuteen osoittaa markkinatalousolosuhteiden
vallitsevan
kyseisen tuottajan tai kyseisten tuottajien osalta. Tämän tulkinnan vahvistaa asetuksen N:o 905/98 kuudes perustelukappale, jossa viitataan sellaisten tuottajien vaatimuksiin,
jotka haluavat käyttää hyväkseen mahdollisuutta normaaliarvon määrittämiseen markkinatalousmaihin sovellettavien sääntöjen
perusteella eli 2 artiklan 1─6 kohdassa olevien sääntöjen mukaan. Lisäksi asetuksen N:o 905/98 neljännessä perustelukappaleessa
─ vaikka siinä todetaankin Kiinassa tapahtuneiden muutosten muuttaneen perusteellisesti maan taloutta ─ ilmaistaan kuitenkin
selkeästi, että vaikka tämä on johtanut joidenkin markkinatalousolosuhteiden ilmaantumiseen, tämä koskee ainoastaan joitakin
yrityksiä eikä maata kokonaisuudessaan. Yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena oli siis selvästi, että markkinatalousmaita koskevien
sääntöjen soveltaminen Kiinasta peräisin oleviin tuotteisiin edellyttää kultakin yritykseltä, jota asia erikseen koskee, asianmukaisesti
perustellun vaatimuksen esittämistä perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohdassa mainittujen perusteiden ja menettelyjen
mukaisesti.
Toiseksi kantajien väite ei ole sopusoinnussa niiden sääntöjen soveltamisen kanssa, jotka ovat perusasetuksen 2 artiklan 1─6 kohdassa,
joissa asetetaan ehdoksi, että käytettävissä on tiettyjä pääasiallisesti tutkinnan kohteena olevaan tuotteeseen liittyviä
tietoja, kuten maksetut tai maksettavat hinnat, kustannukset tuotannosta ja myynnistä tavanomaisessa kaupankäynnissä markkinataloudessa.
Perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohdassa mainitut kriteerit, joiden on täytyttävä markkinatalouskohtelun saamiseksi
eli 2 artiklan 1─6 kohdan sääntöjen soveltamiseksi, edellyttävät, että kohtelun hyväkseen haluavat yritykset toimivat markkinatalousolosuhteissa
ja että hinnat, kustannukset sekä kirjanpidon perustana olevat asiakirjat ovat luotettavia. Tässä tapauksessa kuitenkin kantajien
2 artiklan 7 kohdan b alakohdan nojalla esittämät vaatimukset on hylätty.
Kolmanneksi, koska polkumyyntiasioissa toimivaltaisten yhteisön toimielinten on kussakin tapauksessa määritettävä tuotteen
normaaliarvo nojautumalla sovellettaviin sääntöihin, kantajien esittämä tulkinta 2 artiklan 7 kohdan b alakohdasta johtaisi
seuraukseen, joka olisi ristiriidassa säännöstön tarkoituksen kanssa, eli siihen, että kun kiinalaisen tuotteen tuottaja esittää
asianmukaisesti perustellun vaatimuksen tämän säännöksen nojalla, näiden toimielinten on sovellettava 2 artiklan 1─6 kohdan
säännöksiä myös kaikkiin muihin tämän maan tuottajiin, jotka ovat tutkinnan kohteena, mukaan luettuna ne, jotka tieten tahtoen
ovat pidättäytyneet esittämästä tällaista vaatimusta siitä syystä, että valitun vastaavan maan ja tuottajan käyttäminen normaaliarvon
laskemiseen on niille edullisempaa.
Väite, jonka mukaan syrjintäkiellon periaatetta on loukattu (ks. em. 28 kohta), on hylättävä perusteettomana jäljempänä 60 kohdassa
mainituista syistä.
Tästä seuraa, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä kokonaan.
Perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan a alakohdan rikkomista ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista koskeva toinen kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät toissijaisesti, että vaikka katsottaisiinkin, että esillä olevan asian tilanteessa perusasetuksen 2 artiklan
7 kohdan b alakohta ei sulje pois turvautumista 2 artiklan 7 kohdan a alakohtaan, neuvosto rikkoi tätä viimeksi mainittua
säännöstä ja syrjintäkiellon periaatetta valitessaan Philips Mexicana SA:n vastaavaksi markkinataloudessa toimivaksi tuottajaksi.
Niiden mukaan vastaavaa maata käytetään objektiivisen mittapuun löytämiseksi normaaliarvolle avoimen markkinatalouden vääristymättömissä
olosuhteissa. Komission käytännön ja vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan erityisesti kaksi arviointiperustetta on otettava
huomioon tässä yhteydessä eli ensinnäkin kyseisten tuotteiden vertailukelpoisuus ja toiseksi tuotantoprosessin tai tuotantokustannusten
rakenteen vertailukelpoisuus. Lisäksi ilmaisun
taikka, jos tämä ei ole mahdollista, millä tahansa hyväksyttävällä perusteella käyttö 2 artiklan 7 kohdan a alakohdassa osoittaa kantajien mielestä, että kaikkien säännöksessä säädettyjen menetelmien
tarkoituksena on saada
hyväksyttävä määrä normaaliarvolle vientimaassa. Vastaavaa maata valittaessa pitää pyrkiä mahdollisimman lähelle tilannetta, joka vallitsi
vientimaassa, jos kyseessä olisi markkinatalousmaa (julkiasiamies van Gervenin ratkaisuehdotus asiassa C-16/90, Nölle, tuomio
22.10.1991, Kok. 1991, s. I-5163, I-5172, 15 kohta).
Kantajat väittävät, että määrittäessään normaaliarvoa meksikolaisen yrityksen perusteella ja myöntäessään, että on tehtävä
tarkennuksia, jotta otetaan huomioon erot lamppujen toimintajännitteessä, kaupan määrässä ja tuotteiden tyypissä, komission
olisi pitänyt todeta, että oikaistu normaaliarvo oli vielä huomattavasti korkeampi kuin ainakin yhden kyseisistä tuottajista,
joka saattoi saada markkinatalouskohtelun. Tämän johdosta komission olisi pitänyt katsoa, että vastaava Meksikossa määritetty
normaaliarvo oikaistunakin oli selvästi soveltumaton ja kohtuuton. Tämän takia komission olisi pitänyt käyttää hyväksyttävää
vaihtoehtoista menetelmää asianmukaisen normaaliarvon määrittämiseksi joko tekemällä lisäoikaisuja tai käyttämällä toista
vastaavaa maata taikka kokonaan muuta hyväksyttävää perustaa, joka on
mahdollisimman vertailukelpoinen normaaliarvoon olosuhteissa, joissa Kiinassa vallitsee markkinatalous.
Kantajien mukaan se seikka, että 2 artiklan 7 kohdan a ja b alakohdan samanaikainen soveltaminen polkumyyntiasioissa on syrjivää,
ellei vastaavassa maassa määritettyyn normaaliarvoon tehdä riittäviä oikaisuja, näkyy hyvin selkeästi ferromolybdeenitapauksessa,
jonka johdosta annettiin väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönotosta [Kiinasta] peräisin olevan ferromolybdeenin tuonnissa
3 päivänä elokuuta 2001 annettu komission asetus (EY) N:o 1612/2001 (EYVL L 214, s. 3, 52. perustelukappale). Kantajien mielestä
kyseinen asetus osoittaa sen pysyvän haitan, josta kärsivät yritykset, jotka saavat yksilöllisen kohtelun, koska normaaliarvoa
ei vastaavassa maassa ole oikaistu riittävästi, jotta se olisi
mahdollisimman vertailukelpoinen normaaliarvoon olosuhteissa, joissa Kiinassa vallitsee markkinatalous. Lisäksi tämä haitta on syrjivä siksi, että ne yhtiöt,
jotka saavat yksilöllisen kohtelun, ja yhtiöt, jotka saavat markkinatalousaseman, kilpailevat keskenään muun yhteisöön suuntautuvan
viennin markkinoilla.
Kantajien mukaan 2 artiklan 7 kohdan a alakohdan ensimmäisessä virkkeessä esiintyvällä ilmaisulla
taikka jos [näiden menetelmien käyttö] ei ole mahdollista ei tarkoiteta aritmeettista mahdottomuutta, vaan sitä, päästäänkö menetelmillä
mahdollisimman lähelle tilannetta, joka vallitsisi vientimaassa, mikäli kyseessä olisi markkinatalousmaa. Niinpä turvautuminen normaaliarvoon kolmannessa
maassa, joka on markkinatalousmaa, edellyttää aina välttämättä hyväksyttävää lopputulosta. Kantajat korostavat, että
se, että normaaliarvo määritetään joidenkin [Kiinasta] olevien viejien osalta, toimii mittapuuna tai merkkinä siitä, mikä
on hyväksyttävää, mikä on parempi kuin sellaisen meksikolaisen yrityksen perusteella määritetty normaaliarvo, joka on kytköksissä
yhteen kantelijoista. Kantajien mielestä neuvoston väite, jonka mukaan kantajat ovat sekoittaneet polkumyyntimarginaalin ja normaaliarvon, on
perusteeton.
Kantajat katsovat, että neuvoston väite, jonka sisältönä on, että vaikka yhteisön toimielimet olisivat tehneet virheen laskiessaan
normaaliarvon, tällä ei olisi ollut polkumyynnin määrittämiseen vaikutuksia, on jätettävä tutkimatta ja perusteeton, koska
se perustuu arvioon, jonka yhteisön toimielimet tekivät riidanalaisen asetuksen antamisen jälkeen ja jota ei missään vaiheessa
ole tutkittu tutkintaprosessin aikana. Arviosta ei ole keskusteltu jäsenvaltioiden edustajien kanssa neuvoa-antavassa komiteassa,
eikä sitä ole paljastettu kantajille perusasetuksen 20 artiklaa soveltaen.
Neuvoston näkemys on, että perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan a alakohtaa on suhteellisen helppo tulkita. Normaaliarvon pääasiallinen
määritysmenetelmä tuonnissa maasta, joka ei ole markkinatalousmaa, on menetelmä, jossa määritys tapahtuu
käytettävän hinnan tai laskennallisen arvon perusteella tai sellaisesta kolmannesta maasta muihin maihin, myös yhteisöön,
käytetyn hinnan perusteella. Toissijainen normaaliarvon määritysmenetelmä määritellään tämän jälkeen, mutta asianomaisessa säännöksessä rajoitetaan asianhaaroja,
joiden vallitessa yhteisön toimielimet voivat käyttää tätä menetelmää. Toisin sanoen silloin, kun pääasiallisen menetelmän
käyttäminen ei ole mahdollista, on sallittua tehdä määritys
millä tahansa hyväksyttävällä perusteella, mukaan lukien samankaltaisesta tuotteesta tosiasiallisesti yhteisössä maksettu
tai maksettava hinta, jota on tarvittaessa oikaistu kohtuullisella voittomarginaalilla. Tästä seuraa neuvoston mukaan, että ilmaisulla
jos tämä ei ole mahdollista tarkoitetaan, että menetelmää, jonka pohjana on
mikä tahansa hyväksyttävä peruste, voidaan soveltaa vain viimeisenä keinona.
Neuvosto katsoo soveltaneensa tässä tapauksessa 2 artiklan 7 kohdan a alakohtaa oikein. Se huomauttaa, että Kiina ei ole 2 artiklan
7 kohdan a alakohdassa tarkoitettu
markkinatalousmaa eikä
kolmas maa ja että kantajat myöntävät tämän, sillä niiden mukaan markkinatalouskohtelun saaneen kiinalaisen tuottajan hinnat ovat tässä
säännöksessä tarkoitettu
mikä tahansa hyväksyttävä peruste. Yhteisön toimielimet eivät kuitenkaan neuvoston mukaan olisi voineet käyttää tätä toissijaista menetelmää muutoin kuin siinä
tapauksessa, ettei ollut mahdollista käyttää viitteenä vastaavassa kolmannessa maassa, joka on markkinatalousmaa, sovellettuja
hintoja. Neuvosto katsoo, että esillä olevassa tapauksessa oli täysin mahdollista käyttää kolmannessa maassa, joka on markkinatalousmaa,
eli Meksikossa sovellettuja hintoja normaaliarvon laskemiseen. Se, että oikaisuja on ollut tehtävä, ei tarkoita, ettei ollut
mahdollista käyttää meksikolaisia hintoja. Neuvosto painottaa, että kantajat eivät väitä, ettei se tehnyt asianmukaisia oikaisuja,
ja että ne eivät yksilöi yhtään tapausta, jossa oikaisut olisi tehty epäasianmukaisesti tai jätetty tekemättä.
Neuvoston mielestä kantajien väite, jonka mukaan Meksikon käyttäminen viitemaana normaaliarvon määrittämiseen on kohtuutonta
ja kyseiseen tarkoitukseen soveltumatonta, koska normaaliarvo oikaisun jälkeenkin oli huomattavasti korkeampi kuin yhden Kiinasta
olevista viejistä, joka saa markkinatalouskohtelun, on vailla mieltä. Neuvosto väittää kantajien sekoittavan polkumyyntimarginaalin
ja normaaliarvon käsitteen. Tämän ohella se huomauttaa, että polkumyyntimarginaalin erot niiden viejien, jotka saavat markkinatalouskohtelun,
ja niiden, jotka eivät sitä saa, välillä eivät voi mitenkään ilmaista, että vastaavan maan valinta on kohtuuton ja a fortiori
mahdoton. Neuvosto toteaa, että yhdellä tuottajista, joka on saanut markkinatalouskohtelun, oli kaikista huomioon otetuista
polkumyyntimarginaaleista korkein marginaali ja että niiden tuottajien, jotka eivät olleet saaneet markkinatalouskohtelua,
välillä oli huomattava ero polkumyyntimarginaaleissa eli 8,4─59,5 prosenttia. Vaikka vastaavan maan valintaperusteiden luettelo,
sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sen edellä mainitussa asiassa Nölle antamassaan tuomiossa ilmaissut, ei olekaan
tyhjentävä, on kiistatonta, että lopullisesti määrättävä polkumyyntitullin määrä ei voi olla valintaperuste.
Neuvosto katsoo, ettei yhteisön toimielimillä vastaavan maan valinnassa oleva harkintavalta anna niille oikeutta jättää ottamatta
huomioon vaatimusta valita kolmas maa, joka on markkinatalousmaa, kaikissa tapauksissa, joissa se on mahdollista. Se muistuttaa,
ettei komissio eivätkä myöskään kantajat ole kyenneet löytämään Meksikoa sopivampaa ja mainitun vaatimuksen mukaista muuta
vastaavaa maata.
Neuvosto kiistää loukanneensa syrjintäkiellon periaatetta. Se huomauttaa, että riidanalaisen asetuksen 20. perustelukappale
jo sellaisenaan toimii vasta-argumenttina kantajien väitteelle, jonka mukaan ferromolybdeenitapaus osoittaa pysyvän haitan
niiden yritysten osalta, jotka saavat yksilöllisen kohtelun. Perustelukappaleesta käy neuvoston mukaan ilmi, että polkumyyntimarginaalit
yrityksille, jotka saavat markkinatalouskohtelun, olivat 61,8 prosentista (Philips-Yaming) aivan minimaaliseen (Lisheng),
kun taas marginaalit yksilöllisen kohtelun saaville yrityksille olivat 59,5 prosentista (Hailong) 8,4 prosenttiin (Zuoming).
Pysyvää haittaa ei tämän vuoksi tule pelkästään yrityksille, jotka saavat yksilöllisen kohtelun, eikä näitä syrjitä.
Neuvosto huomauttaa, että vaikka toimielimet olisivatkin tehneet virheen normaaliarvon määrittämisessä, tällaisella virheellä
ei ole vaikutusta päätelmään, joka koskee polkumyynnin olemassaoloa sinänsä. Neuvoston mukaan komissio laski hypoteettisesti
ne polkumyyntimarginaalit, joihin se olisi päätynyt, jos se olisi vahvistanut normaaliarvon markkinatalouskohtelun saaneiden
kiinalaisten viejien myyntien perusteella, kuten kantajat ehdottavat; tätä laskentaa varten oletettiin, että kantajat saivat
edukseen huomattavan oikaisun, jonka suuruus oli 21,5 prosenttia normaaliarvosta. Tämä laskelma olisi johtanut 64,9 prosentin
polkumyyntimarginaaliin ensimmäisen kantajan osalta ja 45,3 prosentin marginaaliin toisen osalta; nämä marginaalit ovat todellisuudessa
korkeampia kuin riidanalaisessa päätöksessä todetut.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisella kanneperusteellaan kantajat väittävät toissijaisesti, että toimivaltaisten toimielinten, jotka määräsivät kyseessä
olevien tuotteiden normaaliarvon niiden sääntöjen perusteella, joita sovelletaan markkinatalouden olosuhteissa kyseisten kahden
kiinalaisen tuottajan tapauksessa, eli perusasetuksen 2 artiklan 1─6 kohdassa olevien sääntöjen mukaan, olisi pitänyt todeta,
että Philips Mexicanan käyttäminen oli selvästi kyseiseen tarkoitukseen soveltumatonta ja kohtuutonta, koska sen seurauksena
normaaliarvot olivat oikaisujen jälkeenkin paljon korkeampia kuin se arvo, joka koski ainakin toista näistä kahdesta markkinatalouskohtelun
saavasta kiinalaisesta tuottajasta. Toimivaltaisten toimielinten olisi pitänyt tämän vuoksi käyttää 2 artiklan 7 kohdan a alakohdan
nojalla
mitä tahansa hyväksyttävää perustetta.
Väite on hylättävä.
Kyseiset toimivaltaiset toimielimet voivat jättää 2 artiklan 7 kohdan a alakohdassa ilmaistun pääsäännön soveltamatta määrittäessään
normaaliarvoa tuotteille, jotka ovat peräisin maasta, joka ei ole markkinatalousmaa, nojautumalla toiseen hyväksyttävään perusteeseen
ainoastaan siinä tapauksessa, että pääsääntöä ei voida soveltaa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tällainen
mahdottomuus voi vallita vain, jos normaaliarvon määritykseen tarvittavia tietoja ei ole käytettävissä tai jos ne ovat epäluotettavia.
Se seikka, että on tarpeen oikaista näitä tietoja niiden mukauttamiseksi mahdollisimman pitkälle ehtoihin, joita sovellettaisiin
kiinalaisiin tuottajiin, mikäli Kiina olisi markkinatalousmaa, ei osoita, että Philips Mexicanaa koskevien tietojen käyttäminen
olisi mahdotonta tai edes kyseiseen tarkoitukseen soveltumatonta.
Kantajien väitettä, jonka mukaan toimivaltaisten toimielinten kanta on syrjivä, koska siitä on pysyvää haittaa tuottajille,
jotka saavat yksilöllisen kohtelun, verrattuna niihin, jotka
saavat markkinatalouskohtelun 2 artiklan 7 kohdan b alakohdan nojalla, ei voida hyväksyä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että yhteisön toimielin
olisi loukannut syrjintäkiellon periaatetta, edellyttäisi sitä, että se olisi kohdellut toisiinsa rinnastettavissa olevia
tilanteita eri tavalla, mikä olisi aiheuttanut haittaa tietyille toimijoille verrattuna toisiin, ilman, että kyseinen erilainen
kohtelu olisi perusteltavissa merkityksellisillä objektiivisilla eroilla (yhdistetyt asiat T-164/96─T-167/96, T-122/97 ja
T-130/97, tuomio 12.5.1999, Moccia Irme v. komissio, Kok. 1999, s. II-1477, 188 kohta).
Tässä tapauksessa kuitenkaan kantajat, jotka eivät harjoita toimintaansa markkinatalousolosuhteissa, eivät olleet samassa
tilanteessa kuin kyseiset kaksi kiinalaista tuottajaa, jotka toimivat näissä olosuhteissa ja jotka ovat esittäneet tältä osin
asianmukaisesti perustellut vaatimukset. Lisäksi ─ kuten toimivaltaiset toimielimet ovat todenneet ─ suuret erot riidanalaisella
asetuksella määrättyjen polkumyyntimarginaalien välillä näiden kahden kiinalaisen yrityksen osalta, jotka saivat markkinatalouskohtelun,
osoittavat, etteivät tuottajat, joiden osalta normaaliarvo määritetään 2 artiklan 7 kohdan a alakohdassa olevan säännön nojalla,
välttämättä kärsi haittaa niihin nähden, joiden osalta normaaliarvo määritetään 2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa olevan säännön
nojalla.
Tästä seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä ja että kanne siksi on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian,
velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantajat ovat hävinneet asian, ne velvoitetaan
korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut, koska tämä on tätä vaatinut.
Mainitun työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan väliintulijana olleet toimielimet vastaavat omista
oikeudenkäyntikuluistaan. Näin ollen komissio vastaa omista kuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu viides jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantajat vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan ja velvoitetaan korvaamaan neuvoston kulut.
3)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
García-Valdecasas
Lindh
Cooke
Pirrung
Legal
Julistettiin Luxemburgissa 23 päivänä lokakuuta 2003.
H. Jung
P. Lindh
kirjaaja
viidennen jaoston puheenjohtaja
–
Oikeudenkäyntikieli: englanti.