CELEX: 62005TJ0450
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Distribution av motorfordon
Beslut om att artikel 81 EG har överträtts
Begränsning av parallellexport från Nederländerna
Ersättningssystem för återförsäljare och konkurrenstryck
Avtal med konkurrensbegränsande syfte
Böter
Överträdelsens allvarlighet och varaktighet

Bakgrund och tillämpliga bestämmelser
Automobiles Peugeot SA (nedan kallat AP) är en biltillverkare som är ett helägt dotterbolag till holdingbolaget Peugeot SA. AP utvecklar, tillverkar och distribuerar bilar av märket Peugeot.
Peugeot Nederland NV (nedan kallat PNE) är ett helägt dotterbolag till AP som organiserar och driver distributionsnätet för Peugeots produkter och tjänster i Nederländerna. PNE:s verksamhet omfattar import, export och distribution av nya Peugeot-bilar, reservdelar, tillbehör och kringutrustning samt eftermarknadsservice.
Distributionsnätet för Peugeots produkter och tjänster i Nederländerna består av återförsäljare i form av självständiga företag som tecknat koncessionsavtal med PNE, samt av underåterförsäljare som står i ett avtalsförhållande till återförsäljarna.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland (nedan kallat VPDN) är en sammanslutning av återförsäljare och underåterförsäljare av märket Peugeot i Nederländerna.
Åren 1997 och 1998 fick Europeiska gemenskapernas kommission i samband med tre klagomål kännedom om uppgifter som tydde på att AP i samarbete med PNE (nedan kallade sökandena), tillsammans hade tillämpat åtgärder avsedda att begränsa parallellexporten från Nederländerna till andra medlemsstater, i strid med artikel 81.1 EG.
Den 10 september 1999 och den 19 mars 2003 antog kommissionen beslut om att inleda undersökningar enligt artikel 14 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 81 och 82 (
EGT 13, 1962, s. 204
; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8). Dessa undersökningar genomfördes den 22–23 september 1999 respektive den 2–3 april 2003.
Genom en skrivelse av den 29 april 2004 översände kommissionen ett meddelande om anmärkningar till sökandena.
Genom en skrivelse av den 30 juli 2004 besvarade AP meddelandet om anmärkningar.
Genom skrivelser av den 17 november 2004 sände kommissionen begäranden om upplysningar till Peugeot-återförsäljarna i Nederländerna på grundval av artikel 18 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (
EGT L 1, 2003, s. 1
), i syfte att klarlägga om vissa påståenden i svaret på meddelandet om anmärkningar var berättigade.
Genom en skrivelse av den 26 maj 2005 meddelade kommissionen AP de uppgifter som framkommit till följd av dessa begäranden om upplysningar.
Genom en skrivelse av den 27 juni 2005 besvarade AP skrivelsen av den 26 maj 2005.
Den 5 oktober 2005 antog kommissionen beslut K(2005) 3683 slutlig om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] (ärendena F2/36.623, 36.820 och 37.275 – SEP m.fl./Automobiles Peugeot SA) (nedan kallat det angripna beslutet), vilket delgavs AP genom en skrivelse av den 11 oktober 2005. En sammanfattning av det angripna beslutet offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
den 27 juni 2006 (
EUT L 173, s. 20
).
I det angripna beslutet ansåg kommissionen att sökandena i samförstånd med återförsäljarna i Peugeots distributionsnät i Nederländerna hade brutit mot artikel 81.1 EG, genom att genomföra åtgärder i syfte att hindra parallellexporten av bilar från Nederländerna till slutkonsumenter i andra medlemsstater (skäl 136 och artikel 1 i det angripna beslutet).
Inledningsvis konstaterade kommissionen förekomsten av ett system för ersättning som togs i bruk genom cirkulär mellan 1997 och 2003 och som innebar att en bonus betalades ut till återförsäljare som nått eller överträffat sina försäljningsmål för varje ytterligare såld bil som registrerades i Nederländerna, och enligt kommissionen med undantag för försäljning på export (skälen 23–51 i det angripna beslutet).
I en invändning från AP hävdades att dessa cirkulär efter 1997 inte längre innehöll några uppgifter om registrering i Nederländerna, utan endast om registrering med ”gul skylt” eller ”grå skylt”, i syfte att, oavsett registreringsort, skilja mellan registrering av personbilar och registrering av nyttofordon. I motsats till detta ansåg kommissionen att ersättningssystemet även efter 1997 undantog exportförsäljning från bonus (skälen 52–59 i det angripna beslutet).
Därefter redogjorde kommissionen för hur sökandena, förutom att införa det beskrivna ersättningssystemet, även hade utövat påtryckningar på de nederländska återförsäljarna i syfte att begränsa exportförsäljningen (skäl 73 i det angripna beslutet).
Kommissionen har delat in dessa påtryckningar i fyra kategorier. Den första består av åtgärder i syfte att göra återförsäljarna medvetna om att de måste begränsa exporten (skälen 74–76 och 125 i det angripna beslutet) och den andra av direkta påtryckningar riktade mot vissa återförsäljare (skälen 77 och 78, 126 och 127 i det angripna beslutet). I den tredje kategorin återfinns hot om minskade leveranser för de mest exporterade bilmodellerna (skälen 79–81 och 128 i det angripna beslutet) och i den fjärde leveransbegränsningar (skälen 82–85 och 128 i det angripna beslutet).
Kommissionen har med stöd av domstolens och förstainstansrättens rättspraxis avseende begränsningar av parallellexporten på bildistributionens område (skälen 102–104 i det angripna beslutet) ansett att de åtgärder som sökandena vidtagit i form av ersättningssystemet och påtryckningarna hade ett konkurrensbegränsande syfte (se skälen 105–123 respektive 124–129 i det angripna beslutet).
Vad beträffar frågan om huruvida det förelåg en viljeöverensstämmelse, vilket krävs för att konstatera att det är fråga om ett avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG, har kommissionen ansett att åtgärderna inte utgjorde ett ensidigt agerande från sökandenas sida, utan var en del av avtalsförhållandet med återförsäljarna (skäl 89 i det angripna beslutet).
När det gäller ersättningssystemet ansåg kommissionen att återförsäljarnas samtycke bevisades av det faktum att de fortsatte att köpa bilar av PNE inom ramen för detta system (skäl 95 i det angripna beslutet). För detta talar enligt kommissionen också det förhållandet att det fanns ett system för kontroll och sanktioner i efterhand (skäl 96 i det angripna beslutet) och att ersättningssystemet tillkommit efter långa diskussioner med VPDN som syftade till att få återförsäljarna i det nederländska distributionsnätet att ansluta sig till sökandenas affärsvillkor, och som i vart fall tydliggjorde PNE:s inställning för återförsäljarna (skälen 97 och 98 i det angripna beslutet). Enligt kommissionen utgör den omständigheten, att sökandena från och med år 2000 uppmanade återförsäljarna att uttryckligen formulera eventuella invändningar mot ersättningssystemet, endast ett tydligt uttryck för att det fanns ett avtalserbjudande som redan 1997 hade givit upphov till en faktisk viljeöverensstämmelse (skäl 99 i det angripna beslutet).
När det gäller påtryckningarna ansåg kommissionen att alla återförsäljare i nätverket i princip följde den uppmaning sökandena riktade till återförsäljarna för att försäkra sig om att de skulle bedriva exportverksamhet bara i undantagsfall, med undantag för vissa punktvisa ingripanden genom vilka tillverkaren kunde upprätthålla den fastställda disciplinen (skäl 100
in fine
i det angripna beslutet). Enligt kommissionen var påtryckningarna på återförsäljarna för att förhindra parallellexport således en del av de distributionsavtal som ingicks mellan sökandena och återförsäljarna i distributionsnätet i Nederländerna (skäl 101 i det angripna beslutet).
Kommissionen påpekar inledningsvis i sitt beslut att det är överflödigt att beakta de faktiska verkningarna av ett avtal om det, såsom i förevarande fall, redan kunnat konstateras att avtalets syfte är att begränsa konkurrensen (skäl 130 i det angripna beslutet). Trots det har kommissionen även undersökt avtalets verkningar, dels med avseende på ersättningssystemet (skälen 131–134 i det angripna beslutet), dels med avseende på påtryckningarna (skäl 135 i det angripna beslutet). Kommissionen har funnit att den strategi som antogs av sökandena och som genomfördes med återförsäljarnas samtycke, liksom varje enskild åtgärd som ingick i strategin, hade ett konkurrensbegränsande syfte, och dessutom resulterade i att konkurrensen begränsades i den mening som avses i artikel 81.1 EG (skäl 136 i det angripna beslutet).
Kommissionen har även bedömt hur handeln mellan medlemsstaterna har påverkats (skälen 137 och 138 i det angripna beslutet). Kommissionen har funnit att undantaget i artikel 81.3 EG från förbudet i punkt 1 i denna bestämmelse inte var tillämpligt i detta fall, främst med tanke på att ersättningssystemet strider mot artikel 6.1.8 i kommissionens förordning (EG) nr 1475/95 av den 28 juni 1995 om tillämpning av [artikel 85.3 EG] på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon (
EGT L 145, s. 25
) (skälen 139–148 i det angripna beslutet). I denna artikel föreskrivs att undantaget inte ska gälla ”om... leverantören utan saklig grund beviljar försäljare ersättning beräknad på grundval av bestämmelseorten för de återförsålda motorfordonen eller köparens hemort”. Kommissionen har även undersökt frågor rörande överträdelsens varaktighet (skälen 149–153 i det angripna beslutet), mottagarna av det angripna beslutet (skälen 155 och 156 i det angripna beslutet) och påförandet av böter (skälen 157–181 i det angripna beslutet).
Kommissionen har mot denna bakgrund dragit slutsatsen att det föreligger en mycket allvarlig överträdelse, som motiverar att utgångsbeloppet för böterna fastställs till 30 miljoner euro (skälen 163–173 i det angripna beslutet). Vidare fastställs överträdelsens varaktighet till sex år och nio månader, vilket berättigar till ett tilläggsbelopp för böterna motsvarande 10 procent per år och 5 procent per ytterligare hel sexmånadersperiod som överträdelsen pågått (skälen 174–178 i det angripna beslutet).
Det angripna beslutet innehåller följande bestämmelser:
”Artikel 1
[AP] och dess dotterbolag [PNE] har brutit mot artikel 81.1 [EG] genom att med återförsäljarna i Peugeots distributionsnät i Nederländerna ingå avtal som haft till syfte och resultat att hindra försäljning till slutkonsumenter från andra medlemsstater på egen hand eller genom en mellanhand. Överträdelsen inleddes i början av januari 1997 och pågick till slutet av september 2003.
Artikel 2
De företag som anges i artikel 1 skall se till att den överträdelse som konstateras i den artikeln upphör, om de inte redan har gjort det. De skall avstå från att i framtiden på nytt genomföra eller fortsätta att genomföra åtgärder som denna överträdelse ingår i och från att vidta åtgärder som har motsvarande syfte eller resultat.
Artikel 3
[AP] och dess dotterbolag [PNE], som är solidariskt ansvariga, åläggs böter på 49,5 miljoner euro för den överträdelse som anges i artikel 1.
…”
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökandena har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 21 december 2005.
Sökandena har yrkat att förstainstansrätten ska
—
i första hand, ogiltigförklara det angripna beslutet,
—
i andra hand ändra artikel 3 i det angripna beslutet och sätta ned bötesbeloppet,
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogilla talan,
—
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Den rättsliga bedömningen
Till stöd för förevarande talan har sökandena anfört fem grunder. Som första grund har de gjort gällande att det saknas avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Den andra grunden avser frånvaron av konkurrensbegränsande syfte med ersättningssystemet och påtryckningarna. Som tredje grund har sökandena gjort gällande att bedömningen av överträdelsens varaktighet är felaktig och motiveringen motsägelsefull. Den fjärde grunden avser en felaktig bedömning av det påstådda konkurrensbegränsande avtalets effekter. Den femte grunden avser en nedsättning av bötesbeloppet. Sökandena har härvid gjort gällande att artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 har åsidosatts, liksom riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 KS (
EGT C 9, 1998, s. 3
) (nedan kallade riktlinjerna).
Förstainstansrätten har valt att först pröva den andra grunden för ogiltigförklaring, som avser frånvaron av konkurrensbegränsande syfte med ersättningssystemet och påtryckningarna.
1.
Prövning av den andra grunden, som avser frånvaron av konkurrensbegränsande syfte med ersättningssystemet och påtryckningarna
Parternas argument
Sökandena har, med förbehåll för sina påpekanden gällande år 1997, hävdat att systemet för ersättning till återförsäljarna inte hade något konkurrensbegränsande syfte, utan endast syftade till att öka PNE:s marknadsandel i Nederländerna.
Enligt sökandena ger de cirkulär som skickades ut till återförsäljarna angående detta system inte skäl att anta att systemet, vare sig primärt eller sekundärt, hade till syfte att begränsa exporten. Det återspeglade endast en strävan att utveckla varumärket Peugeot i Nederländerna. Cirkulären innehöll inga uppgifter av exportbegränsande art. Även om det är riktigt att cirkulären rörande år 1997 innehöll en uppgift om registrering av nya bilar på den nederländska marknaden, ströks denna uppgift i senare cirkulär. Dessa var neutrala i exporthänseende. Det finns inga skäl att anta att den hänvisning till ”registreringar”, ”gula skyltar” och ”gråa skyltar” som görs i cirkulären skulle vara begränsad till att endast avse försäljning inom Nederländernas territorium.
Sökandena gör vidare gällande att PNE betalade bonus för de exporterade bilarna när återförsäljaren så begärde och att flera återförsäljare bekräftat att de kände till möjligheten att få en bonus betald för exporterade bilar om de lämnade in uppgifter som styrkte registrering i en slutkonsuments namn. Andra återförsäljare har förklarat sig sakna intresse av att få en bonus betald för exporterade bilar, och ytterligare andra har varit oärliga i sina svar till kommissionen. I alla händelser anser sökandena att återförsäljarnas skiftande svar på kommissionens frågor utgör ett tillräckligt skäl för att ifrågasätta kommissionens förhastade slutsatser, som grundar sig på en förenkling av verkligheten.
Sökandena hävdar att datasystemet DIALOG, som återförsäljarna och sökandena använde för beställningar och hantering av beställningar på bilar, och RDC-systemet, som försåg sökandena med detaljerad information om samtliga Peugeot-bilar som såldes i Nederländerna (se skälen 60–72 i det angripna beslutet), var neutrala verktyg som användes i förvaltningssyfte och för skatteändamål, och inte verktyg avsedda att kontrollera och begränsa exportflödena.
De knappa billeveranserna till de nederländska återförsäljarna speglade enligt sökandena ett allmänt fenomen som berörde hela Europa och hade ingenting att göra med att PNE ville begränsa exporten. Billeveranserna till Nederländerna överskred, sånär som på ett undantag, hela tiden det budgeterade antalet. Enligt sökandena kan kommissionen därför inte ta situationen med de knappa leveranserna som belägg för att systemet skulle ha syftat till att begränsa exporten.
Sökandena gör gällande att kommissionen har fel som tolkar en rad vanliga anmärkningar och uttalanden, vilka i många fall dessutom inte har sitt ursprung hos PNE, som påtryckningar. PNE har inte försökt att avhålla återförsäljarna från export, utan endast påmint dem om bestämmelserna vid försäljning via mellanhand.
Kommissionen gör gällande att det i förevarande fall inte handlar om det förhållandet att försäljningsmål fastställdes inom koncessionsområdet, utan om den omständigheten att exportförsäljningen uteslöts ur bonussystemet. Enligt konkurrensreglerna kan det vara tillåtet att sporra återförsäljarna att maximera penetrationsnivån inom det område som omfattas av deras respektive återförsäljaravtal, men inte penetrationsnivån inom landet.
Kommissionen anser att sökandena tycks medge att cirkuläret för 1997 föreskrev att bonusen enbart skulle tillämpas för bilar som registrerades i Nederländerna. Det finns inget stöd för påståendet att det enda syftet med bonusen var att öka Peugeots marknadsandel. Det begränsande syfte som följer av att exporten utesluts från bonussystemet berövar dessutom alla eventuella andra legitima syften med detta system all relevans.
När det gäller cirkulären för åren 1998–2003 ser inte kommissionen hur de däri förekommande uttrycken ”gula skyltar” och ”gråa skyltar” skulle kunna tolkas på annat vis än att de avser registreringar i Nederländerna. Cirkulären kan inte anses vara avfattade i neutrala ordalag. I det angripna beslutet döljs inte att bonusen har kunnat betalas till exporterande återförsäljare som lämnat in en särskild ansökan, men detta hindrar inte att cirkulären har ett konkurrensbegränsande syfte, eftersom en stor majoritet av återförsäljarna aldrig inkommit med sådana ansökningar. Enligt kommissionen är det inte osannolikt att PNE, som säkert var medvetet om det olagliga i att utesluta exportförsäljningen från bonusen, har bedömt det som välbetänkt att tillmötesgå de sällsynta ansökningarna om bonus vid export. Kommissionen finner stöd för sin ståndpunkt i svaren från de återförsäljare som är kända för att ha bedrivit exportverksamhet under den aktuella perioden och gör gällande att sökandena inte har lyckats vederlägga denna ståndpunkt.
När det gäller informationsverktygen DIALOG och RDC anser kommissionen att det påstådda förhållandet att de användes för skatteändamål inte utesluter att de så som i förevarande fall användes i den mening kommissionen har angivit, nämligen för att identifiera och kontrollera exporten (skäl 122 i det angripna beslutet).
Såvitt avser leveransbristen har sökandena enligt kommissionen missförstått det angripna beslutet. I detta klandrade kommissionen dem inte för att ha vållat en leveransbrist för att begränsa exporten, utan konstaterade endast att leveransbristen förstärkte ersättningssystemets verkningar. Bortsett från leveransbristen framhåller kommissionen att vissa hot om kvotbegränsning framfördes med avseende på exportförsäljningen.
När det gäller påtryckningarna var det enligt kommissionen uppenbart att själva syftet med dem var att avskräcka från export.
Förstainstansrättens bedömning
Ersättningssystemets konkurrensbegränsande syfte
Förstainstansrätten erinrar om att ett avtal, för att omfattas av förbudet i artikel 81.1 EG, måste ha ”till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden”. Enligt fast rättspraxis leder den omständigheten att detta villkor är alternativt, vilket markeras genom konjunktionen ”eller”, först och främst till att man måste beakta själva syftet med avtalet med hänsyn till det ekonomiska sammanhang i vilket det ska tillämpas. Om en analys av avtalsbestämmelserna emellertid inte påvisar en tillräckligt stor skada för konkurrensen bör sedan avtalets verkningar prövas. För att avtalet ska kunna omfattas av förbudet bör det krävas att sådana omständigheter föreligger som visar att konkurrensen faktiskt på ett märkbart sätt har hindrats, begränsats eller snedvridits (domstolens dom av den 30 juni 1966 i mål
56/65, LTM, REG 1966, s. 337
och 359, svensk specialutgåva, volym 1, s. 251, och av den 20 november 2008 i mål
C-209/07, Beef Industry Development Society och Barry Brothers, REG 2008, s. I-8637
, punkt 15).
För att bedöma om ett avtal är förbjudet enligt artikel 81.1 EG är det således överflödigt att ta hänsyn till den faktiska verkan av ett avtal när det framgår att syftet med detta är att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden (domstolens dom av den 13 juli 1966 i de förenade målen 56/64 och 58/64, Consten och Grundig mot kommissionen, REG 1966, s. 429 och 496, svensk specialutgåva volym 1, s. 277, och av den 21 september 2006 i mål C-105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen, REG 2006, s. I-8725, punkt 125). Vid granskningen av avtalets syfte ska man beakta dess ekonomiska och rättsliga sammanhang (domstolens dom av den 28 mars 1984 i de förenade målen 29/83 och 30/83, CRAM och Rheinzink mot kommissionen, REG 1984, s. 1679, punkt 26, av den 6 april 2006 i mål C-551/03 P, General Motors mot kommissionen, REG 2006, s. I-3173, punkt 66, och domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet Beef Industry Development Society och Barry Brothers, punkt 16).
Skillnaden mellan ”överträdelse genom syfte” och ”överträdelse genom verkan” beror på att vissa former av samverkan mellan företag till sin natur kan anses vara skadliga för en väl fungerande normal konkurrens (domen i det ovan i punkt 43 nämnda målet Beef Industry Development Society och Barry Brothers, punkt 17).
Det framgår av rättspraxis att ett avtal avseende distribution har ett begränsande syfte i den mening som avses i artikel 81 EG om det uppenbart framgår av avtalet att exportförsäljning missgynnas i förhållande till inhemsk försäljning och leder till en avskärmning av den berörda marknaden (se domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet General Motors mot kommissionen, punkt 67 och där angiven rättspraxis, samt, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 18 september 2003 i mål C-338/00 P, Volkswagen mot kommissionen, REG 2003, s. I-9189, punkterna 44 och 49).
Detta syfte kan inte endast uppnås med hjälp av direkta exportbegränsningar utan även genom indirekta åtgärder, såsom att undanta exportförsäljning från ett bonussystem, om åtgärderna i fråga påverkar de ekonomiska villkoren för sådana transaktioner (domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet General Motors mot kommissionen, punkt 68).
I det angripna beslutet hänvisade kommissionen uttryckligen till ovannämnda rättspraxis (skälen 102–104 i det angripna beslutet) och erinrade om att ”[denna] rättspraxis … och dess tillämpning … tydligt visar att de åtgärder som vidtagits i avsikt att uttryckligen begränsa parallellimporten av bilar ska klassificeras som konkurrensbegränsande till sitt syfte” (skäl 102 i det angripna beslutet). Kommissionen ansåg att det bonussystem som infördes mellan 1997 och 2003 syftade till att sporra återförsäljarna att avstå från försäljningar som hade varit möjliga om de hade omfattats av den tilläggsmarginal som utgick genom bonusen (skäl 110 i det angripna beslutet), och att systemet som sådant därmed syftade till att begränsa konkurrensen enligt artikel 81.1 EG (skäl 123 i det angripna beslutet).
Förstainstansrätten anser att kommissionens slutsats är riktig, oaktat sökandenas invändningar.
Inom den i det angripna beslutet angivna perioden, som sträcker sig från 1997 till 2003, måste en åtskillnad göras mellan å ena sidan år 1997 och å andra sidan åren 1998–2003.
När det gäller år 1997, då det i cirkulären till återförsäljarna om ersättningssystemet tydligt hänvisades till registrering inom Nederländernas territorium, bestrider sökandena inte på allvar, även om de yrkar att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras i dess helhet, att det gällande bonussystemet för året i fråga syftade till att ge återförsäljaren ersättning på grundval av de bilar som registrerades i Nederländerna, och att exportförsäljningen därmed undantogs från bonussystemet med följd att systemet härigenom riskerade att strida mot konkurrensreglerna.
Det förhållandet, att sökandena inte på allvar bestrider vare sig de konkreta villkoren för ersättningssystemet 1997 eller den omständigheten att systemet objektivt sett är konkurrensbegränsande, framkommer vid flera tillfällen i sökandenas skrivelser till förstainstansrätten. Sökandena upprepar där i praktiken sina argument avseende perioden 1998–2003.
Sökandena har exempelvis påpekat att ”cirkulären efter år 1998 inte längre innehöll några formuleringar som kunde ifrågasättas” och att ”det visserligen kunde förefalla som om cirkulären avseende år 1997 innehöll en formulering som kunde ifrågasättas, men denna slopades 1998”. Vidare har sökandena hävdat att ”cirkulären om införandet av bonusen inte innehåller någon formulering som utesluter att bonusen betalas för export, med undantag för den ifrågasatta formuleringen i cirkuläret för 1997, som korrigerades redan 1998”. De har ”påpekat att ersättningssystemet inte har något konkurrensbegränsande syfte (med förbehåll för iakttagelserna avseende år 1997)”. De har medgett att ”det är riktigt att cirkulären om ersättningssystemet för 1997 innehöll en formulering om nyregistrering av bilar på den nederländska marknaden”. De har ”bestritt att PNE:s ersättningssystem i Nederländerna för perioden 1998–2003 på något sätt var konkurrensbegränsande”. Vad avser ifrågasättandet av överträdelsens varaktighet har sökandena med avseende på ersättningssystemet gjort gällande ”att det med stöd av den bevisning som kommissionen hänvisar till inte går att fastslå att de medverkat till en överträdelse av artikel 81.1 EG för perioden från 1998 till september 2003”. Sökandena anser sig ha ”bevisat att hänvisningarna till Nederländerna i ersättningssystemet för 1997 slopades redan 1998” och har hävdat att ”kommissionen följaktligen begår ett misstag … i fråga om överträdelsens varaktighet, vilken måste begränsas till att enbart omfatta år 1997, eftersom det förelåg ett avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG”.
Dessutom har sökandena till sitt försvar hävdat att ersättningssystemet inte tillkommit med en konkurrensbegränsande avsikt från deras sida, utan endast för att de velat sporra de nederländska återförsäljarna att få största möjliga utbyte av sina respektive försäljningsområden, i syfte att öka Peugeots marknadsandel i Nederländerna.
Som kommissionen har påpekat i skäl 142 i det angripna beslutet, stämmer detta argument illa överens med det faktum att bonusen inte tilldelades enbart på grundval av försäljningen inom återförsäljarens försäljningsområde, utan beräknades utifrån ett bredare underlag i form av samme återförsäljares försäljning på inhemsk nivå. Dessutom, menar kommissionen, visar detta argument att sökandena har en felaktig uppfattning om innebörden i begreppet avtal med konkurrensbegränsande syfte. Detta begrepp är nämligen tillämpligt även för det fall avtalsparterna inte haft för avsikt att bryta mot konkurrensreglerna eller ens varit medvetna om att de gjort det. För att fastställa ett avtals begränsande syfte är det inte nödvändigt att bevisa att parternas avsikt varit att begränsa konkurrensen (se domstolens dom av den 1 februari 1978 i mål
19/77, Miller International Schallplatten mot kommissionen, REG 1978, s. 131
, punkt 18, domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet CRAM och Rheinzink mot kommissionen, punkt 26, och domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet General Motors mot kommissionen, punkt 77; se även, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Tizzanos slutsatser i det ovan i punkt 44 nämnda målet General Motors mot kommissionen, REG 2006, s. I-3177, punkt 77).
Av rättspraxis framgår också att ett avtal kan anses ha ett begränsande syfte även om det inte har som enda syfte att begränsa konkurrensen utan även eftersträvar andra legitima syften (se domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet General Motors mot kommissionen, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
Härav följer att sökandenas argument, som bygger på att deras enda syfte var att stimulera försäljningen i Nederländerna, inte motsäger det förhållandet att det ersättningssystem som gällde för 1997 enligt sin egen lydelse avspeglade en vilja att missgynna exportförsäljningen av nya Peugeot-bilar i förhållande till den inhemska försäljningen, något som för övrigt inte på allvar har bestritts av sökandena. Därmed hade avtalet ett konkurrensbegränsande syfte, enligt den rättspraxis som anges ovan i punkterna 46 och 47.
I alla händelser och såsom kommer att redovisas i det följande har kommissionen i det angripna beslutet korrekt konstaterat att sökandena var fullt medvetna om att de hade inrättat ett ersättningssystem som var konkurrensbegränsande.
Av vad som anförts ovan följer att sökandena för 1997 års vidkommande, bortsett från att hävda att de varit i god tro – vilket för övrigt saknar relevans –, inte på allvar vid förstainstansrätten har bestritt att bonussystemet för detta år uteslöt exporten från rätt till bonus och därigenom hade ett konkurrensbegränsande syfte.
När det gäller perioden 1998–2003 har sökandena hävdat att ersättningssystemet inte längre kunde anses vara konkurrensbegränsande, eftersom den problematiska formuleringen i de cirkulär som tillämpades för år 1997 gällande registreringar i Nederländerna var borttagen i de cirkulär som skickades ut till återförsäljarna från och med 1998. Dessa cirkulär ska enligt sökandena endast ha innehållit formuleringar som var lika tillämpliga på registreringar i Nederländerna som på registreringar utomlands. I det hänseendet var cirkulärens hänvisningar till ”gråa skyltar” och ”gula skyltar” avsedda att generellt beteckna nyttofordon respektive personbilar, oberoende av registreringsort. Sökandena har även framhållit att vissa återförsäljare ansökt om utbetalning av bonus för exportförsäljning, och fått sin ansökan beviljad.
Förstainstansrätten konstaterar att det är riktigt att de formuleringar i 1997 års cirkulär som direkt hänför sig till registreringar i Nederländerna inte återfinns i cirkuläret av den 24 december 1997 om bonussystemet för 1998 och inte heller i cirkulären för påföljande år. Därefter används en formulering som beskriver syftet med bonussystemet som ”höjd ersättning till den Peugeot-återförsäljare som bedriver en effektiv verksamhet och är kommersiellt aktiv”.
Trots detta anger inte sökandena någonstans i sina cirkulär för 1998, eller för övrigt i något av cirkulären för påföljande år, att bonussystemet fortsättningsvis även ska tillämpas på exportförsäljning. Än mindre lämnar de några anvisningar om eventuella förfaranden som skulle följas för att erhålla bonus vid exportförsäljning. Tvärtom skriver de i sitt cirkulär till återförsäljarna av den 24 december 1997 att ”i huvudsak kommer inga förändringar av systemet att genomföras under 1998”. De upprepar också formuleringar av samma slag i cirkulären för påföljande år.
När det gäller uttrycken ”gråa skyltar” och ”gula skyltar” är det riktigt att de i cirkulären för perioden 1998–2003 används för att beteckna lätta nyttofordon respektive personbilar. Dessa kategorier omfattades av olika bonusar och måste med nödvändighet hållas isär. Faktum kvarstår dock att användningen av dessa uttryck inte gav återförsäljarna någon information om att även fordon som såldes på export hädanefter skulle vara berättigade till bonus.
I likhet med vad kommissionen har anfört i skäl 54 andra meningen i det angripna beslutet anser förstainstansrätten tvärtom att sökandenas bruk av terminologin med ”gråa skyltar” och ”gula skyltar” – som överensstämde med det för Nederländerna specifika systemet som inte tillämpas av andra medlemsstater där olika typer av fordon identifieras med hjälp av utseendet på deras registreringsskyltar, och med en för Nederländerna specifik färgkodning – hänvisade återförsäljarna till registreringar inom det egna landets territorium.
Med hänsyn till ovanstående resonemang anser förstainstansrätten att sökandena felaktigt har bestritt kommissionens slutsatser när de gjort gällande att cirkulären för perioden efter 1997 formulerades i neutrala ordalag vad avser exporten och därmed inte hade ett konkurrensbegränsande syfte. Cirkulären utformades tvärtom på sådant sätt att alla alltför uppenbart konkurrensbegränsande formuleringar i fortsättningen undveks. Avsikten var i själva verket att de återförsäljare som cirkulären riktades till skulle få uppfattningen att systemet upprätthölls sådant det hade inrättats 1997, då endast den inhemska försäljningen var berättigad till bonus.
Denna återförsäljarnas bild av systemet har ytterligare stärkts av PNE:s konkreta presentation av systemet. I presentationen, som kommissionen åskådliggör i skäl 55 i det angripna beslutet, nämns ingenting om att exporten omfattas av bonusen.
Den omständigheten att PNE enligt sökandena tillmötesgått ett antal ansökningar om betalning av bonus för export (se bland annat skäl 57 sista strecksatsen och skäl 109 fjärde och sjätte meningen i det angripna beslutet) kan inte i sig vederlägga kommissionens slutsats att ersättningssystemet mellan åren 1998 och 2003 regelmässigt fortsatte att undanta exporten från bonussystemet.
Förstainstansrätten konstaterar för det första att sökandena i alla händelser inte formellt kunde vägra att betala ut bonus för exportförsäljningen utan att öppet avslöja att ersättningssystemet var konkurrensbegränsande. Det förhållandet att de tillmötesgick ansökningarna om bonus framstår därför inte i sig som avgörande.
Framför allt var fallen med bonusansökningar för export och i förekommande fall PNE:s betalning av denna bonus helt isolerade händelser, mot bakgrund av att det hos återförsäljarna fanns en vitt spridd uppfattning att exportförsäljningen inte omfattades av det gällande bonussystemet.
Förstainstansrätten erinrar om att kommissionen skickade en begäran om upplysningar, daterad den 17 november 2004, till sexton återförsäljare som identifierats som exportörer och som enligt kommissionen svarade för cirka 40 procent av exportförsäljningen under den granskade perioden. Kommissionen konstaterade i skäl 56 fjärde meningen i det angripna beslutet att ”av de [tretton] företag som besvarade [denna] begäran om upplysningar svarade nio uttryckligen att det av PNE:s anvisningar tillräckligt tydligt framgick att bilar som såldes på export inte var berättigade till den säljfrämjande bonusen, och att de därför inte hade ansökt om bonus för de exporterade bilarna”. Denna grupp om nio återförsäljare består av [
konfidentiellt
] (
).
Kommissionen har gjort detta konstaterande mot bakgrund av återförsäljarnas svar på begäran om upplysningar och har därigenom kunnat försäkra sig om att kommissionens egen uppfattning om bonusmekanismen efter 1997 inte grundade sig på en felaktig och isolerad tolkning av mekanismen, utan delades av om inte samtliga så en stor majoritet av återförsäljarna.
Sökandena har försökt ifrågasätta giltigheten i detta konstaterande genom två argument. De har hävdat att de skiftande svaren från återförsäljarna visar att det inte fanns någon tydlig uppfattning om PNE:s bonuspolicy. Vidare har de hävdat att återförsäljarnas svar inte stöder kommissionens analys av ersättningssystemet.
Vad gäller sökandenas första argument avseende återförsäljarnas skiftande svar, räcker det med att påpeka att argumentet inte påverkar kommissionens konstaterande i det angripna beslutet att en stor majoritet av de återförsäljare som besvarade begäran om upplysningar uttryckligen angav att bonussystemet inte omfattade exportförsäljning.
Vad gäller det andra argumentet om att kommissionens analys av ersättningssystemet inte stöds av återförsäljarnas svar, har sökandena hävdat, för det första, ”att flera återförsäljare har bekräftat att de kände till möjligheten att få en bonus utbetald för exporterade bilar om de lämnade in uppgifter som styrkte registrering i en slutkonsuments namn”, för det andra, ”att andra återförsäljare tydligt har förklarat sig sakna intresse av att få en bonus utbetald för exporterade bilar” och för det tredje ”att återförsäljare som uteslutits ur Peugeot-nätverket” varit ”oärliga”.
Vad gäller det första av dessa påståenden, som görs i punkt 3 i AP:s skrivelse av den 27 juni 2005, syftar det underförstått på följande återförsäljare: [
konfidentiellt
] (punkt 3.1. i skrivelsen av den 27 juni 2005), [
konfidentiellt
] (punkt 3.2 i samma skrivelse), [
konfidentiellt
] (punkt 3.3 i skrivelsen) och [
konfidentiellt
] (punkt 3.4 i skrivelsen).
När det gäller [
konfidentiellt
], [
konfidentiellt
] och [
konfidentiellt
] ingår dessa återförsäljare i alla händelser inte i den grupp om nio återförsäljare som nämns i skäl 56 fjärde meningen i det angripna beslutet samt ovan i punkt 70.
Även om sökandenas första påstående avseende dessa återförsäljare är riktigt påverkar detta därför inte kommissionens konstaterande i skäl 56 i det angripna beslutet.
Dessutom påpekar förstainstansrätten, för fullständighetens skull, när det gäller [
konfidentiellt
], att AP i sin skrivelse av den 27 juni 2005 gör en diskutabel tolkning av denne återförsäljares svar på kommissionens frågeformulär, genom att hävda att svaren innebar att denne återförsäljare hade uppfattningen att ersättningssystemet omfattade exportförsäljning.
Den omständigheten att denne återförsäljare, för att få ut den kvalitetsbaserade bonusen under varseltiden i anslutning till uppsägningen av dennes återförsäljaravtal, i samförstånd med PNE avstod den kvantitetsbaserade bonusen, innebär inte att denne återförsäljare ansåg att exportförsäljning var berättigad till nämnda kvantitetsbaserade bonus.
Vidare är det visserligen riktigt att [
konfidentiellt
] började bedriva export först 2002, och att svaret på frågeformuläret där det anges att denne inte ansökte om bonus före 2000 ”för att han inte hade tänkt på det” därför kan förefalla förvånande, men icke desto mindre är svaret snarare ett uttryck för att [
konfidentiellt
] ansåg att bonusen inte gällde vid exportförsäljning.
Förstainstansrätten påpekar också att kommissionen gör en riktig bedömning när den i sitt svaromål påpekade beträffande [
konfidentiellt
] att det saknas belägg för AP:s påstående i punkterna 3.2.31 och 3.2.32 i skrivelsen av den 27 juni 2005 att denne återförsäljare lämnat in en ansökan om bonus utan att bifoga bestyrkande handlingar. Punkterna 3.2.31 och 3.2.32 i skrivelsen av den 27 juni 2005 kan nämligen inte styrkas.
När det gäller [
konfidentiellt
] tillhör denne återförsäljare den grupp på nio återförsäljare som enligt kommissionen i sina svar på begäran om upplysningar av den 17 november 2004 uttryckligen har svarat att det tillräckligt tydligt av PNE:s riktlinjer framgick att bilar som såldes på export inte var berättigade till bonus.
Sökandenas invändningar går i huvudsak ut på att det visserligen är riktigt att [
konfidentiellt
] ansökte om bonusen först från och med 2003, men att det framgår av en skrivelse från denne återförsäljare, daterad den 2 maj 2001, att denne redan tidigare var ”informerad om möjligheten” att ansöka om bonusen.
Det framgår emellertid bokstavligen av de förklaringar som [
konfidentiellt
] lämnade i sitt svar på begäran om upplysningar av den 17 november 2004 att anledningen till att denne återförsäljare först 2003 började ansöka om bonus för sin export var att denne dessförinnan inte kände till möjligheten att ansöka om den och att ”det var först 2003 som han upptäckte denna möjlighet”.
Förstainstansrätten anser i likhet med kommissionen att detta svar endast kan tolkas som att [
konfidentiellt
] före 2003 hade uppfattningen att bonusen inte gällde för export.
Denna tolkning stöds, tvärtemot vad sökandena hävdar, av samme återförsäljares skrivelse till Peugeot, daterad den 2 maj 2001, som kommissionen har pekat på i sitt försvar. Av denna skrivelse framgår nämligen att återförsäljaren inte, såsom hävdats, var informerad om möjligheten att ansöka om bonusen för export, utan i stället hade uppfattningen att bonussystemet inte gällde för export. Han framförde också klagomål om detta till Peugeot och begärde att undantaget i hans fall skulle omprövas.
Vad gäller förekomsten av en handskriven marginalanteckning i denna skrivelse av den 2 maj 2001, som AP nämner i sitt svar på meddelandet om anmärkningar av den 30 juli 2004 och i sin skrivelse av den 27 juni 2005, med lydelsen ”in principe wel! Jc” (i princip ja! Jc), vilket enligt AP ska betyda i princip ja till att betala ut bonus vid export, påverkar den inte kommissionens ståndpunkt.
Innebörden i denna handskrivna kommentar är nämligen tvärtemot vad AP hävdar oklar. I alla händelser är denna kommentar endast en intern marginalanteckning som AP gjort i en skrivelse som sannolikt aldrig kommit till [
konfidentiellt
]s kännedom. Sökandena påstår för övrigt inte – och bevisar än mindre – att återförsäljaren fått kännedom om anteckningen, eller om den innebörd som AP hävdar att anteckningen hade. Om så varit fallet skulle [
konfidentiellt
] förvisso inte ha väntat till år 2003 med att ansöka om bonus för sin export, såsom nu skedde.
När det gäller AP:s påpekanden i punkt 3.3.33 i skrivelsen av den 27 juni 2005 om att [
konfidentiellt
] tillstått att han formulerat sina ansökningar om bonus på ett olämpligt sätt, så måste dessa ansökningar rimligen hänföra sig till år 2003, det år då denne återförsäljare började ansöka om bonus, och påpekandena påverkar därför inte kommissionens slutsats att [
konfidentiellt
] före 2003 hade uppfattningen att bonusen inte gällde för export.
Av vad som anförts i punkterna 75 till 89 ovan följer att sökandenas första påstående att ”flera återförsäljare bekräftat att de kände till möjligheten att få en bonus utbetald för exporterade bilar om de lämnade in uppgifter som styrkte registrering i en slutkonsuments namn”, och de uppgifter som ligger till grund för detta påstående, inte påverkar kommissionens konstaterande i skäl 56 fjärde meningen i det angripna beslutet att en stor majoritet av de återförsäljare som besvarat begäran om upplysningar angav att det av PNE:s anvisningar tillräckligt tydligt framgick att bilar som såldes på export inte var berättigade till bonus.
När det sedan gäller sökandenas andra påstående att andra återförsäljare tydligt förklarat sig sakna intresse av att få en bonus betald för exporterade bilar, som hänför sig till punkt 1 i skrivelsen av den 27 juni 2005. Påståendet syftar underförstått på följande återförsäljare: [
konfidentiellt
], [
konfidentiellt
] och [
konfidentiellt
].
När det gäller [
konfidentiellt
] tillhör denne återförsäljare i alla händelser inte den grupp på nio återförsäljare som nämns i skäl 56 fjärde meningen i det angripna beslutet och ovan i punkt 70. Av samma skäl som de som redovisas ovan i punkterna 76 och 77 vad gäller [
konfidentiellt
], [
konfidentiellt
] och [
konfidentiellt
], är sökandenas andra påstående tillämpat på [
konfidentiellt
] inte relevant för att ifrågasätta kommissionens konstaterande i skäl 56 fjärde meningen i det angripna beslutet.
När det gäller [
konfidentiellt
] tillhör denne återförsäljare däremot gruppen om nio återförsäljare.
I sitt svar på begäran om upplysningar av den 17 november 2004 svarade [
konfidentiellt
] i huvudsak att han uppfattade att bonussystemet syftade till att återförsäljarna skulle nå sina mål inom det område de tilldelats och att det därför inte var logiskt att ansöka om bonus för exportförsäljning. Såsom kommissionen har påpekat betyder inte det faktum att [
konfidentiellt
] påpekat att hans strategi var att maximera sina försäljningsinsatser inom det egna området att han inte var intresserad av en exportbonus. Hans svar återspeglar tydligt det faktum att han inte ansåg sig vara berättigad till bonus för exportförsäljning.
Tvärtemot vad sökandena hävdar visade därför inte [
konfidentiellt
] att han saknade intresse för bonusen, utan uttryckte att han ansåg det vara logiskt att bonusen inte omfattade export. [
Konfidentiellt
] uppfattade sålunda ersättningssystemet så som sökandena ville att återförsäljarna skulle uppfatta det.
När det gäller [
konfidentiellt
] som även han hör till ovan nämnda grupp om nio återförsäljare, nämns han i punkt 1.13 i skrivelsen av den 27 juni 2005.
I sitt svar på fråga 6 i kommissionens begäran om upplysningar angav denne återförsäljare att den omständigheten att han inte hade ansökt om bonusen ”berodde på att det handlade om för få försäljningar för att det skulle vara värt besväret och att [dennes] företag inte primärt ägnar sig åt export”.
Med hänvisning till detta svar förefaller det som om kommissionen felaktigt inkluderat denne återförsäljare bland dem som enligt kommissionen tydligt säger sig ha uppfattat att bonussystemet inte gällde export.
Det framgår således av resonemanget ovan i punkterna 91–98 att sökandenas andra påstående, ”att andra återförsäljare har förklarat sig sakna intresse av att få en bonus utbetald för exporterade bilar”, är riktigt vad avser [
konfidentiellt
]. I fråga om [
konfidentiellt
] och [
konfidentiellt
] saknar påståendet däremot i det förra fallet relevans och är i det senare fallet oriktigt och kan därmed inte ligga till grund för ett ifrågasättande av kommissionens påstående i skäl 56 fjärde meningen i det angripna beslutet.
När det slutligen gäller sökandenas tredje påstående, som hänför sig till punkt 4 i skrivelsen av den 27 juni 2005, avser detta det faktum att vissa återförsäljare av oärlighet lämnat felaktiga och för Peugeot ogynnsamma uppgifter i sina svar på begäran om upplysningar av den 17 november 2004. De återförsäljare som underförstått åsyftas är [
konfidentiellt
] och [
konfidentiellt
].
När det gäller [
konfidentiellt
] har AP i punkterna 4.1.38 och 4.1.39 i AP:s skrivelse av den 27 juni 2005 funnit att denne återförsäljares svar – enligt vilket denne inte ansökt om bonusen (för sin exportförsäljning under 1997 och 1998) eftersom han fruktat eventuella repressalier i form av förlängda leveranstider, minskade beställningar eller återkallande av hans återförsäljaravtal – är en illasinnad och ogrundad anklagelse. AP grundar sin ståndpunkt på det förhållandet att de villkor som gällde mellan åren 2000 och 2003 i samband med uppsägningen av återförsäljaravtalet visade hänsyn mot [
konfidentiellt
] och saknade alla inslag av hot som kunde föranleda honom att frukta repressalier i händelse av export under varseltiden (punkt 4.1.39
in fine
och punkterna 4.1.40–4.1.42 i skrivelsen av den 27 juni 2005).
Såsom kommissionen har anfört i sitt svaromål, är det tydligt att den förklaring där AP hänvisar till villkoren för ett upphävande av [
konfidentiellt
]s återförsäljaravtal hänför sig till perioden 2000–2003, det vill säga en annan period än 1997–1998 som är den period som [
konfidentiellt
]s svar på kommissionens frågeformulär med nödvändighet hänför sig till, eftersom [
konfidentiellt
] bedrev export endast under denna period (1997–1998).
AP:s förklaring att [
konfidentiellt
] omöjligen kunde hävda att han riskerade repressalier för sin verksamhet under perioden 2000–2003, såvida denne inte var oärlig, ger följaktligen inte stöd för sökandenas påstående vid förstainstansrätten att [
konfidentiellt
]s svar på begäran om upplysningar var oärligt.
I alla händelser har sökandena inte i repliken vederlagt kommissionens resonemang i svaromålet. Under dessa omständigheter finner förstainstansrätten att sökandena i sina skriftliga framställningar inte på ett tillfredsställande vis har styrkt sina påståenden om [
konfidentiellt
]s oärlighet.
Samma slutsats är giltig i fråga om återförsäljaren [
konfidentiellt
], i fråga om vilken kommissionen i svaromålet i huvudsak för fram samma resonemang som beträffande [
konfidentiellt
]. Inte heller här har sökandena vederlagt resonemanget i repliken.
Det framgår således av resonemanget ovan i punkterna 100–105 att sökandenas tredje påstående, att vissa återförsäljare av oärlighet lämnat felaktiga och för Peugeot ogynnsamma uppgifter i sina svar på begäran om upplysningar av den 17 november 2004, inte på ett tillfredsställande vis kan styrkas vid förstainstansrätten.
Med beaktande av hela det resonemang som förs i punkterna 73–106 ovan kan sökandenas påståenden, även om de emellanåt förefaller välgrundade såsom i fallet med återförsäljaren [
konfidentiellt
] som nämns i punkterna 96–98 ovan, inte anses vederlägga kommissionens konstaterande i skäl 56 fjärde meningen i det angripna beslutet.
När det gäller sökandenas argument att datasystemen DIALOG och RDC var neutrala verktyg som användes i förvaltningssyfte och för skatteändamål, bör det påpekas att den omständigheten att dessa system verkligen användes för sådana syften inte utesluter att sökandena även använde sig av de uppgifter de fick fram för att bevaka och kontrollera återförsäljarnas exportverksamhet. Det bestrids inte på allvar att sökandena genom dessa verktyg fick möjlighet att kartlägga återförsäljarnas exportverksamhet och att de användes för att genomföra ersättningssystemet. Såsom kommissionen har påpekat (skäl 37 fjärde strecksatsen, skäl 57 första strecksatsen samt skälen 60–72 och 122 i det angripna beslutet) användes de bland annat för att identifiera exporterade bilar och undanta dem från bonussystemet.
Till svar på sökandenas argument att de knappa leveranserna till de nederländska återförsäljarna inte hade sin grund i en strävan att begränsa exporten, räcker det med att påpeka att kommissionen, i skälen 117–120 i det angripna beslutet, såg leveransbristen inte som en konkurrensbegränsning utan endast som ett fenomen som
de facto
förstärkte effekten av det ersättningssystem som sökandena infört.
Slutligen finns det skäl att påpeka att sökandena, i punkt 115 i ansökan genom vilken talan väcktes, för ett resonemang som bekräftar slutsatsen att systemet syftade till att begränsa parallellexporten.
Sökandena har härvid gjort gällande att konkurrensen på den europeiska bilmarknaden i grunden snedvrids av nationella skillnader i beskattningen vid nybilsköp och att dessa skillnader gör att tillverkarna höjer sina priser i länder med låg beskattning och sänker dem i länder med hög beskattning, vilket i sin tur genererar parallellimportflöden. Sökandena har tillagt att kommissionen genom att angripa biltillverkarna i stället för de nationella skattesystemen riskerar att sporra tillverkarna att höja sina priser i länder med högt skattetryck, till nackdel för konsumenterna i dessa länder.
Om det emellertid var riktigt, såsom sökandena har hävdat (se punkt 54 ovan), att bonusmekanismen endast syftade till att stimulera återförsäljarnas försäljning inom deras respektive försäljningsområde, skulle det inte finnas några skäl för dem att uppfatta kommissionens kritik av denna mekanism som en omständighet som kan sporra dem att höja priserna i länder med högt skattetryck, i syfte att bekämpa just parallellexporten. Med andra ord bekräftar sökandenas uppfattning, att kritiken av bonussystemet kan få dem att höja sina priser i länder där priserna hittills varit låga, slutsatsen att detta system syftade till att begränsa parallellexporten.
Av det anförda följer att kommissionens slutsats i det angripna beslutet var riktig, i motsats till vad sökandena hävdar. Enligt kommissionen hade det befintliga ersättningssystemet ett konkurrensbegränsande syfte som var uppenbart och som för övrigt inte på allvar har bestritts vad avser år 1997. Systemet slopades inte efter detta år, utan förlängdes tvärtom av sökandena. Under dessa omständigheter kan talan inte vinna bifall på den förevarande grunden, vad avser ersättningssystemet.
Påtryckningarnas konkurrensbegränsande syfte
Med det av kommissionen använda uttrycket ”påtryckningar” i det angripna beslutet avses för det första åtgärder som genomförts i syfte att göra återförsäljarna medvetna om att de måste begränsa exporten, för det andra direkta påtryckningar på enskilda återförsäljare, för det tredje hot om leveransminskningar, främst vad avser de mest exporterade bilmodellerna, och för det fjärde leveransminskningar.
Sökandena har bestritt att de påtryckningar kommissionen pekar på i det angripna beslutet hade ett konkurrensbegränsande syfte.
När det för det första gäller åtgärderna som syftade till att göra återförsäljarna medvetna om att de måste begränsa exporten (skälen 74–76 i det angripna beslutet med tillhörande fotnoter 127–130), har sökandena gjort gällande att vanliga anmärkningar och uttalanden inte kan anses utgöra påtryckningar och att vissa av de uttalanden som beaktats av kommissionen formulerats utan återförsäljarnas närvaro, eller inte kan tillskrivas PNE. Syftet med det cirkulär som nämns i slutet av skäl 75 i det angripna beslutet var endast att påminna om de strikta bestämmelser som gäller vid försäljning via mellanhand.
Denna argumentation kan inte godtas.
Det faktum att sökandena hävdar att vanliga anmärkningar och uttalanden inte kan anses utgöra påtryckningar, eller att vissa av de omtvistade uttalandena formulerats utan att återförsäljarna varit närvarande, innebär såsom kommissionen har påpekat inte att dessa åtgärder inte kan ha haft ett konkurrensbegränsande syfte. Det bestrider endast att det skulle ha funnits ett samförstånd om dessa åtgärder.
Vidare kan det svårligen bestridas att de konkreta exempel som kommissionen anger i fotnoterna 127–130 i skälen 75 och 76 i det angripna beslutet motsvarar eller åtminstone avspeglar åtgärder som sökandena vidtagit i syfte att begränsa exporten från Nederländerna.
När det således gäller det dokument som omnämns som en brådskande rapport från uppdrag i Nederländerna den 4–5 september 1996 och som det hänvisas till i fotnot 127 under skäl 75 första meningen i det angripna beslutet rör det sig mycket riktigt om en intern AP-rapport som inte var ämnad för återförsäljarna. Faktum kvarstår dock att utdraget ur detta dokument som citeras i ovan nämnda fotnot, enligt vilket ”det ökande antalet bilar som återexporteras föranleder [PNE] att minimera denna volym per [återförsäljare] inom ramen för gällande lagstiftning”, väl avspeglar det förhållandet att PNE vidtog åtgärder som syftade till att motverka det ökande antalet bilar som återexporterades av de nederländska återförsäljarna.
När det vidare gäller skäl 75 näst sista och sista meningen i det angripna beslutet och fotnot 128 i detta skäl, framgår det likaså tydligt av det utdrag ur protokollet från mötet den 24 september 1996 mellan PNE och VPDN:s rådgivande kommitté, som återges i ovan nämnda fotnot 128, att PNE vidtagit en åtgärd i syfte att begränsa exporten. Av detta utdrag framkommer det nämligen att ”ledningen för PNE säger sig vara besviken över att upprepade fall av (åter)export från återförsäljarna har lett till leveransproblem på den nederländska marknaden”, att ”[PNE] är överens om [att beställningar rörande leveranser på den nederländska marknaden alltid ska prioriteras] och att [PNE] kommer att upprätta en förteckning över alla liggande beställningar i det avseendet”.
Vidare anges i detta utdrag att ”[PNE] fortsätta att genom ett cirkulär påminna återförsäljarna om de strikta bestämmelserna för leveranser utanför Nederländerna och har för avsikt att vidta kraftfulla sanktioner inom området om det konstateras att en återförsäljare inte noga iakttar bestämmelserna”.
Sökandenas påstående att det av PNE aviserade cirkuläret endast syftade till att se till att förfarandena vid mellanhandsförsäljning följdes och inte syftade till att begränsa exporten, påverkar inte slutsatsen i punkt 121 ovan. Den är tillräckligt välgrundad vad avser den i samma punkt nämnda ordalydelsen i de första meningarna i utdraget från protokollet av den 24 september 1996.
Även om syftet med detta cirkulär hade varit det som beskrivs av sökandena, är det förhållandet att PNE beslutar att påminna återförsäljarna om vilka bestämmelser som ska följas vid mellanhandsförsäljning inte oförenligt med en strävan att begränsa exporten. Därutöver har PNE:s avsikt att ”vidta kraftfulla sanktioner på området om det konstateras att en återförsäljare inte noga iakttar bestämmelserna”, som i påfallande hotfulla ordalag formuleras i protokollet från mötet den 24 september 1996, kunnat ingå i en mer övergripande strategi som i slutänden syftade till att avhålla återförsäljarna från att ägna sig åt exportverksamhet.
När det gäller skäl 76 i det angripna beslutet, är det riktigt att exemplen som anges i detta skäl och i tillhörande fotnot 129 hänför sig till ställningstaganden och åtgärder som diskuterats internt inom VPDN, vilket kommissionen för övrigt inte har bestritt. Även om dessa konkreta exempel inte härrör från sökandena själva, utan från medlemmar av VPDN, framgår det inte desto mindre, såsom kommissionen har anfört (skäl 100 andra meningen i det angripna beslutet), att sökandena i praktiken använde sig av VPDN för att föra ut sitt budskap om att återförsäljarna måste begränsa exporten.
När det gäller det konkreta exempel som kommissionen nämner i skäl 76
in fine
i det angripna beslutet och i fotnot 130 i detta skäl, avseende tillverkarens strävan att det inte ska bedrivas någon export, vilket uttrycks av [
konfidentiellt
], verkställande direktör för PNE, så är detta också ett tydligt uttryck för sökandenas strävan att begränsa konkurrensen.
När det för det andra gäller de direkta påtryckningarna på enskilda återförsäljare (skälen 77 och 78 i det angripna beslutet), har sökandena gjort gällande att det faktum att en återförsäljare uttalar sig om exporten inför Account Managers Dealernet (kontoansvarig för återförsäljarnätet, nedan kallat AMD) inte behöver betyda att det är fråga om påtryckningar. Eftersom exporten ingår i återförsäljarnas normala verksamhet är det logiskt att frågan kan tas upp av AMD. Så skedde också i neutrala ordalag.
Detta argument är inte övertygande och kan inte godtas. Förstainstansrätten påpekar att det framgår av en genomläsning av skäl 77 i det angripna beslutet, liksom av en granskning av fotnoterna under detta skäl – i synnerhet fotnoterna 132–134 som hänvisar till AMD:s inspektionsrapporter hos återförsäljarna samt till en Peugeot-promemoria – att AMD vid sina inspektioner hos återförsäljarna utövade påtryckningar för att avhålla dem från att exportera. Såsom kommissionen påpekade i skäl 77 i det angripna beslutet blir AMD:s kommentarer som sammanfattas i deras inspektionsrapporter begripliga först om de sätts i ett sammanhang där export ur sökandenas synvinkel endast får bedrivas i undantagsfall.
När det gäller skäl 78 i det angripna beslutet avseende påtryckningar som inte utövades med hjälp av AMD, är den enda invändning som kan urskiljas i sökandenas argumentation avseende kommissionens påstått felaktiga bedömning av påtryckningarna, att exemplen i skäl 78 och fotnoterna 136–140 under detta skäl inte härrör från PNE. Det är visserligen riktigt att exemplen har hämtats ur skrivelsen från återförsäljarna, i detta fall [
konfidentiellt
] (ovan nämnda fotnoterna 136, 137 och 138), [
konfidentiellt
] (ovan nämnda fotnot 139) och [
konfidentiellt
] (ovan nämnda fotnot 140). Icke desto mindre är dessa skrivelser, där återförsäljarna nämner oron över ”problemen med Peugeot Nederland” och ”rädslan för repressalier” i händelse av fortsatt export liksom ”det starka trycket” från Peugeot och utsikten att utsättas för ”alltför kännbara sanktioner” bland annat i form av ”upphävning av återförsäljaravtalet”, ett tydligt uttryck för att det förekom påtryckningar från PNE:s sida.
När det för det tredje gäller hoten om leveransminskningar, främst för de mest exporterade modellerna (skälen 79–81 i det angripna beslutet), har sökandena inte på allvar bestritt de konstateranden kommissionen har gjort i det avseendet på grundval av protokoll från möten mellan VPDN:s handelskommitté och företrädare för PNE (se fotnoterna 141 och 142 i skäl 79 i det angripna beslutet, fotnot 143 i skäl 80 i det angripna beslutet, och fotnot 144 i skäl 81 i det angripna beslutet).
De enda invändningar sökandena rest i detta avseende är dels ett påstående enligt vilket citaten i fotnoterna 142 och 144 under skälen 79 och 81 i det angripna beslutet inte kan tillskrivas PNE, utan VPDN och vissa återförsäljare, dels ett påstående enligt vilket citatet i fotnot 143 i skäl 80 i det angripna beslutet härrör från ett uttalande som PNE gjort utan att återförsäljarna var närvarande.
Såvitt avser det första påståendet framgår det dock tydligt av protokollet från mötet i VPDN:s handelskommitté den 16 juni 1997 att utdraget, som återges i fotnot 142, avser yttranden som gjorts av PNE via företagets företrädare, och inte av återförsäljarna. Vad gäller citatet i fotnot 144, som lyder ”Ni uppmanas att inte exportera 206:orna, utan reservera dem för den nederländska marknaden!”, framgår det av protokollet från mötet i VPDN den 8 juni 1998 att citatet har hämtats från de svar som [
konfidentiellt
], försäljningschef och företrädare för PNE som deltog i den senare delen av detta möte, lämnade på de frågor som återförsäljarna ställt till honom. Dessa frågor står angivna med kursiv stil i protokollet.
Vad gäller det andra påståendet som går ut på att citatet i fotnot 143 i skäl 80 i det angripna beslutet, hämtat från ”ett PM om en nätverksplan i Nederländerna av den 30 maj 1997”, enligt vilket ”[PNE] överväger att minska sitt utbud av 806:or och skära ne på de modeller som exporteras mest”, härrör från ett uttalande som PNE gjort när återförsäljarna inte var närvarande. Denna invändning är i sak riktig, men påverkar dock inte det faktum att citatet i fråga avspeglar en strävan hos PNE att minska sitt utbud till återförsäljarna vad avser de mest exporterade bilmodellerna.
Av det ovan anförda framgår att sökandenas invändningar inte räcker för att ifrågasätta kommissionens bedömning.
När det för det fjärde gäller begränsningar av leveranserna av bilar avsedda för export (skälen 82–85 i det angripna beslutet), har kommissionen lämnat exempel på sådana begränsningar. Dessa leveransbegränsningar har skett i form av långa leveranstider (skäl 82), krav på särskilda finansieringsvillkor (skäl 83) och även krav på att beställningen ska åtföljas av en ansökan om registrering i Nederländerna (skälen 83–85).
Sökandena har inte på allvar vederlagt förekomsten av sådana leveransbegränsningar för återförsäljarnas beställningar av bilar avsedda för export.
Sökandena har framfört argumentet att de handlingar som citeras i fotnoterna 145–147 och 150 under skälen 83 och 84 i det angripna beslutet, gällande klagomål från köpare och mellanhänder och återförsäljarnas svar på dessa klagomål, innehåller uttalanden som inte kan tillskrivas PNE. Detta argument kan inte godtas eftersom det inte ifrågasätter förekomsten av de leveransbegränsningar som beskrivs i dessa handlingar.
Sökandenas argument att den handling som nämns i fotnot 152 i skäl 85 i det angripna beslutet avser en diskussion mellan PNE och VPDN om bristen på bilar, vilket inte kan tolkas som ett uttryck för påtryckningar, kan inte heller godtas. Det i formell mening riktiga förhållandet att denna handling – ett protokoll från mötet mellan ledningen för PNE och VPDN:s samrådskommitté av den 2 november 1999 – avser en diskussion mellan PNE och VPDN om bland annat leveransbristen, ifrågasätter inte förekomsten av de leveransbegränsningar som beskrivs i skäl 85 i det angripna beslutet. Dessa begränsningar tillämpades selektivt på bilar som återförsäljarna beställde, varvid exportbeställningar markerades med en särskild datakod.
Slutligen kan inte heller de argument godtas som anförts av sökandena vad beträffar innebörden av skrivelsen från återförsäljaren [
konfidentiellt
] av den 31 juli 1997 till Système européen promotion SARL (nedan kallat SEP), fransk mellanhand som förmedlar bilköp och den som ingivit ett av klagomålen till kommissionen. Det är uppenbart att de problem som [
konfidentiellt
] i denna skrivelse sade sig frukta i händelse av fortsatt export till förmån för SEP orsakades av Peugeots konkurrensbegränsande policy och inte av det förhållandet att [
konfidentiellt
] kunde kritiseras för att i strid med sina avtalsförpliktelser inom ramen för Peugeots distributionsnät sälja bilar till återförsäljare utanför nätverket. Mottagaren av denna skrivelse, SEP, var nämligen inte någon sådan återförsäljare utanför distributionsnätet, utan en mellanhand som arbetade på uppdrag av slutkunderna.
Av resonemanget ovan i punkterna 116–139 framgår att sökandena inte med framgång kan ifrågasätta kommissionens konstaterande att de olika åtgärder som beskrivs i det angripna beslutet och som där klassificeras som påtryckningar syftade till att om inte förbjuda så dock begränsa parallellexporten och hade således ett konkurrensbegränsande syfte.
Eftersom sökandena inte har kunnat vederlägga kommissionens konstateranden om det konkurrensbegränsande syftet med såväl ersättningssystemet som de olika påtryckningar som kommissionen beskriver i det angripna beslutet, kan talan inte bifallas på denna grund.
Förstainstansrätten ska härefter pröva den första grunden, enligt vilken görs gällande att det inte föreligger något avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG, eftersom återförsäljarna inte samtyckt till ersättningssystemet och påtryckningarna.
2.
Prövning av den första grunden: huruvida det inte föreligger något avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG
Parternas argument
Enligt sökandena har kommissionen brutit mot artikel 81.1 EG genom att i det angripna beslutet anse att de åtgärder som genomförts av PNE kunde betecknas som ett avtal i den mening som avses i denna artikel.
Begreppet avtal bygger på att det finns en viljeöverensstämmelse och det åligger således kommissionen att bevisa att det förelegat dels ett anbud, dels en accept av anbudet, som kan vara uttrycklig eller tyst. Enligt sökandena har kommissionen inte bevisat detta.
När det gäller systemet för ersättning till återförsäljarna har sökandena gjort gällande att systemet ensidigt har beslutats av PNE. Cirkulären, som var avfattade i neutrala ordalag, måste anses vara rättsenliga och den enda överträdelsen som kan komma i fråga är PNE:s eventuella praxis att inte betala bonus för export.
Enligt sökandena har det inte funnits något avtal om en sådan praxis, eftersom enbart det faktum att återförsäljarna fortsatt att köpa bilar inte kan likställas med ett sådant avtal. Det kan inte antas att ett sådant avtal förelegat, eftersom det inte ligger i återförsäljarens intresse att bonusen uteblir och eftersom en sådan rättsstridig utveckling av avtalet inte kan anses ha blivit godkänd på förhand i samband med undertecknandet av återförsäljaravtalet.
Kontrollen av registreringarna hade enligt sökandena inget samband med exporten, utan föranleddes av krav enligt den inhemska skattelagstiftningen. Kontrollen hade till syfte att öka försäljningen till slutkunder.
Enligt sökandena företrädde inte VPDN återförsäljarna, och VPDN:s roll kan inte leda till slutsatsen att det förelåg ett avtal mellan PNE och återförsäljarna.
Sökandena har avslutningsvis gjort gällande att det inte existerade något avtal mellan återförsäljarna och PNE om den påstådda åtgärden att inte tillämpa bonussystemet vid export. Detta framgår av återförsäljarnas skiftande svar på de frågor som kommissionen ställde till dem i detta hänseende.
När det gäller de påtryckningar som PNE påstås ha utövat på sina återförsäljare, har sökandena gjort gällande att dessa, även om de bevisades, på sin höjd utgjorde ett ensidigt agerande från PNE:s sida och inte avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Det bästa beviset för att återförsäljarna inte samtyckte till de påstådda påtryckningarna är dessutom återförsäljarnas omfattande exportverksamhet. Det kan inte antas att återförsäljarna samtyckt till PNE:s påstådda policy att begränsa eller förbjuda export, eftersom en sådan policy skulle motverka deras intressen och vara klart konkurrensbegränsande.
De åtgärder som vidtogs och de önskemål som uttrycktes av VPDN utgör enligt sökandena endast enstaka ställningstaganden, som inte var bindande för återförsäljarna eller utgjorde något bevis för deras samtycke, även om det hade kunnat antas att de haft någon sorts inverkan.
Enligt sökandena var PNE:s påstådda begränsning av billeveranserna till återförsäljarna och minskningen av antalet återförsäljare ensidiga åtgärder. Det har för övrigt inte förekommit någon leveransbegränsning och minskningen av antalet återförsäljare berörde inte de främsta exporterande återförsäljarna.
Enligt sökandena visar förekomsten av påtryckningar och sanktioner i sig att återförsäljarna var oeniga och följaktligen inte samtyckte till en hypotetisk uppmaning från PNE:s sida. Kommissionen har inte bevisat att återförsäljarna var och en för sig uttryckligt eller tyst givit sitt samtycke.
Kommissionen gör gällande att cirkulären och de uppmaningar som PNE riktat till återförsäljarna i syfte att påverka dem vid genomförandet av återförsäljaravtalet, och som ingen av dessa återförsäljare tydligt har invänt mot, utgör avtal som är en del av en helhet av pågående affärsförbindelser, som regleras av ett tidigare träffat allmänt avtal och som faller inom tillämpningsområdet för artikel 81.1 EG.
Kommissionen anser sig ha identifierat ett antal uppgifter som styrker att återförsäljarna, åtminstone underförstått, gav sitt samtycke.
I det angripna beslutet har kommissionen inte fastställt att VPDN medverkat till avtalen i fråga, utan bara beaktat beslut, meddelanden och diskussioner i denna sammanslutning. Härav framgick att åtminstone de återförsäljare som var direkt inblandade i exportverksamheten tydligt uttryckte att det låg i deras intresse att följa PNE:s policy inom exportområdet. De accepterade således denna fastlagda policy, som de för övrigt ansåg ingick i deras avtalsförhållande med tillverkaren.
Vad beträffar argumentet att försöken att bromsa parallellexporten misslyckades, har kommissionen gjort gällande att det faktum att en uppmaning från leverantörens sida inte åtföljdes inte påverkar uppfattningen att det förelåg ett avtal, eftersom det tysta godtagandet av denna uppmaning inte enbart grundar sig på återförsäljarnas beteende under den aktuella perioden. I alla händelser har kommissionen inte hävdat att bonussystemet ensamt syftade till att förbjuda exportförsäljning. Kommissionen ansåg att systemet medförde att återförsäljarnas ekonomiska handlingsutrymme för att kunna bedriva sådan export minskade avsevärt.
Även om det visserligen var sant att PNE i ett första skede ensidigt fattat beslut om de nya villkor som erbjöds återförsäljarna, så fördes dessa villkor in i återförsäljaravtalet sedan de meddelats återförsäljarna via de årliga cirkulären. Under perioden 2000–2003, då det enligt ersättningssystemet uttryckligen föreskrevs att återförsäljaren förutsattes godta systemet såvida han inte uttryckligen reste några invändningar, inkom endast två invändningar mot systemet från återförsäljarna, vilka senare drogs tillbaka. Det är svårt att föreställa sig att samma system skulle ha tillämpats ensidigt under perioden 1997–1999.
Kommissionen anser att PNE:s olika cirkulär inte någon gång under den granskade perioden varit avfattade i neutrala ordalag. Vidare anser den att PNE:s konkreta tillämpning av ersättningssystemet snarast bekräftar kommissionens tolkning av dessa cirkulär. Vad beträffar återförsäljarnas tillämpning av systemet, avstod en förkrossande majoritet av dem från att ansöka om bonusen för bilar som såldes på export.
Enligt kommissionen är det nödvändigt att tydligt skilja mellan en uppmaning gällande återförsäljarnas slutliga försäljningspris och, såsom i förevarande fall, en bestämmelse som fastställer återförsäljarnas inköpspris hos tillverkaren. Det är främst av detta skäl som kommissionen i förevarande fall har kunnat dra slutsatsen att det rör sig om en prisöverenskommelse, på grundval av ett stort antal köp som genomförts av återförsäljarna.
Påståendet att avtalet inte låg i återförsäljarnas intresse påverkar inte kommissionens konstaterande vad avser detta avtal. Det är inte tillräckligt att framhålla att alla återförsäljare har intresse av att öka sin kortsiktiga försäljning (genom export), om det är uppenbart att återförsäljaren genom att motsätta sig tillverkarens policy riskerar negativa konsekvenser med avseende på pris, leveransvillkor och rentav förlängningen av avtalsförhållandet. Att PNE hade möjlighet att enkelt kartlägga alla bilar som såldes på export utgjorde ett ytterligare incitament för återförsäljarna att ansluta sig till systemet.
Det förhållandet att PNE:s kontrollsystem kunde användas för andra ändamål än att kartlägga exportförsäljningen hindrar inte att de även kunnat ha denna funktion. Sökandena, som enligt kommissionen har beklagat att det saknas en databas över registreringar på EU-nivå, har dock inte antytt att de vidtagit några åtgärder för att åtgärda denna brist och se till att bonusen betalades ut för exportförsäljning.
När det gäller VPDN:s roll hävdar kommissionen att den var att fungera som ”resonanslåda” för diskussionerna om ersättningssystemet. Det var endast i fullständighetens intresse som det angripna beslutet baserade sig på VPDN:s åtgärder. Cirkulären, eller åtminstone de beställningar som gjordes inom ramen för ersättningssystemet, räcker för att konstatera att det förelegat ett avtal. I syfte att bekräfta att återförsäljarna givit sitt samtycke kan kommissionen beakta det förhållandet att en sammanslutning som företräder återförsäljarnas intressen deltog vid utarbetandet och ändringen av ersättningssystemet. Om återförsäljarna motsatte sig detta system borde det ha avspeglats i VPDN:s överväganden.
Såvitt avser återförsäljarnas påstått skiftande tolkningar av cirkulären, räcker det med att påpeka att merparten av återförsäljarna, inbegripet den som exporterade flest bilar, lämnade svar som bekräftade kommissionens ståndpunkt.
När det gäller påtryckningarna på vissa av återförsäljarna, utgjorde de enligt kommissionen endast ett komplement till ett mer allmänt avtal, som i sig var konkurrensbegränsande och som i stort sett samtliga återförsäljare tyst anslutit sig till. Förekomsten av kontroller och påtryckningar, och reaktionerna från vissa av återförsäljarna, styrker att det sannolikt var fråga om ett sådant samtycke avseende ersättningssystemet. Det stod klart för både PNE och återförsäljarna att underlåtelse att följa PNE:s anvisningar utgjorde ett brott mot återförsäljaravtalet.
Argumentet att påtryckningarna följdes av uppgångar i exportförsäljningen är enligt kommissionen inte övertygande. Det var normalt att påtryckningarna intensifierades i perioder då en ökning av parallellexporten kunde konstateras. Att export ändå förekom leder inte till slutsatsen att det inte förelåg något avtal. Påtryckningarna har tagits upp som faktiska omständigheter som bevisar att ett avtal redan förelåg. Det faktum att exporten minskade från och med 1997, och därefter föll kraftigt från och med 1999, visar tvärtom att avtalet var effektivt.
I det angripna beslutet gör kommissionen gällande att den inte har konstaterat förekomsten av ett allmänt avtal mellan återförsäljarna och tillverkaren om en leveransbegränsning för att enbart tjäna hemmamarknaden. Inte heller har den konstaterat att det ingåtts en överenskommelse om att utesluta de återförsäljare som exporterade mest. Däremot påpekas i det angripna beslutet att tillverkaren i kraft av sin makt över leveranserna hade möjlighet att skapa incitament som gjorde att återförsäljarna rättade sig efter företagets allmänt konkurrensbegränsande policy och avstod från export. Enligt kommissionen var det ofrånkomligt att policyn att drastiskt minska distributionsnätet dessutom skapade en rädsla hos återförsäljarna, framför allt hos dem som på grund av sin export var föremål för hotelser från PNE:s företrädare på plats.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt fast rättspraxis är det tillräckligt, för att ett avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG ska anses föreligga, att de aktuella företagen har gett uttryck för sin gemensamma vilja att agera på marknaden på ett bestämt sätt (förstainstansrättens dom av den 17 december 1991 i mål
T-7/89, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1991, s. II-1711
, punkt 256, svensk specialutgåva, volym 11, s. II-83, av den 26 oktober 2000 i mål
T-41/96, Bayer mot kommissionen, REG 2000, s. II-3383
, punkt 67, och av den 3 december 2003 i mål
T-208/01, Volkswagen mot kommissionen, REG 2003, s. II-5141
, punkt 30; se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 15 juli 1970 i mål
41/69, ACF Chemiefarma mot kommissionen, REG 1970, s. 661
, punkt 112, svensk specialutgåva, volym 1, s. 457, och av den 29 oktober 1980 i de förenade målen 209/78–215/78 och 218/78, van Landewyck m.fl. mot kommissionen, REG 1980, s. 3125, punkt 86, svensk specialutgåva, volym 5, s. 345).
Vad gäller formen för att uttrycka denna gemensamma vilja räcker det att en bestämmelse ger uttryck för parternas vilja att agera på marknaden i enlighet med dess ordalydelse (domarna i det ovan i punkt 168 nämnda målet Bayer mot kommissionen, punkt 68, och i det ovan i punkt 168 nämnda målet Volkswagen mot kommissionen, punkt 31; se även, för ett liknande resonemang, domarna i det ovan i punkt 168 nämnda målet ACF Chemiefarma mot kommissionen, punkt 112, och i de ovan i punkt 168 nämnda förenade målen van Landewyck m.fl. mot kommissionen, punkt 86).
Härav följer att begreppet avtal, i den mening som avses i artikel 81.1 EG, sådant det har tolkats i rättspraxis, bygger på att det föreligger en gemensam vilja hos minst två parter, där uttrycksformen inte har någon betydelse så länge den utgör ett troget uttryck för parternas vilja (se domstolens dom av den 13 juli 2006 i mål C-74/04 P, kommissionen mot Volkswagen, REG 2006, s. I-6585, punkt 37, samt domarna i de ovan i punkt 168 nämnda målen Bayer mot kommissionen, punkt 69, och Volkswagen mot kommissionen, punkt 32).
Det följer även av rättspraxis att när en tillverkares beslut utgör ett ensidigt agerande från företagets sida, omfattas inte detta beslut av förbudet i artikel 81.1 EG (domen i det ovan i punkt 168 nämnda målet Bayer mot kommissionen, punkt 66, dom av den 21 oktober 2003 i mål
T-368/00, General Motors Nederland och Opel Nederland mot kommissionen, REG 2003, s. II-4491
, punkterna 58 och 79, och av den 3 december 2003 i det ovan i punkt 168 nämnda målet Volkswagen mot kommissionen, punkt 33; se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 25 oktober 1983 i mål
107/82, AEG-Telefunken mot kommissionen, REG 1983, s. 3151
, punkt 38, svensk specialutgåva, volym 7, s. 287, av den 17 september 1985 i de förenade målen 25/84 och 26/84, Ford-Werke och Ford of Europe mot kommissionen, REG 1985, s. 2725, punkt 21, samt förstainstansrättens dom av den 7 juli 1994 i mål
T-43/92, Dunlop Slazenger mot kommissionen, REG 1994, s. II-441
, punkt 56).
Under vissa omständigheter har emellertid åtgärder som vidtagits eller föreskrivits på ett av allt att döma ensidigt sätt från tillverkarens sida inom ramen för de pågående affärsförbindelser som denne upprätthåller med sina distributörer ansetts utgöra ett avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG (domstolens dom av den 12 juli 1979 i de förenade målen
32/78, 36/78–82/78, BMW Belgium m.fl. mot kommissionen, REG 1979, s. 2435
, punkterna 28–30, domarna i de ovan i punkt 171 nämnda målen AEG-Telefunken mot kommissionen, punkt 38, och Ford mot kommissionen, punkt 21, dom av den 11 januari 1990 i mål
C-277/87, Sandoz prodotti farmaceutici mot kommissionen, REG 1990, s. I-45
, punkterna 7–12, och av den 24 oktober 1995 i mål
C-70/93, Bayerische Motorenwerke, REG 1995, s. I-3439
, punkterna 16 och 17, samt domen i det ovan i punkt 168 nämnda målet Bayer mot kommissionen, punkt 70).
Det framgår av denna rättspraxis att man bör skilja mellan de fall där ett företag har vidtagit en verkligt ensidig åtgärd, således utan att det föreligger något uttryckligt eller underförstått deltagande av ett annat företag, och de fall där åtgärden endast är skenbart ensidig. Även om de förstnämnda fallen inte omfattas av artikel 81.1 EG ska de sistnämnda anses utgöra ett avtal mellan företag och kan därmed omfattas av tillämpningsområdet för denna artikel. Detta är särskilt fallet när det till förfaranden och åtgärder som begränsar konkurrensen, vilka skenbart vidtagits på ett ensidigt sätt av tillverkaren inom ramen för dennes kontraktsförhållande med sina återförsäljare, föreligger samtycke från dessa återförsäljare, åtminstone underförstått (se domarna i de ovan i punkt 168 nämnda målen Bayer mot kommissionen, punkt 71, och Volkswagen mot kommissionen, punkt 35).
Det framgår emellertid även av denna rättspraxis att kommissionen inte rätteligen kan konstatera att ett agerande från en tillverkares sida som är skenbart ensidigt och som vidtagits inom ramen för tillverkarens kontraktsförhållanden med sina återförsäljare, i själva verket utgör grunden för ett avtal mellan företag i den mening som avses i artikel 81.1 EG, om den inte styrker att det finns ett uttryckligt eller underförstått samtycke från övriga parter till tillverkarens förhållningssätt (domarna i de ovan i punkt 168 nämnda målen Bayer mot kommissionen, punkt 72, och Volkswagen mot kommissionen, punkt 36; se även, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 172 nämnda målet BMW Belgium m.fl. mot kommissionen, punkterna 28–30, domarna i de ovan i punkt 171 nämnda målen AEG-Telefunken mot kommissionen, punkt 38, och Ford mot kommissionen, punkt 21, samt domen i det ovan i punkt 172 nämnda målet Sandoz prodotti farmaceutici mot kommissionen, punkterna 7–12).
Det finns slutligen skäl att påpeka att det ankommer på kommissionen att införskaffa tillräckligt exakt och inbördes överensstämmande bevismaterial till stöd för att de påstådda överträdelserna har ägt rum (domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet CRAM och Rheinzink mot kommissionen, punkt 20, och förstainstansrättens dom av den 21 januari 1999 i de förenade målen
T-185/96, T-189/96 och T-190/96, Riviera Auto Service m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II-93
, punkt 47).
Det kan noteras att kommissionen, i motsats till vad sökandena har påstått, inte såsom i det fall som ledde till domen av den 3 december 2003 i det ovan i punkt 168 nämnda målet Volkswagen mot kommissionen, har tillämpat ett resonemang som vad gäller återförsäljarnas samtycke enbart grundar sig på huruvida dessa tillhör distributionsnätet eller ej, för att nå slutsatsen att det i förevarande fall föreligger ett avtal.
Tvärtom har kommissionen i det angripna beslutet uttryckligen erinrat om att återförsäljarna – åtminstone underförstått – måste ge sitt samtycke till de omtvistade åtgärderna (se bland annat skäl 90
in fine
, och skäl 91 andra meningen
in fine
i det angripna beslutet), och därefter försökt hitta bevis på ett sådant samtycke (skälen 94–101 i det angripna beslutet).
Vad först gäller ersättningssystemet har kommissionen i skäl 95 i det angripna beslutet dragit slutsatsen att ett sådant samtycke förelegat utifrån det faktum att återförsäljarna fortsatte att beställa bilar inom ramen för systemet sådant det infördes av sökandena från och med 1997. Kommissionen har som tecken på detta avtal noterat förekomsten av ett system för efterhandskontroll och möjligheten att ålägga sanktioner (skäl 96 i det angripna beslutet). Kommissionen har även pekat på VPDN:s roll, som åtminstone bestod i att fungera som ”resonanslåda” och informationsorgan för återförsäljarna, och har därvid påpekat att ”de detaljerade uppgifter som VPDN spred till sina medlemmar fick till följd att dessa fick inblick i hur PNE såg på tillämpningen av ersättningssystemet” (skäl 98 i det angripna beslutet).
Kommissionen har dragit slutsatsen att det förelåg ett avtal mellan sökandena och återförsäljarna redan 1997. Enligt kommissionen var därför den omständigheten, att AP i sina cirkulär från och med år 2000 påpekade att frånvaron av ett uttryckligt ifrågasättande från återförsäljarnas sida var detsamma som att de samtyckte, endast ett tydligt uttryck för ett avtalsanbud som redan 1997 hade resulterat i en faktisk viljeöverensstämmelse (skäl 99 i det angripna beslutet).
Förstainstansrätten anser att kommissionens slutsats att det förelåg ett avtal om ersättningssystemet inte vederläggs av sökandenas argumentation.
Förstainstansrätten godtar således inte heller argumentet att de cirkulär som skickades ut före 1997 avfattades i neutrala ordalag och därför inte kan betecknas som olagliga, varför det enda beteende som kan vara föremål för ett avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG är ett påstått ensidigt agerande från PNE:s sida då företaget inte betalade bonus.
Inom ramen för prövningen av den andra grunden har det redan konstaterats att de cirkulär som skickades ut efter 1997 inte var avfattade i neutrala ordalag, utan i ordalag som upprätthöll den konkurrensbegränsning som infördes 1997. Konkurrensbegränsningen härrör därför från ersättningssystemet i sig, såsom det har utformats av sökandena och redovisats i cirkulären, och inte från en praxis genom vilken PNE gjort avsteg från lagliga avtalsbestämmelser. Sökandenas argument som bygger på påståendet att cirkulären var lagliga kan därför inte godtas.
Med beaktande av att konkurrensbegränsningen var en följd av själva ersättningssystemet och med beaktande av att detta system slutligen avgjorde återförsäljarnas inköpspris på bilar hos Peugeot, har kommissionen rätteligen dragit slutsatsen att återförsäljarna samtyckte till detta system utifrån den omständigheten att de fortsatte att beställa bilar inom ramen för systemet och dess finansiella villkor.
Återförsäljarna skulle nämligen inte, utan att ifrågasätta detta, ha fortsatt att köpa in bilar på de villkor som fastställdes i ersättningssystemet om de inte hade godtagit villkoren och i synnerhet den omständigheten att endast försäljning inom Nederländerna beaktades vid beviljandet av bonusen.
Att det förhållandet att bonus inte betalades vid export i sig var ekonomiskt ogynnsamt för återförsäljarna påverkar inte det faktum att återförsäljarna fortsatte att beställa bilar. Såsom kommissionen har påpekat kan man inte utesluta förekomsten av ett avtal med motiveringen att detta avtal verkar strida mot vissa av en parts intressen, eftersom det i förevarande fall föreligger bevis på denna parts samtycke.
Vad därefter beträffar de olika åtgärder som i det angripna beslutet betecknas som påtryckningar, har kommissionen ansett att dessa åtgärder, som sökandena vidtagit gentemot återförsäljarna och som syftade till att exportverksamhet endast skulle bedrivas i undantagsfall, i princip följdes av distributionsnätets samtliga medlemmar, med förbehåll för punktvisa ingripanden som tillverkaren tillgrep för att upprätthålla denna ordning (skäl 100
in fine
i det angripna beslutet).
Sökandena har bestritt att påtryckningarna kan ligga till grund för tillkomsten av ett avtal. Enligt sökandena måste påtryckningarna anses ensidiga och denna ensidighet förstärks av det faktum att sanktioner tillämpades, eftersom det visar att återförsäljarna motsatte sig de åtgärder de blev ålagda. De anser inte att kommissionen framlagt bevis för att återförsäljarna samtyckte till sökandenas påstådda policy att begränsa exporten.
I skäl 100 i det angripna beslutet har kommissionen angett tre konkreta exempel på att återförsäljarna givit sitt tysta godkännande till sökandenas åtgärder i syfte att begränsa exporten.
Dessa tre fall gäller i tur och ordning återförsäljaren [
konfidentiellt
], återförsäljaren [
konfidentiellt
] (se skäl 100 femte respektive åttonde meningen i det angripna beslutet), och de återförsäljare som vid en av VPDN:s årsstämmor uttalade sig till förmån för ett exportförbud (skäl 100 tionde meningen i det angripna beslutet).
När det för det första gäller återförsäljaren [
konfidentiellt
], är det riktigt att sökandenas åtgärder lett till att denne återförsäljare har förändrat sina affärsförbindelser med kunderna.
Det framgår således av handlingarna i ärendet att PNE genom ett meddelande av den 16 juli 1997, till svar på en beställning från återförsäljaren [
konfidentiellt
] vilken i sin tur föranleddes av en beställning från den franska mellanhanden SEP till nämnda återförsäljare avseende bland annat fyra Peugeot 306 kombi, meddelade denne återförsäljare att ”Peugeot 306 kombi enbart skulle levereras med en registreringsansökan”. AP har själva erkänt att man med registreringsansökan avsåg en registrering i Nederländerna. Till detta meddelande av den 16 juli 1997 hade PNE fogat en förteckning där återförsäljaren informerades om leveranstiderna. Det saknades dock sådana uppgifter för de Peugeot 306 kombi som hade beställts av SEP.
Återförsäljaren [
konfidentiellt
] hade inga invändningar mot detta PNE-meddelande av den16 juli 1997, utan överförde helt enkelt PNE:s begränsningar på den franska mellanhanden SEP, genom en skrivelse av den 21 juli 1997, och vidarebefordrade samtidigt ovannämnda meddelande med krav på registrering i Nederländerna, liksom den bifogade förteckningen. Dessutom lade han till en hänvisning till meddelandet i den del av förteckningen som handlade om Peugeot 306 kombi.
Sökandena har anfört att alla bilar som återförsäljaren [
konfidentiellt
] beställde för SEP:s räkning slutligen levererades, men det påverkar inte det faktum att återförsäljaren nöjde sig med att överföra de begränsningar han ålagts av PNE på denna mellanhand.
I detta sammanhang bör det påpekas att AP, när man konfronterades med [
konfidentiellt
]s meddelande till SEP om de faktiska konkurrensbegränsande skäl som låg bakom leveransbegränsningarna, bara kunde försöka rädda situationen genom att ”tillsammans med [PNE] besluta att det givetvis inte fanns någon annan lösning än att utan dröjsmål låta [återförsäljaren meddela en leveranstid], i syfte att snabbt rätta till det oavsiktligen begångna slarvet” (intern skrivelse av PNE, av den 18 juli 1997, fjärde stycket).
När det för det andra gäller återförsäljaren [
konfidentiellt
], har kommissionen angett att ”[denne] återförsäljare … år 1997 var tvungen att neka leveranser av bilar till slutkonsumenter i utlandet” (skäl 100 åttonde meningen i det angripna beslutet). Kommissionen har hänvisat även till skäl 78 i det angripna beslutet (tredje och fjärde meningarna), i vilket kommissionen påpekar att återförsäljaren till följd av PNE:s påtryckningar sett sig tvungen att ”annullera eller inte ta emot beställningar på nya bilar” från SEP, och därefter att ”minska sin export särskilt drastiskt under 1998, och låta den upphöra år 1999”.
Sökandena kan inte med framgång ifrågasätta detta exempel. De har endast gjort gällande att denne återförsäljare trots allt exporterade 30 bilar 1997. Såsom kommissionen i huvudsak påpekar påverkar detta emellertid inte konstaterandet att denne återförsäljare valde att avstå från en del av sin försäljning detta år, i stället för att protestera mot sökandenas påtryckningar. Det påverkar inte heller det faktum att [
konfidentiellt
]s export minskade från 1998 och upphörde helt 1999.
När det för det tredje gäller det krav som formulerades inom ramen för VPDN, har kommissionen i skäl 100 tionde meningen i det angripna beslutet korrekt konstaterat att återförsäljarna inom ramen för VPDN enats om och föreslagit att ett cirkulär skulle skickas ut med krav på att exporten skulle upphöra. Det gäller närmare bestämt det förslag som framfördes i samband med VPDN:s årsstämma den 11 november 1997 om att ”skicka en skrivelse till medlemmarna i sammanslutningen för Peugeot-återförsäljare där de uppmanas att inte ägna sig åt återexport”.
Visserligen förefaller det som om detta förslag från återförsäljarna i slutändan inte genomfördes, eftersom ordföranden i VPDN vid samma årsstämma påpekade att ”detta inte är möjligt med gällande EU-lagstiftning”. Icke desto mindre visade det faktum att förslaget framfördes vid årsstämman att återförsäljarna i princip anslöt sig till PNE:s konkurrensbegränsande policy.
Vad gäller det förhållandet att återförsäljarna enligt detta förslag skulle uppmanas att kontrasignera skrivelsen för att visa sitt samtycke, ger det inte såsom sökandena försöker göra gällande stöd för slutsatsen att det inte kan vara fråga om ett tyst samtycke till den konkurrensbegränsande policyn. Såsom kommissionen gör gällande kan möjligheten av ett tyst samtycke till ett förslag till avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG i gemenskapens rättspraxis som nämns i punkterna 168–174 ovan mycket väl komma i fråga.
När det mer allmänt gäller den roll som spelades av VPDN, påpekar förstainstansrätten i likhet med kommissionen att sökandena inte på allvar bestrider det konstaterande som kommissionen i huvudsak gör i skäl 100 andra meningen i det angripna beslutet. Enligt detta konstaterande använde sig PNE av VPDN för att föra fram budskapet att återförsäljarna måste begränsa sin export. Såsom kommissionen har påpekat kan det faktum att VPDN på detta vis uppmuntrade återförsäljarna att begränsa sin export, utan att några invändningar eller reservationer från återförsäljarna fördes till protokollet, anses bevisa att återförsäljarna samtyckte till PNE:s konkurrensbegränsande policy.
Bortsett från dessa tre konkreta bevis för att återförsäljarna samtyckte till de åtgärder sökandena vidtagit för att om inte förbjuda, så åtminstone begränsa exporten, har kommissionen, fortfarande i skäl 100 i det angripna beslutet (sjätte meningen), utöver återförsäljaren [
konfidentiellt
] även nämnt återförsäljarna [
konfidentiellt
] och [
konfidentiellt
] och i det avseendet hänvisat till skäl 78 i det angripna beslutet.
När det gäller [
konfidentiellt
], framgår det av skäl 78 sjätte meningen i det angripna beslutet samt denne återförsäljares svar på begäran om upplysningar av den 17 november 2004, som det hänvisas till i fotnot 139 under denna punkt, att denne återförsäljare, ”på grund av de starka påtryckningar som Peugeot utövade på honom, upphörde med sin export av Peugeot-bilar från och med andra kvartalet 1997”. Denne återförsäljare föredrog således att avsluta sin exportverksamhet snarare än att invända mot sökandenas åtgärder. Vad gäller denne återförsäljare bör det framhållas att sökandenas påstående att denne varit oärlig har lämnats utan avseende.
När det gäller [
konfidentiellt
] och frågan om huruvida denne återförsäljare har samtyckt till påtryckningarna, gör sökandena gällande att [
konfidentiellt
]s skrivelse till Peugeot av den 19 november 2001, som nämns i skäl 78 i det angripna beslutet, visar att denne återförsäljare fattar sina beslut självständigt. Sökandena har härvid hävdat att det inte är klarlagt att denne återförsäljare samtyckte till påtryckningarna från Peugeot.
Såsom kommissionen har framhållit måste emellertid svaret från [
konfidentiellt
] tolkas försiktigt, eftersom det rör sig om en återförsäljare som agerar defensivt i fråga om en exportförsäljning som han anser vara nödvändig för att få kontroll över sina kostnader. I skrivelsen av den 19 november 2001 förefaller denne återförsäljare samtidigt försöka försvara sina kortsiktiga intressen, genom att göra gällande att exportförsäljningen är nödvändig för honom, åtminstone på kort sikt, och lugna Peugeot med att denna situation utgör ett undantag från hans tidigare policy och inte ingår i någon långsiktig strategi. Det går således inte att utifrån [
konfidentiellt
]s skrivelse dra slutsatsen att denne återförsäljare verkligen var självständig i förhållande till sökandenas påtryckningar. Snarare visar skrivelsen att återförsäljaren försvarar exporten på kort sikt, men i princip samtycker till att på lång sikt begränsa eller rentav upphöra med parallellexporten.
Denna slutsats stöds av ordalydelsen i PNE:s interna meddelande av den 2 november 2001, som skrevs bara några dagar innan nämnda skrivelse från [
konfidentiellt
] och i vilket [
konfidentiellt
], AMD för PNE, informerar PNE om reaktionen från ”[
konfidentiellt
]”, ett företag som arbetade åt samma återförsäljare, men var beläget i [
konfidentiellt
] (Nederländerna) och inte i [
konfidentiellt
] (Nederländerna). Det framgår nämligen av detta interna PNE-meddelande att den ansvarige som AMD träffat på [
konfidentiellt
]s anläggning ”inte alls var stolt över sin exportverksamhet, men inte såg några andra möjligheter med tanke på de gigantiska (främst ekonomiska) problemen i [
konfidentiellt
]”. I detta meddelande tillade AMD att den ansvarige emellertid påpekat att ”han ägnade sig åt detta under en kort period och hoppades snabbt kunna avsluta denna verksamhet under påföljande år”, att ”han insåg det allvarliga i verksamheten, eftersom han missgynnade sina egna kunder och Peugeot i allmänhet”, men att han, enligt egen uppgift, för tillfället återigen inte hade något annat val för att på kort sikt kunna få fram pengar.
Det framgår av resonemanget i punkterna 186–205 ovan att sökandena inte kan vederlägga de konkreta bevis på att återförsäljarna samtyckt till påtryckningarna som kommissionen anför i det angripna beslutet.
När det slutligen gäller argumentet att exportens omfattning motsäger kommissionens slutsats att påtryckningarna godtogs av återförsäljarna, framhåller förstainstansrätten för det första att kommissionen i det angripna beslutet inte konstaterade att det förelåg ett avtal om att helt enkelt upphöra med export, utan ett avtal om en begränsning av exporten (skälen 100 och 136 i det angripna beslutet). För det andra är det ett ostridigt faktum att exporten minskade efter 1997, trots att den totala försäljningen i Nederländerna under samma tid stadigt ökade, med undantag för 1998 då den inhemska efterfrågan på Peugeot-bilar tillfälligt minskade kraftigt (se fotnot 28 under skäl 17 i det angripna beslutet).
Härav följer att det förhållandet att exporten fortsatte, om än i mindre omfattning, efter de olika åtgärder som sökandena vidtagit, inte påverkar slutsatsen att återförsäljarna samtyckte till sökandenas policy. Denna slutsats bygger på en rad exakta och samstämmiga indicier.
Eftersom sökandena inte kan vederlägga giltigheten i kommissionens bedömning var sig med avseende på återförsäljarnas samtycke till ersättningssystemet eller deras samtycke till påtryckningarna, kan denna grund således inte godtas.
3.
Prövning av den tredje grunden, som avser en felaktig bedömning av överträdelsens varaktighet och en motsägelsefull motivering
Parternas argument
Sökandena har hävdat att uppgiften om registrering i Nederländerna togs bort från cirkulären efter 1997, och att överträdelsens varaktighet därför ska minskas till att endast omfatta år 1997.
Sökandena har vidare hävdat att det inte finns tillräckliga bevis för att slå fast att det förekom påtryckningar mellan 1998 och 2000. Kommissionen har i huvudsak nämnt handlingar rörande 1997 och 2001, som dessutom saknar relevans och i alla händelser hänför sig till händelser som ägde rum med fyra års mellanrum, vilket gör att överträdelsens kontinuitet inte kan bedömas. Handlingarna rörande 1998 och 1999 motsäger inte denna ståndpunkt, eftersom det inte av dem framgår att påtryckningar förekommit. Kommissionen har således gjort en felaktig bedömning när den anser att påtryckningarna varade från 1997 till 2001. Den borde åtminstone ha avstått från att fastställa att påtryckningar förekom under perioden 1998–2000.
När det gäller den motsägelsefulla motiveringen har sökandena gjort gällande att det är motsägelsefullt att ange att överträdelsen till alla dess delar varade från januari 1997 till september 2003, och samtidigt medge att påtryckningarna upphörde i november 2001.
När det gäller den påstådda motsägelsefulla motiveringen, har kommissionen gjort gällande att den i motsats till vad sökandena har hävdat aldrig angav i det angripna beslutet att möjligheten att konstatera en överträdelse var avhängig möjligheten att samtidigt vid ett givet datum konstatera förekomsten av ett diskriminerande system vad avser export och påtryckningar på återförsäljarna.
För det första har kommissionen gjort gällande att konstaterandet i skäl 175 i det angripna beslutet, enligt vilket överträdelsen inbegripet alla dess delar begicks från början av januari 1997 till slutet av september 2003, betyder att överträdelsen, med avseende på någon eller några av dess olika delar, begicks under hela denna period.
För det andra menar kommissionen att den inte har hävdat att överträdelsen endast består av två begränsande åtgärder sammantagna (ersättningspolicyn och påtryckningarna). Att kommissionen valde dessa båda överträdelseaspekter i syfte att skapa större klarhet betyder inte att det av frånvaron av påtryckningar under en viss period går att dra slutsatsen att det inte förekommit några överträdelser under denna period. Tvärtom bestod överträdelsen i själva förekomsten av ersättningssystemet. Påtryckningarna var endast ett komplement till stöd för detta system.
När det gäller argumentet om överträdelsens varaktighet mot bakgrund av att vissa uppgifter i cirkulären ströks efter 1997, har kommissionen hävdat att den redan har bevisat att det ersättningssystem som infördes av sökandena till syfte och resultat utgjorde en överträdelse. Denna överträdelse sträckte sig således från januari 1997 till september 2003.
Vad beträffar den påstådda frånvaron av bevis för påtryckningarna mellan 1998 och 2000, erinrar kommissionen om att det, för att kunna fastställa en överträdelse för hela denna period, räcker med att påvisa att ersättningssystemet hade karaktären av en överträdelse från januari 1997 till september 2003. Förekomsten av påtryckningar och bevis för påtryckningar är inte nödvändiga för att fastställa överträdelsen; de utgör endast ytterligare ett bevis på en redan konstaterad överträdelse.
I alla händelser är dessa påtryckningar enligt kommissionen fastställda, på grundval av bevisning relaterad till händelser som tidsmässigt är tillräckligt närliggande.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt fast rättspraxis åligger det den part eller myndighet som gör gällande att konkurrensreglerna åsidosatts att förebringa bevisning genom att styrka att omständigheter föreligger som utgör rekvisit för en överträdelse. Det åligger vidare det företag som åberopar rätten till försvar, då överträdelse kan konstateras, att visa att villkoren för att tillämpa ett sådant försvar är uppfyllda, varför denna myndighet alltså bör tillgripa andra bevismedel (förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål
T-120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II-4441
, punkt 50; se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I-8417, punkt 58, och av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, punkt 78).
Överträdelsens varaktighet är för övrigt ett rekvisit för begreppet överträdelse enligt artikel 81.1 EG, och bevisbördan för att styrka detta åvilar i första hand kommissionen. Enligt rättspraxis fordras härvid att kommissionen, när bevisning saknas som gör det möjligt att direkt fastställa överträdelsens varaktighet, åtminstone ska stödja sig på bevisning som hänför sig till omständigheter som ligger tillräckligt nära i tiden för att det rimligen ska kunna antas att överträdelsen fortsatt oavbrutet mellan två exakta dagar (domen i det ovan i punkt 171 nämnda målet Dunlop Slazenger mot kommissionen, punkt 79, och i det ovan i punkt 219 nämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, punkt 51).
När det gäller ersättningssystemet har sökandena begränsat sig, vad avser denna grund, till att upprepa sitt ifrågasättande av ersättningssystemets konkurrensbegränsande syfte. Detta ifrågasättande avvisades redan vid prövningen av talans andra grund. Sökandena ifrågasätter inte det förhållandet att systemet var i bruk under den period som kommissionen anger i det angripna beslutet, det vill säga från januari 1997 till och med september 2003 (skäl 151 första strecksatsen och artikel 1 i det angripna beslutet).
När det gäller de åtgärder som kommissionen betecknar som påtryckningar, har sökandena i huvudsak begränsat sig till att upprepa sitt ifrågasättande av att dessa åtgärder faktiskt förelåg. De har i synnerhet hävdat att vissa handlingar rörande åren 1998 och 1999, nämligen ett protokoll från VPDN:s möte av den 8 juni 1998 (som nämns i fotnot 144 under punkt 81 i det angripna beslutet), ett protokoll från PNE:s och VPDN:s möte av den 2 november 1999 (som nämns i fotnot 152 i skäl 85 i det angripna beslutet) och en AMD-rapport från en inspektion hos återförsäljaren [
konfidentiellt
] (som nämns i fotnot 132 i skäl 77 i det angripna beslutet), inte är ett uttryck för påtryckningar. Som en följd härav har kommissionen på sin höjd kunnat dra slutsatsen att påtryckningar förekom år 1997 och 2001, och inte att det varit fråga om en kontinuerlig överträdelse under perioden 1997 till 2001.
Förstainstansrätten konstaterar att sökandenas ifrågasättande av relevansen och bevisvärdet av de handlingar som kommissionen grundar sig på i det angripna beslutet redan har prövats och avvisats i samband med prövningen av den andra grunden (se punkterna 128, 132 och 138 ovan).
Härav följer att sökandenas argument inte påverkar kommissionens konstaterande i skäl 151 andra strecksatsen i det angripna beslutet, att sökandena utövade påtryckningar på återförsäljarna från 1997 till november 2001.
Sökandena har vidare gjort gällande att det är motsägelsefullt att ange att överträdelsen med avseende på alla dess delar varade från januari 1997 till september 2003, och samtidigt medge att påtryckningarna upphörde i november 2001.
Detta argument kan inte godtas. I det angripna beslutet påstår kommissionen inte att samtliga av de rättsstridiga beteenden som förekommit under perioden 1997–2003 har förekommit samtidigt under hela den nämnda perioden, vilket heller inte krävs för att en överträdelse ska anses ha pågått under denna period.
Kommissionen har fastställt att det förekommit dels ett ersättningssystem som i sig varit tillräckligt för att påvisa överträdelsen, dels påtryckningar som åtföljt och kompletterat de åtgärder där ersättningen till återförsäljarna använts i syfte att begränsa parallellexporten (skälen 151 och 177 i det angripna beslutet).
Det finns således ingen motsägelse i att kommissionen i skäl 175 i det angripna beslutet anger att överträdelsen med avseende på alla dess delar, det vill säga åtminstone någon av dess delar, pågick från januari 1997 till september 2003. Den omständigheten att påtryckningarna inte genomfördes under hela överträdelseperioden har beaktats i bedömningen av överträdelsens allvar (skäl 172 näst sista meningen i det angripna beslutet).
Av det ovan anförda följer att kommissionen inte har gjort en felaktig bedömning av överträdelsens varaktighet och inte heller lämnat en motsägelsefull motivering i det angripna beslutet. Talan kan således inte bifallas på denna grund.
4.
Prövning av den fjärde grunden, som avser en felaktig bedömning av det påstådda konkurrensbegränsande avtalets effekter
Parternas argument
Sökandena har inledningsvis erinrat om att konkurrensen på den europeiska bilmarknaden snedvrids av skatteskillnader mellan länderna, som har gjort att tillverkarna anpassar sina priser för att kompensera skattebördan för konsumenterna i vissa länder. Denna olikartade prissättning leder till parallellimportflöden. Genom att kommissionen angriper biltillverkarna i stället för skattesystemen riskerar den att sporra tillverkarna att höja sina priser i länder med högt skattetryck, till nackdel för konsumenterna i dessa länder.
Enligt sökandena har kommissionen inte anlagt ett ekonomiskt perspektiv, utan ett formellt perspektiv, vad gäller de påstådda metodernas effekter. Utan att göra någon ekonomisk analys har den dragit slutsatsen att den överträdelse som sökandena förebrås avsevärt har begränsat konsumenternas frihet att dra fördel av den gemensamma marknaden. Effekterna av åtgärderna i fråga är emellertid inte avsevärda utan obetydliga, i motsats till det som kommissionen i överdrivna ordalag gör gällande i det angripna beslutet.
Exporten är, menar sökandena, en passiv och underordnad försäljningsverksamhet jämfört med återförsäljarens huvudsakliga verksamhet, som är att aktivt sälja bilar inom det egna försäljningsområdet. Kommissionen kan inte kritisera VPDN för att prioritera försäljningen inom Nederländerna framför exporten.
Vidare har sökandena gjort gällande att exporten är ett försäljningskomplement som är lönsamt oberoende av bonus. Den genomsnittliga marginalen per enhet vid export kan jämföras med marginalen vid lokal försäljning, på grund av att kostnaderna är lägre vid exportförsäljning. De anser att kommissionen har fel när den hävdar att det endast är genom investeringar inom det egna försäljningsområdet som en återförsäljare blir känd och tillräckligt stor för att locka till sig kunder som inte är bosatta där. Dessutom samarbetar mellanhänderna, som står bakom huvuddelen av exporten, oftast med samma återförsäljare och påverkas i liten utsträckning av investeringar.
Sambandet mellan tilldelningen av bonus och möjligheten att förbättra sina rabatter och därmed öka försäljningen är enligt sökandena förvisso teoretiskt möjligt, men gäller inte per automatik och har inte bevisats. Bonusbeloppet är lågt jämfört med priset på en bil och det är därför föga troligt att denna marginella skillnad har någon inverkan på exportflödet. För övrigt har sökandena visat att rabatterna vid exportförsäljning ligger på samma nivå som rabatterna vid lokal försäljning. Allt tyder på att den eventuella prisskillnaden hur som helst äts upp av mellanhanden. I alla händelser finns det inte någon omständighet som gör det möjligt att, såsom kommissionen har gjort, anse att systemet skulle ha en ”avsevärd” effekt på exportförsäljningen.
Sökandena gör gällande att kommissionen felaktigt anser att den minskade exporten ska tillskrivas ersättningssystemets utformning. Exportförsäljningens utveckling beror i själva verket främst på andra faktorer, nämligen hur Peugeot-bilarnas attraktionskraft utvecklas och prisskillnaderna över tid. Nedgången i exportförsäljningen efter 1997 är därför inte onormal. Det var de stora exportvolymerna år 1997 och 1998 som var atypiska, eftersom de sammanföll med att mycket efterfrågade Peugeot-modeller släpptes ut på marknaden och med de dåvarande stora prisskillnaderna. Bonusbeloppet påverkade inte intresset för exportförsäljning, med tanke på att beloppet var så lågt jämfört med de skatterelaterade prisskillnaderna.
När det gäller det interna PNE-meddelandet av den 14 oktober 2002, som kommissionen nämner i skäl 134 i det angripna beslutet, har sökandena gjort gällande att PNE där endast gjorde en bedömning av budgetkonsekvenserna av ett eventuellt införande av ett förfarande för automatisk betalning av bonus. Meddelandet kan därför inte anses bevisa att ersättningssystemet haft en avsevärd inverkan på exporten.
Slutligen anser sökandena att kommissionen har gjort en felaktig bedömning av återförsäljarnas svar på kommissionens frågor av den 17 november 2004. Tre återförsäljare som svarade för 72 procent av samtliga tillfrågade återförsäljares totala export lämnade svar som bekräftade att bonusen var av underordnad betydelse för exporten. Kommissionens enkät omfattade dessutom endast en liten andel av återförsäljarna.
Enligt sökandena förklarar inte kommissionen, som hävdar att påtryckningarna fick direkt negativa effekter för exporten, varför exporten var som störst under 1997 och 1998 och föll först 1999, om påtryckningarna såsom påståtts ägde rum under de båda första åren. Två återförsäljare ökade avsevärt sin export efter de påstådda påtryckningarna.
Kommissionen har enligt sökandena således inte bevisat att ersättningssystemet eller påtryckningarna fick effekter för exporten, eller åtminstone inte att dessa effekter var avsevärda.
Sökandena gör gällande att kommissionen misstar sig när den hävdar att bonusen betalades ut året efter försäljningsåret, eftersom den i själva verket betalades ut kvartalet efter försäljningskvartalet.
I det stora hela motbevisar kommissionen enligt sökandena inte på allvar deras argumentation för att bonusens påstådda inverkan på exporten endast kunde vara obetydlig.
Kommissionen har inledningsvis erinrat om att påvisandet av effekterna av ett avtal som är konkurrensbegränsande till sitt syfte inte är avgörande för att fastställa att ett sådant avtal föreligger. Även om det visar sig att effekterna av det i förevarande fall konstaterade konkurrensbegränsande avtalet inte har fastställts, påverkar det inte konstaterandet av överträdelsen. Det föreligger emellertid bevis på att ersättningssystemet och påtryckningarna haft effekter för exporten, även om det är svårt att exakt kvantifiera dessa effekter.
Skatteskillnaderna mellan medlemsstaterna saknar enligt kommissionen relevans, eftersom det är bonussystemet och inte prisskillnaden före skatt som är omtvistat. Införandet av ett bonussystem som utan åtskillnad även premierar export riskerar därför inte att bli ett incitament för tillverkarna att höja sina priser i länder med högt skattetryck.
I PNE:s interna meddelande av den 14 oktober 2002 kvantifieras enligt kommissionen effekten av en eventuell utbetalning av bonusen vid export för år 2003 till [
konfidentiellt
] ytterligare bilar som säljs på export. Kommissionen menar att sökandena för att begränsa meddelandets bevisvärde felaktigt hävdar att det handlar om införandet av automatisk utbetalning av bonus och att de försöker begränsa dess räckvidd till en linjär prognos som var avsedd att korrigeras. Enligt meddelandet fanns tydliga planer på att införa bonus för bilar som såldes på export, och inte endast automatisk bonusutbetalning. Meddelandet utgör ett övertygande bevis för att bonus inte betalades ut vid export, och dessutom och framför allt att sökandena förutsåg att denna ändrade exportpolicy skulle få avsevärd effekt.
Kommissionen har gjort gällande att sökandena försöker minimera effekterna av överträdelsen. De har anklagat kommissionen för att överdriva dessa effekter, men kan samtidigt inte förneka att de alls förekommer. De har medgett effekter ”som i bästa fall kan klassificeras som mycket begränsade”.
Deras påståenden om att exporten var lönsam oberoende av bonusen och att den saknade samband med återförsäljarnas investeringar, har enligt kommissionen inget stöd. Genom att bonussystemet inte premierade export blev denna export objektivt sett mindre lönsam jämfört med lokal försäljning. Det är ställt utom tvivel att återförsäljaren för att kunna sälja bilar på export måste investera i personal, marknadsföring och logistik. Även om en del av dessa investeringar även kommer den lokala försäljningen till del, påverkar det inte det faktum att den fasta kostnaden för exportförsäljningen inte är obefintlig. Det var endast detta kommissionen ville uttrycka i skäl 115 i det angripna beslutet. Den ville inte framföra någon teori om ett direkt linjärt samband mellan den inhemska försäljningen och exportförsäljningen.
Kommissionen har hävdat att argumentet att bonusen var för låg för att ha någon inverkan på exporten inte är övertygande. Om bonusen är effektiv på nationell nivå är det osannolikt att den inte har någon inverkan när det gäller exportförsäljning. Det är inte trovärdigt att hävda att bonusen inte inverkar på storleken på de rabatter som lämnas eller att anta att en eventuellt beviljad bonus skulle ha ätits upp av mellanhänderna.
Sökandenas argument gällande orsakerna till nedgången i exportförsäljningen från Nederländerna grundar sig enligt kommissionen på en felaktig tolkning av det angripna beslutet. Kommissionen har aldrig hävdat att den uteblivna bonusen var avgörande för hur exporten utvecklades och inte heller att den fick någon omedelbar effekt men, däremot, att den spelade en roll. Kommissionen har medgett att eftersläpningen i bonusutbetalningen inte uppgick till ett år, utan till ett kvartal, och anger också att det inte utesluter en viss eftersläpning i ersättningssystemets konkurrensbegränsande effekter, med tanke på den tid som förflöt innan återförsäljarna blev medvetna om systemets återverkningar på deras affärsstrategi.
I alla händelser kan sökandena inte förneka den kraftiga nedgången i exporten. Kommissionen anser på grundval av ett stort antal punkter (återförsäljarnas uppgifter och sökandenas interna handlingar) att ersättningssystemet och påtryckningarna har varit en bidragande orsak till denna nedgång, utan att nödvändigtvis ha varit den enda orsaken.
När det gäller betydelsen av marknadsföringskampanjer i samband med saluföringen av nya modeller, och deras effekter på exporten, framstår de enligt kommissionen inte som särskilt relevanta för exporten, eftersom de avlöser varandra på samma sätt i Nederländerna som utomlands, och sökandenas argumentation på denna punkt är i alla händelser mycket selektiv. Att prisskillnaden minskade från och med 1997 och 1998 ändrar inte det faktum att den fortfarande var mycket stor efter 1999. Den var så pass stor att den fick vissa konsumenter att söka sig till Nederländerna för att köpa bil.
När det gäller kommissionens enkät hos återförsäljarna i Nederländerna, påpekar kommissionen att sökandenas argument att de främsta återförsäljarna ansåg att bonusen hade underordnad betydelse, förutsätter att en del av återförsäljarna däremot ansåg att den hade en avgörande betydelse. Enkäten visar att samtliga återförsäljare var medvetna om att de inte automatiskt hade rätt att få bonusen utbetald, att flertalet hade förstått att de inte var berättigade till bonus, och att de flesta av de återförsäljare som försökte få ut bonusen misslyckades. Kommissionen hade slutligen inte praktiska möjligheter att intervjua alla återförsäljare. Det var rimligt att den begränsade sin enkät till att omfatta ett representativt urval av återförsäljare, i förevarande fall sexton återförsäljare som befunnits bedriva export och som svarade för cirka 40 procent av exporten under referensperioden.
Vad beträffar påtryckningarnas effekter har kommissionen påpekat att dessa påtryckningar faktiskt genomfördes under en period som inte begränsades till 1997. Den har också hävdat att den kraftiga nedgången i exporten 1999 inte påverkar det faktum att påtryckningarna fick viss effekt. Andra exempel än dem som sökandena selektivt pekar på visar att påtryckningarna var effektiva. I alla händelser är det inte nödvändigt att bevisa påtryckningarnas faktiska effektivitet för att konstatera en överträdelse när det är fråga om en åtgärd som till sitt syfte utgör en överträdelse.
Kommissionen har gjort gällande att bonusfrågan, för att förstås rätt, inte, som sökandena föreslår, ska ses ur ett perspektiv som handlar om att ge incitament för export, utan ur ett perspektiv som handlar om att avskräcka från export. Mot den bakgrunden framträder tydligt de objektiva effekterna av att bonusen inte betalades ut.
Eftersom bilåterförsäljarnas marginaler är små går det inte att hävda att den uteblivna bonusen vid export inte får någon effekt på exporten eller endast får obetydlig effekt.
Kommissionen har gjort gällande att inhemska och utländska kunder, i motsats till vad sökandena har påstått, ska behandlas lika på den gemensamma marknaden i förhållande till återförsäljaren. Den omständigheten att prisskillnaden kan vara skälet till att utländska kunder handlar i Nederländerna bör sökandena se som helt ovidkommande, såvida de inte tillstår att deras avsikt är just att avskärma marknaderna.
Trots att sökandena har förnekat detta, är det enligt kommissionen en självklarhet att bonussystemet inverkar på återförsäljarnas kommersiella beslut på ett sätt som missgynnar exporten. Sökandena intar den utländske köparens ståndpunkt när de gör gällande att den uteblivna bonusen saknar betydelse för denne. Bortsett från att denna ståndpunkt är felaktig och inte har fastslagits, anser kommissionen att man måste inta återförsäljarens ståndpunkt för att, om alla övriga parametrar är oförändrade, kunna dra slutsatsen att återförsäljaren inte får någon bonus vid exportförsäljning och därmed på ett eller annat sätt genom ersättningssystemet sporras att gynna den lokala försäljningen.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt fast rättspraxis är det, vid tillämpningen av artikel 81.1 EG, överflödigt att ta hänsyn till den faktiska verkan av ett avtal när det framgår att syftet med detta är att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden (se domstolens dom i det ovan i punkt 44 nämnda målet Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen, punkt 136, och av den 25 januari 2007 i mål C-407/04 P, Dalmine mot kommissionen, REG 2007, s. I-829, punkt 84, och där angiven rättspraxis; se förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 171 nämnda målet General Motors Nederland och Opel Nederland mot kommissionen, punkt 104, och av den 27 september 2006 i mål
T-322/01, Roquette Frères mot kommissionen, REG 2006, s. II-3137
, punkt 201 och där angiven rättspraxis).
Kommissionen gjorde en riktig bedömning i det angripna beslutet när den drog slutsatsen att det förelåg ett avtal som till sitt syfte var konkurrensbegränsande (se punkterna 113, 140 och 141 ovan). Härav följer att denna grund för talan inte kan bifallas, utan måste underkännas såsom irrelevant, då den ifrågasätter förekomsten av en överträdelse av artikel 81.1 EG.
I den mån denna grund avser ett ifrågasättande av kommissionens bedömning av överträdelsens allvar, ska förstainstansrätten emellertid pröva detta ifrågasättande i samband med behandlingen av den femte grunden, som avser beräkningen av bötesbeloppet.
5.
Prövning av den femte grunden, som avser ett brott mot artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 liksom mot riktlinjerna och som syftar till att minska bötesbeloppet
Parternas argument
Sökandena hävdar att överträdelsen inte kan anses som ”mycket allvarlig”, med hänsyn till riktlinjernas lydelse (punkt 29 ovan), eftersom ersättningssystemet inte syftade till en avskärmning av marknaderna.
Enligt sökandena var syftet endast att effektivisera distributionssystemet och öka Peugeots marknadsandel i Nederländerna. Dessutom omfattade det inte något formellt förbud mot export, till skillnad mot vad som varit fallet i andra ärenden rörande bilindustrin. Tvärtom spred PNE cirkulär till sina återförsäljare, där de informerades om hur de skulle gå till väga vid försäljning till mellanhänder. De återförsäljare som bedrev export utsattes inte heller för sanktioner. Även om rätten skulle anse att ersättningssystemet givit minskade incitament till export, måste det tilläggas att en begränsning av exporten inte är detsamma som en avskärmning av marknaderna. Att inte beakta denna skillnad strider mot riktlinjerna. Den överträdelse sökandena har klandrats för kan på sin höjd klassificeras som ”mindre allvarlig” eller ”allvarlig”. Dessutom har kommissionen kraftigt överdrivit den påstådda överträdelsens effekter.
Åtskillnaden mellan avskärmning av marknaderna och begränsning av exporten är enligt sökandena inte konstlad, i motsats till vad kommissionen har hävdat. I det ärende som lett till domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet General Motors mot kommissionen och det ovan i punkt 171 nämnda målet General Motors Nederland och Opel Nederland mot kommissionen, var syftet med överträdelsen att direkt förbjuda export. Där rör det sig med andra ord om en tydligt manifesterad vilja att avskärma marknaden, vilket inte är fallet i förevarande fall.
Sökandena har bestritt kommissionens ståndpunkt, efter att grundligt ha analyserat överträdelsens effekter, att dessa skulle klassificeras som avsevärda, och har hävdat att denna klassificering har varit onödig och inte inverkar på klassificeringen av överträdelsen som mycket allvarlig eller på fastställelsen av bötesbeloppet. Bötesbeloppet måste därför ses över, eftersom flera grundläggande faktorer som används vid beräkningen saknas. Sökandena har visat att ersättningssystemet inte inverkar på exporten.
När det gäller överträdelsens varaktighet har sökandena gjort gällande att den överdrivs av kommissionen. Det går inte att med stöd av de bevis som åberopas av kommissionen fastställa att en överträdelse förelegat under perioden från 1998 till september 2003 vad gäller ersättningssystemet och mellan 1998 och 2000 vad gäller påtryckningarna. Om det trots allt fastställs att överträdelsen varat i sex och ett halvt år vad avser ersättningssystemet och i fyra och ett halvt år vad avser påtryckningarna, bör kommissionen hur som helst inte tillämpa samma procentsats för beräkning av tilläggsbelopp för hela perioden, med tanke på att överträdelsens intensitet varierar under perioden. Kommissionen borde i sin bedömning av överträdelsens varaktighet ha beaktat att intensiteten varierar.
Förstainstansrätten bör enligt sökandena följaktligen minska bötesbeloppet.
Kommissionen har gjort gällande att den har tillämpat riktlinjerna på lämpligt sätt. Det finns ingenting i dessa riktlinjer som säger att vertikala begränsningar inte får klassificeras som ”mycket allvarliga”.
Ersättningssystemets syfte och resultat var enligt kommissionen att begränsa exporten. Påståendet att det även syftade till att effektivisera distributionsnätet i Nederländerna och öka penetrationsnivån på denna marknad påverkar inte kommissionens ursprungliga slutsats. Inte heller gör det den konstaterade överträdelsen mindre allvarlig.
Argumentet att de kritiserade metoderna inte omfattade något formellt förbud mot export kan enligt kommissionen inte godtas. Den omständigheten påverkar nämligen inte slutsatsen att systemet i fråga syftade till att begränsa exporten, och därmed till en avskärmning av marknaderna. Det kan därför klassificeras som en mycket allvarlig överträdelse. Det är konstlat att skilja mellan en begränsning av försäljningen till köpare som inte har hemvist i Nederländerna och en avskärmning av marknaderna. Det förhållandet att det endast är fråga om en begränsning hindrar inte att överträdelsen klassificeras som mycket allvarlig.
När det gäller överträdelsens effekter, som för övrigt inte behöver bevisas för att det ska kunna konstateras att det föreligger en överträdelse, gör kommissionen gällande att dessa effekter var betydande. I alla händelser har kommissionen konstaterat att överträdelsen till sin art är mycket allvarlig. Kommissionen har bland annat konstaterat att sökandena haft ett subjektivt syfte att begränsa handeln mellan medlemsstaterna, trots att kommissionen redan 1988 klargjorde sin ståndpunkt gällande förfaranden som bestod i att särbehandla försäljningen av nya bilar till slutkonsumenter som inte har hemvist i landet.
Kommissionen har framhållit att dess tidigare beslutspraxis inte utgör någon rättslig ram för åläggande av böter på konkurrensområdet och att den har utrymme för skönsmässig bedömning när den med hänsyn till omständigheterna i fallet fastställer om överträdelsen i fråga är mycket allvarlig.
Kommissionen har tillagt att den enligt riktlinjerna, vid bedömningen av överträdelsens allvar, endast behöver beakta överträdelsens konkreta påverkan om denna är mätbar. Eftersom detta är svårt i förevarande fall är kommissionen inte skyldig att visa exakt hur den konkurrensbegränsande samverkan inverkat på marknaden eller kvantifiera den, utan kan inskränka sig till att bedöma sannolikheten av en sådan effekt. Sökandena har således inte fog för att åberopa att avtalet saknar effekt eller endast har begränsad effekt.
När det gäller bedömningen av överträdelsens varaktighet har kommissionen upprepat att den har slagit fast att överträdelsen omfattar hela den berörda perioden. Vad gäller argumentet att beräkningen av tilläggsbeloppet för böterna borde anpassas efter hur överträdelsens intensitet varierat över tid, påpekar kommissionen att intensiteten inte har samband med överträdelsens varaktighet utan med dess allvar. Kommissionen har också beaktat att överträdelsens grad av intensitet varierar vid bedömningen av hur allvarlig den är.
Förstainstansrättens bedömning
Det ska inledningsvis konstateras att kommissionen enligt fast rättspraxis vid fastställandet av varje bötesbelopp förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning (förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål
T-150/89, Martinelli mot kommissionen, REG 1995, s. II-1165
, punkt 59, och av den 14 maj 1998 i mål
T-352/94, Mo och Domsjö mot kommissionen, REG 1998, s. II-1989
, punkt 268, vilken fastställts efter överklagande genom domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-283/98 P, Mo och Domsjö mot kommissionen, REG 2000, s. I-9855, punkt 47). Kommissionen är emellertid skyldig att göra sin bedömning med iakttagande av gemenskapsrätten, som inte endast omfattar fördragets bestämmelser, utan även de allmänna rättsprinciperna (domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, REG 2002, s. I-6677, punkt 38).
Enligt en fast rättspraxis ska en överträdelses allvar bestämmas med hänsyn till en rad faktorer, såsom bland annat de särskilda omständigheterna i ärendet, ärendets kontext och böternas avskräckande verkan (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 241, och av den 10 maj 2007 i mål C-328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2007, s. I-3921, punkt 43).
Det ska även påpekas att bedömningen av huruvida ålagda böter är proportionerliga i förhållande till överträdelsens allvar och varaktighet, det vill säga kriterierna enligt artikel 15.2 i förordning nr 17, och numera i artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, omfattas av förstainstansrättens fulla prövningsrätt med stöd av artikel 31 i den förordningen (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 4 juli 2006 i mål
T-304/02, Hoek Loos mot kommissionen, REG 2006, s. II-1887
, punkt 69).
I förevarande fall framgår det av det angripna beslutet att kommissionen, även om den inte uttryckligen nämner riktlinjerna i det angripna beslutet, har fastställt det bötesbelopp som ålagts en sökande på grundval av den allmänna metod den ålägger sig att tillämpa i dessa riktlinjer. Enligt punkt 1 första stycket i dessa riktlinjer ska bötesbeloppet beräknas genom att ”[d]etta grundbelopp [för böterna] fastställs på grundval av överträdelsens allvar och varaktighet. Dessa är de enda kriterier som anges i artikel 15.2 i förordning nr 17”.
Ifrågasättandet av kommissionens bedömning av överträdelsens allvar vid beräkningen av böterna
I punkt 1 A i riktlinjerna påpekas att ”[v]id bedömningen av överträdelsens allvar skall man beakta överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden”. Överträdelserna delas därefter in i tre kategorier för vilka anges möjliga bötesbelopp. Dessa kategorier är ”mindre allvarliga överträdelser” (möjliga belopp: från 1000 till 1 miljon euro), ”allvarliga överträdelser” (möjliga belopp: från 1 miljon till 20 miljoner euro) och ”mycket allvarliga överträdelser” (möjliga belopp: över 20 miljoner euro).
— Kriteriet för bedömning av överträdelsens allvar med avseende på överträdelsens art
Sökandena har motsatt sig att överträdelsen klassificeras som ”mycket allvarlig”, i den mening som avses i punkt 1 A i riktlinjerna, med motiveringen att syftet uteslutande var att stimulera försäljningen av Peugeot-bilar i Nederländerna och att en eventuell begränsning av exporten i alla händelser inte kan anses utgöra en avskärmning av marknaderna. Sökandena har även gjort gällande att det i förevarande fall, till skillnad mot det ärende som låg till grund för domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet General Motors mot kommissionen, och i det ovan i punkt 171 nämnda målet General Motors Nederland och Opel Nederland mot kommissionen, inte förekom någon konkurrensbegränsning som syftade till att direkt förbjuda export och därmed inte heller någon klart uttalad vilja att avskärma marknaden.
När det gäller argumentet att sökandenas agerande enbart haft till syfte att öka konkurrensen, påpekar förstainstansrätten att detta argument, som i princip innebär ett upprepat ifrågasättande av förekomsten av en överträdelse av artikel 81.1 EG, avvisades redan i samband med prövningen av den andra grunden. Kommissionen har på goda grunder dragit slutsatsen att ersättningssystemet och sökandenas olika åtgärder utgjorde åtgärder som till sitt syfte var konkurrensbegränsande (se punkterna 113, 140 och 141 ovan).
Försåvitt argumentet ska tolkas så, att sökandena, oavsett hur det förhåller sig med detta, har agerat i god tro, följer det både av det angripna beslutet (se särskilt skälen 58, 73–84, 145, 170 och 171) och av prövningen av förevarande talan (se särskilt punkterna 54–68 och 116–140 ovan) att sökandena långtifrån varit ovetande om åtgärdernas konkurrensbegränsande verkan, utan i själva verket fattat ett väl underbyggt beslut.
Argumentet att det krävs ett formellt exportförbud för att det ska vara fråga om en avskärmning av marknaderna kan inte godtas. Att såsom i förevarande fall sträva efter, utan att för den skull gå så långt som till att uttala ett formellt exportförbud, att i möjligaste mån motsätta sig parallellexport med hjälp av ett ersättningssystem och påtryckningar, är en åtgärd som syftar till en avskärmning av den inre marknaden. Den är till sin art lika allvarlig och klandervärd som ett klart och entydigt exportförbud. Att på detta vis motsätta sig export utgör, precis som ett exportförbud, en klar överträdelse av konkurrensrätten (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 171 nämnda målet General Motors Nederland och Opel Nederland mot kommissionen, punkt 191). Det motverkar Europeiska gemenskapens mest grundläggande mål och i synnerhet förverkligandet av den inre marknaden.
Sökandenas argument att den överträdelse som i förevarande fall begåtts inte kan klassificeras som mycket allvarlig till sin natur, i den mening som avses i riktlinjerna, med motiveringen att överträdelsen inte omfattade ett formellt exportförbud, är därför felaktigt och kan inte godtas.
Förstainstansrätten tillägger att, även om det system som infördes i förevarande fall inte omfattade något klart och entydigt exportförbud, var orsaken inte sökandenas strävan att främja konkurrensen, utan tvärtom överväganden som sammanhängde med en strävan att inte införa ett system som var alltför uttalat konkurrensbegränsande och därmed också lättare att upptäcka. Såsom har konstaterats (se punkterna 51–68 och 113 ovan) inrättade sökandena 1997 ett ersättningssystem som till sin karaktär var klart konkurrensbegränsande. Från och med 1998 undvek de alla alltför uppenbart konkurrensbegränsande formuleringar och såg samtidigt till att bibehålla det konkurrensbegränsande system som infördes 1997. Systemet kompletterades med olika åtgärder som i huvudsak syftade till att se till att export endast skedde i undantagsfall.
I detta avseende är överträdelsen till sin art särskilt allvarlig, med hänsyn till att förlängningen av ersättningssystemet fram till och med 2003 omgärdades av synnerligen vilseledande villkor. Såsom kommissionen har nämnt (skäl 171 andra meningen i det angripna beslutet) och såsom förstainstansrätten redan framhållit i sin dom i det ovan i punkt 171 ovan nämnda målet General Motors Nederland och Opel Nederland mot kommissionen (punkt 192), ska detta även ses mot bakgrund av att kommissionens tidigare beslutspraxis och fast rättspraxis på området för parallellimport, i synnerhet inom bilsektorn, utgjorde tydliga varningar för det olagliga i ett sådant system.
I likhet med kommissionen framhåller förstainstansrätten att sökandena tillhör en stor industrikoncern som innehar en framskjuten ställning på marknaderna i fråga (se skäl 167 i det angripna beslutet). De har juridiska avdelningar som är fullt kapabla att bedöma – såsom också har skett – det berörda beteendets konkurrensbegränsande art (se skäl 170 i det angripna beslutet).
Av det ovan anförda följer att kommissionen vid utövandet av sitt utrymme för skönsmässig bedömning inte har begått något fel när den klassificerat överträdelsen som mycket allvarlig.
— Kriteriet för bedömningen av överträdelsens allvar med avseende på överträdelsens konkreta påverkan på marknaden
Sökandena har bestritt att kommissionen i det angripna beslutet beaktade överträdelsens konkreta påverkan på marknaden. De har hävdat att kommissionen överdriver överträdelsens effekter genom att klassificera dessa som avsevärda. I själva verket hade överträdelsen inga – eller åtminstone obetydliga – effekter.
Kommissionen har bestritt denna kritik och anser i alla händelser att överträdelsens mycket allvarliga karaktär har blivit tillräckligt fastslagen i det angripna beslutet, på grundval av överträdelsens art. Även om kommissionen har nämnt en påverkan i sin motivering av bedömningen av överträdelsens allvar, har den i alla händelser inte uttryckligen grundat sig på överträdelsens effekter när den dragit slutsatsen att överträdelsen ska klassificeras som ”mycket allvarlig”.
Det senare argumentet av kommissionen kan inte godtas, på grund av själva ordalydelsen i det angripna beslutet.
Oaktat vad kommissionen har anfört i sitt försvar inom ramen för detta mål, har den inte i det angripna beslutet klassificerat överträdelsen som mycket allvarlig enbart på grund av dess art. I skäl 166 i det angripna beslutet konstaterar kommissionen att företaget genom sitt agerande har motsatt sig genomförandet av målet med den gemensamma marknaden sådant det fastställs i fördraget och att överträdelsen av det enkla skälet bör klassificeras som mycket allvarlig till sin art. Härigenom klassificerar kommissionen inte överträdelsen i sig utan dess art som mycket allvarlig, och överträdelsens art utgör det första kriteriet i riktlinjerna för bedömning av en överträdelses allvar, vilket påpekas i punkt 277 ovan.
Först efter en prövning som även inbegrep andra aspekter, såsom överväganden rörande överträdelsens effekter, vilka av kommissionen klassificerats som avsevärda (se särskilt skäl 166 tredje meningen och skäl 168 andra meningen i det angripna beslutet), uttryckte kommissionen i skäl 172 i det angripna beslutet sin uppfattning att ”[m]ot denna bakgrund har den överträdelse av artikel 81 som [sökandena] gjort sig skyldiga till klassificerats som mycket allvarlig”.
Förstainstansrätten ska därför pröva om kommissionen i det angripna beslutet har utfört granskningar som gör att den i sin bedömning av överträdelsens allvar kan dra slutsatsen att den faktiskt haft avsevärda effekter.
I skäl 131 i det angripna beslutet påpekade kommissionen att exporten började minska efter 1997 för att sedan halveras efter 1999. Till svar på AP:s argument att denna nedgång inte orsakades av ersättningssystemet, utan av minskade prisskillnader som gjorde att utländska köpare blev mindre benägna att köpa bil i Nederländerna, har kommissionen bland annat anfört att betydande prisskillnader kvarstod under den aktuella perioden (skäl 132 i det angripna beslutet).
Kommissionen har också påpekat att den begränsade rätten till bonus, vad exportförsäljningen beträffar, i alla händelser hade berövat de nederländska återförsäljarna viss flexibilitet, oberoende av eventuella variationer i prisskillnaden (skäl 133
in fine
i det angripna beslutet).
I skäl 134 i det angripna beslutet erinrade kommissionen först om att ”det generellt är svårt att exakt kvantifiera effekten av sådana åtgärder, eller rentav omöjligt att fastställa antalet exportförsäljningar som verkligen har förhindrats genom dessa åtgärder”. Kommissionen tillade sedan att ”den bevisning som inkommit i samband med utredningen i det aktuella ärendet emellertid gör det möjligt att bevisa att ersättningssystemet i fråga haft en betydande effekt på utvecklingen av exportflödet från Nederländerna”.
Kommissionen har särskilt nämnt ett internt PNE-meddelande som avfattats av [
konfidentiellt
], Responsable Dealer Support (ansvarig för stöd till återförsäljarna) hos PNE, och som bifogats det angripna beslutet. Av meddelandet framgår att det skulle ha medfört en mycket betydande ökning av exportvolymen om exportbonusen betalats ut för 2003 (skäl 134 första strecksatsen i det angripna beslutet).
Förstainstansrätten ska först undersöka kommissionens påstående att exporten minskade efter 1997, och därefter halverades efter 1999.
Sökandena har i huvudsak gjort gällande, inom ramen för prövningen av den fjärde grunden (se punkt 235 ovan), att det var de stora exportvolymerna år 1997 och 1998 som var atypiska. De var nämligen en följd av att mycket efterfrågade Peugeot-modeller släpptes ut på marknaden samtidigt som det vid den tiden fanns stora prisskillnader. Att prisskillnaderna under påföljande år minskade var huvudorsaken till exportminskningen.
När det gäller det första av dessa påståenden, nämligen att exporten var osedvanligt hög under 1997 och 1998 på grund av att de nya bilmodellerna var mycket attraktiva för köparna (vilket enligt sökandena gör det omöjligt att dra någon giltig slutsats om exportminskningen under påföljande år), anser förstainstansrätten i likhet med kommissionen att effekten av dessa bilmodellers attraktionskraft på försäljningsvolymen i princip måste ha varit densamma i Nederländerna som i övriga medlemsstater, eftersom de nya bilmodellerna infördes både i Nederländerna och utomlands. Även om denna attraktionskraft är av den arten att tillverkarens försäljningsvolymer ökar, både på inhemsk nivå och vid export – förutsatt att skillnaden mellan katalogpriset och utsikterna till reducerade priser gör detta intressant – betyder inte attraktionskraften i sig att parallellexportens andel av försäljningen ökar i förhållande till den inhemska försäljningen. I alla händelser framlägger sökandena inga bevis som föranleder en motsatt slutsats än denna.
När det gäller den omständigheten att en ny bilmodell skulle kunna vara mer lockande för konsumenter från andra länder än för konsumenter från Nederländerna, ska det konstateras att den inte tycks vara av den arten att den medför en ökning av de nederländska återförsäljarnas parallellexport i förhållande till deras inhemska försäljning. Den av sökandena åberopade omständigheten att dieselfordon inte är särskilt populära hos de nederländska konsumenterna, men mycket populära hos de franska konsumenterna, kan visserligen få till följd att flertalet av de eventuella bilar som exporteras till Frankrike är dieselfordon, men tycks likafullt inte vara av den arten att den medför att den nederländska parallellexporten ökar i förhållande till den inhemska försäljningen i Nederländerna. Det finns ingenting som tyder på att de franska konsumenternas förkärlek för dieselfordon i nämnvärd utsträckning skulle få dem att avstå från att köpa bilen hos en fransk återförsäljare, och sökandena anför i alla händelser inte några bevis till stöd för detta. Att samme konsument väljer att köpa sin bil utomlands är i slutändan avhängigt den ekonomiska fördel som kan uppnås genom ett sådant förfarande.
När det gäller sökandenas andra påstående, nämligen att det var den minskade prisskillnaden – och inte den uteblivna bonusen vid export – som var huvudorsaken till att exporten minskade efter 1997, erinrar förstainstansrätten om att kommissionen i det angripna beslutet inte har hävdat att den uteblivna bonusen var den enda orsaken till att exporten minskade. Kommissionen har endast ansett det vara svårt att ange de minskade prisskillnaderna som enda förklaring till att exporten minskade från och med 1997 (skäl 132,
in fine
, i det angripna beslutet).
Det förefaller dessutom som om kommissionen, som i skäl 131 första meningen i det angripna beslutet inledningsvis som huvudargument för ersättningssystemets effekter påpekade att ”exporten började minska efter 1997 och sedan halverades efter 1999”, i sitt följande resonemang och i synnerhet i skäl 132 i det angripna beslutet inte tillräckligt beaktade AP:s invändning att exportminskningen i huvudsak orsakades av variationer i prisskillnaderna.
Samtidigt som kommissionen nämnde denna invändning i skäl 131 i det angripna beslutet, nöjde den sig med att i skäl 132 konstatera att ”prisskillnaderna mellan Nederländerna och de dyraste marknaderna var fortsatt betydande under den berörda perioden”. I huvudsak betyder det att oavsett hur dessa prisskillnader utvecklades kvarstod incitamentet för utländska konsumenter att köpa sin bil i Nederländerna under hela den berörda perioden.
Detta konstaterande angående parallellexportens fortsatta fördelar för konsumenterna under den berörda perioden är förvisso riktigt. Det bör dock påpekas att kommissionen inledningsvis i sin utredning av hur ersättningssystemet påverkat konkurrensen poängterade den kraftiga exportminskningen under den berörda perioden, utan att den i sitt fortsatta resonemang fäste tillräcklig vikt vid den roll som de varierande prisskillnaderna spelade för denna minskning. I praktiken innebär detta att kommissionen i sin beskrivning av de faktiska omständigheterna förminskade den roll variationen i prisskillnader spelade för exportnedgången.
Förstainstansrätten finner därför att det förhållandet att kommissionen i sina uppgifter om exportminskningen i skälen 131 och 132 i det angripna beslutet inte fäste tillräcklig vikt vid den roll variationen i prisskillnaderna spelade för exportminskningen är ett uttryck för att kommissionen i viss mån förminskade denna roll.
För det andra hävdade kommissionen i skäl 133 i det angripna beslutet, vad avser påpekandet som det erinras om i punkt 294 ovan, att ”den begränsade rätten till bonus, vad exportförsäljningen beträffar, i alla händelser hade berövat de nederländska återförsäljarna viss flexibilitet, oberoende av eventuella variationer i prisskillnaden”. Kommissionen anlägger härvidlag inte köparens, utan återförsäljarens perspektiv.
Sökandena har bestritt denna beskrivning och har gjort gällande att exportförsäljningen var lönsam oberoende av bonusen, att bonusbeloppet var försumbart i förhållande till bilarnas försäljningspris och i förhållande till prisskillnaderna, och således inte kunde spela någon roll (se, beträffande den fjärde grunden, punkterna 233 och 234 ovan).
När det gäller argumenten om bonusens påstådda försumbarhet i förhållande till försäljningspriset på bilarna och i förhållande till prisskillnaderna, konstaterar förstainstansrätten att dessa argument innebär en sammanblandning av köparens och återförsäljarens olika perspektiv. Även om det ur köparens synvinkel visserligen är riktigt att bonusen i absoluta tal endast utgjorde en liten del av bilens försäljningspris, eller av prisskillnaden, kvarstår icke desto mindre det faktum att bonusbeloppet ur återförsäljarens synvinkel inte kan anses som försumbart, eftersom det utgjorde en betydande del av den marginal återförsäljaren tjänar vid försäljningen av bilen. Att denna bonus uteblev vid exportförsäljning spelade därför en icke försumbar roll för denna försäljning (se skäl 116 i det angripna beslutet).
Det kan dessutom konstateras att sökandenas invändningar, som alla i huvudsak syftar till att beskriva bonusen som en finansieringskomponent utan reell inverkan på återförsäljaren, står i direkt motsättning till sökandenas påstående att bonussystemet syftade till att just stimulera försäljningen av Peugeot-bilar i Nederländerna (se, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Tizzanos slutsatser under domen i det i punkt 55 ovan nämnda målet General Motors mot kommissionen, punkt 76). Kommissionen påpekade med rätta, i skäl 112 i det angripna beslutet, att ”om systemet för ersättning till återförsäljarna såsom [Peugeot] hävdat syftade till att sporra nederländska återförsäljare att maximera sina ansträngningar i syfte att öka försäljningen inom det egna försäljningsområdet” så förutsätter det att ersättningssystemet, och därmed bonusbeloppet, ”också var tillräckligt för att avskräcka från viss exportförsäljning om bonusen i det fallet uteblev”.
Vad gäller det argument som framförts inom ramen för den fjärde grunden (se punkt 237 ovan) att tre av återförsäljarna, som svarade för 72 procent av de tillfrågade återförsäljarnas export, hade lämnat svar som bekräftade att bonusen var av underordnad betydelse för exporten, konstaterar förstainstansrätten att det inte finns något stöd för detta påstående, varken vad gäller de enskilda återförsäljarna eller exportbeloppen. Argumentet kan av det skälet inte godtas.
I alla händelser och även om det antogs att detta påstående underförstått avsåg återförsäljarna [
konfidentiellt
], [
konfidentiellt
] och [
konfidentiellt
], vilka avses i ett liknande påstående av AP som nämns i punkt 91 ovan, har det vad avser [
konfidentiellt
] konstaterats att denne återförsäljare, som har uppgivit att han exporterat [
konfidentiellt
] bilar under den granskade perioden, inte visade sig ointresserad av bonusen, utan bara uppfattade att bonusen inte gällde vid export (se punkt 95 ovan). Således kan sökandenas påstående, om det antogs att det verkligen syftar på de tre återförsäljare som nämns i föregående punkt, på sin höjd avse två av dessa. Med sin samlade [
konfidentiellt
] export (se svaren på begäran om upplysningar av den 17 november 2004) och med utgångspunkt i sökandenas egen uppgift om procentsatsen [
konfidentiellt
] procent, svarar de endast för [
konfidentiellt
] procent av de tillfrågade återförsäljarnas export.
Vad gäller bedömningen inom ramen för den fjärde grunden (se ovan punkt 237) att begäran om upplysningar av den 17 november 2004 endast gått ut till en liten del av återförsäljarna, finns det inget som tyder på – och sökandena anför inte heller några bevis till stöd för detta – att gruppen av återförsäljare som mottog begäran om upplysningar, bestående av de företag som enligt kommissionen svarat för 40 procent av exporten under den granskade perioden, inte utgjorde ett representativt urval, i synnerhet vad avsåg granskningen av överträdelsens konkreta påverkan på marknaden.
Av det ovan anförda följer att sökandenas argument att bonusen var för låg för att påverka exportvolymerna inte kan godtas.
För det tredje ska förstainstansrätten pröva de uppgifter som lämnats av kommissionen (se punkterna 295 och 296 ovan), där kommissionen, efter att ha erinrat om svårigheten i att exakt kvantifiera effekterna av åtgärder liknande ersättningssystemet (skäl 134 i det angripna beslutet), icke desto mindre redogjorde för fakta ägnade att bevisa att systemet haft en betydande påverkan på exporten och särskilt nämnde ett internt PNE-meddelande av den 14 oktober 2002, avfattat av [
konfidentiellt
] (skäl 134 första strecksatsen i det angripna beslutet).
Sökandena har inom ramen för den fjärde grunden (se ovan punkt 236) bestritt att detta meddelande hade den innebörd som kommissionen tillmäter det. I meddelandet nämns inga planer på en genomgripande förändring av ersättningssystemet som innebär att bonus i fortsättningen ska betalas ut även vid exportförsäljning. Detta beror enligt sökandena på att meddelandet endast rör en rent förfarandemässig ändring av ett system som redan medger sådana utbetalningar. Ändringen består i att utbetalning mot uppvisande av bevishandlingar på förhand avseende registrering i utlandet ersätts med en automatisk utbetalning med efterhandskontroll av nämnda bevishandlingar.
Förstainstansrätten konstaterar att premissen för sökandenas bestridande, enligt vilken utbetalning av bonus vid export redan föreskrevs i ersättningssystemet, är felaktig. I detta avseende har det konstaterats, i samband med prövningen av den andra grunden, att systemet sådant det beskrevs i cirkulären till återförsäljarna, inte föreskrev någon utbetalning av bonus för export. Än mindre föreskrevs något förfarande i det sammanhanget (se ovan punkt 62).
Det interna meddelandet av den 14 oktober 2002, där [
konfidentiellt
] gav rådet att man med tanke på att regelverket var på väg att förändras borde se till att alla bilar (inbegripet registreringar som i slutändan äger rum i andra EU-medlemsstater) kunde komma i fråga för bonus under påföljande år, kan i själva verket endast tolkas som ett internt förslag till PNE att efter noggrant övervägande sluta undanta exporten från bonussystemet, ett undantag som dittills upprätthållits av sökandena enligt de villkor som kommissionen beskriver i det angripna beslutet och som granskas ovan i punkterna 60–65.
Frågan är dock huruvida detta meddelande därutöver ger stöd för kommissionens uppfattning i skäl 134 första strecksatsen i det angripna beslutet att PNE bedömde att införandet av en bonus för exportförsäljning för 2003 motsvarade ytterligare [
konfidentiellt
] sålda bilar.
Kommissionen har kommit fram till denna siffra genom att beräkna skillnaden mellan den i meddelandet nämnda prognosen i den industriella och affärsmässiga planen (PIC) för 2003, enligt vilken exportförsäljningen förväntades öka samtidigt som ersättningssystemet var oförändrat ([
konfidentiellt
] sålda bilar), och [
konfidentiellt
] prognos om en ökad exportförsäljning i händelse av att ersättningssystemet förändrades ([
konfidentiellt
] sålda bilar).
Sökandena har hävdat att kommissionen har fel och har i det sammanhanget framfört två invändningar. Dels har de hävdat att de [
konfidentiellt
] försäljningar som anges av [
konfidentiellt
] endast är en linjär prognos av återförsäljaren själv, som bygger på exportvolymernas stadiga uppgång sedan år 2000. Dels menar de att de [
konfidentiellt
] försäljningarna i PIC 2003 som nämns i meddelandet av den 14 oktober 2002 endast var en preliminär uppgift som grundade sig på exporten för 2001 och inte beaktade befintliga billager hos återförsäljarna. PIC 2003 sammanställdes slutgiltigt först i samband med att meddelandet avfattades. I planen angavs slutligen en exportvolym som var större ([
konfidentiellt
] bilar) och låg närmare verkligheten, eftersom [
konfidentiellt
] bilar exporterades år 2003.
När det gäller den första invändningen att siffran på [
konfidentiellt
] sålda bilar endast är en linjär prognos över den stadigt ökande exportförsäljningen sedan 2000, ska det konstateras att invändningen underförstått men med nödvändighet bygger på den felaktiga uppfattningen (se punkterna 314–317 ovan) att den ändring som denne person föreslog var en rent förfarandemässig ändring av ett ersättningssystem som redan från början omfattade betalning av bonus vid export.
Dessutom och i fullständighetens intresse erinrar förstainstansrätten i likhet med kommissionen om att denna invändning utgår från ett rent påstående från sökandenas sida. Att sökandena har lagt fram en tabell med en sådan prognos innebär inte att detta tillvägagångssätt följdes i meddelandet av [
konfidentiellt
]. Om detta var [
konfidentiellt
] tillvägagångssätt, förefaller det vidare obegripligt att den preliminära beräkningen med ([
konfidentiellt
] sålda bilar) och den slutliga beräkningen med ([
konfidentiellt
] sålda bilar) i PIC 2003 klart understeg denna påstådda prognos.
I den andra invändningen görs gällande att siffran [
konfidentiellt
] sålda bilar i PIC 2003, som nämns i meddelandet av den 14 oktober 2002, var en preliminär uppgift som senare justerades upp och att man snarare ska beakta siffran [
konfidentiellt
] sålda bilar. Det påverkar inte det faktum att författaren av detta meddelande i huvudsak med utgångspunkt i PIC 2003 och den däri beräknade exportförsäljningen på [
konfidentiellt
] bilar, förutsåg att exporten skulle öka med motsvarande [
konfidentiellt
] bilar om bonusen infördes för exportförsäljning. Att siffrorna i PIC 2003 justerades upp innebär inte att [
konfidentiellt
] prognos om effekterna av att införa bonusen för export ([
konfidentiellt
] bilar) med nödvändighet måste justeras ned.
Av det ovan anförda följer att sökandena inte har förmått visa att kommissionen gjort en felaktig bedömning när den på grundval av det interna PNE-meddelandet av den 14 oktober 2002 drog slutsatsen att åtgärden att låta bonussystemet omfatta exportförsäljning för år 2003 skulle ha medfört en mycket betydande ökning av exportvolymen till andra medlemsstater.
När det slutligen gäller de åtgärder som kommissionen med en övergripande term klassificerar som påtryckningar, framgår det tydligt av kommissionens konstateranden i det angripna beslutet (se särskilt skälen 126–128, 135 och 166), vilka inte på allvar har ifrågasatts i förevarande talan, att dessa påtryckningar hade en avsevärd effekt på återförsäljarna vad avser export.
Vad närmare bestämt beträffar det argument som sökandena anför inom ramen för den fjärde grunden (se punkt 238 ovan), att två av återförsäljarna, nämligen [
konfidentiellt
] och [
konfidentiellt
], ”avsevärt” ökat sin export efter påtryckningarna, bör detta åtminstone relativiseras. Det framgår nämligen av [
konfidentiellt
] meddelande av den 2 november 2001 att exportökningen enligt [
konfidentiellt
]s i själva verket utgjordes av en enda exporthändelse. Vidare framgår det av meddelandet att dessa båda återförsäljare endast såg exporten som en kortsiktig lösning för att kunna uppfylla sina omedelbara finansieringsskyldigheter (se angående [
konfidentiellt
], punkterna 204 och 205 ovan). Slutligen framgår det av handlingarna i ärendet att dessa båda återförsäljares export i själva verket minskade kraftigt år 2003.
Avslutningsvis följer det av det ovan anförda, vad avser kommissionens granskning av överträdelsens konkreta påverkan på marknaden, att kommissionen inte har gjort sig skyldig till någon felaktig bedömning när den utifrån återförsäljarnas synvinkel i huvudsak ansåg att den uteblivna bonusen vid exportförsäljning fick en mycket betydande påverkan på återförsäljarnas exportkapacitet (skäl 169 i det angripna beslutet). I meddelandet av den 14 oktober 2002 fick man en uppfattning om denna påverkan när det gällde år 2003. Av det ovan anförda följer också att påtryckningarna bidrog till att begränsa bilförsäljningen över gränserna (skäl 135 i det angripna beslutet).
Av det ovan anförda (se ovan punkterna 302–305) följer emellertid också att kommissionen i skälen 131 och 132 i det angripna beslutet beskrev och analyserade verkligheten på ett sätt som förminskade den roll prisskillnadernas utveckling spelade för exportnedgången, med följd att den i det avseendet överskattade överträdelsens konkreta påverkan på marknaden.
Med beaktande av det ovan anförda resonemanget om kommissionens bedömning av överträdelsens allvar, anser förstainstansrätten, inom ramen för sin fulla prövningsrätt, att det angripna beslutet ska ändras, av de skäl som anges i punkterna 302–305 och 328 ovan. Förstainstansrätten bekräftar samtidigt kommissionens klassificering av överträdelsen som mycket allvarlig i det angripna beslutet. Ändringen innebär en minskning med 10 procent av det bötesbelopp som fastställs i skäl 173 i det angripna beslutet, vad avser överträdelsens allvar.
Bestridandet av kommissionens bedömning av överträdelsens varaktighet vid beräkningen av böterna
I punkt 1 B i riktlinjerna anges att överträdelsens varaktighet bör tas i beaktande så att man skiljer mellan överträdelser med kort varaktighet (normalt kortare än ett år) utan tilläggsbelopp, överträdelser med medellång varaktighet (normalt ett till fem år) då beloppet kan uppgå till 50 procent av det belopp som fastställts för överträdelsens allvar, samt överträdelser med lång varaktighet (normalt längre än fem år) då beloppet för varje år kan fastställas till 10 procent av det belopp som fastställts för överträdelsens allvar.
När det gäller sökandenas bestridande av kommissionens bedömning av överträdelsens varaktighet har det redan konstaterats, inom ramen för den tredje grunden (se punkt 228 ovan), att kommissionen inte begick något fel när den hävdade att ”överträdelsen med avseende på alla dess delar begicks av [sökandena] från början av januari 1997 till slutet av september 2003, det vill säga under sex år och nio månader” (skäl 175 i det angripna beslutet).
Sökandena har emellertid gjort gällande att en enhetlig beräkningsgrund för tilläggsbeloppet för böterna under hela denna tidsperiod inte är berättigad, med hänsyn till att överträdelsen varierade i intensitet under denna tid. Variationerna i överträdelsens intensitet borde ha beaktats vid bedömningen av dess varaktighet.
Förstainstansrätten erinrar om att tilläggsbeloppet enligt rättspraxis ska beräknas med tillämpning av ett visst procenttal av utgångsbeloppet, vilket bestäms på grundval av hur allvarlig överträdelsen som helhet är och således redan återspeglar överträdelsens varierande intensitet. Det vore alltså inte logiskt att vid beräkningen av detta belopp till följd av överträdelsens varaktighet ta hänsyn till en variation i överträdelsens intensitet under den berörda perioden (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål
T-53/03, BPB mot kommissionen, REG 2008, s. II-1333
, punkt 364).
Av detta följer att kommissionen inte kan klandras för att den tillämpat det tilläggsbelopp för överträdelsens varaktighet som föreskrivs i riktlinjerna för överträdelser som varat i mer än fem år. Kommissionen beräknade tilläggsbeloppet efter att ha beaktat variationen i överträdelsens intensitet över tid i sin bedömning av överträdelsens allvar (skäl 172 tredje meningen i det angripna beslutet) och efter att ha konstaterat att överträdelsen begicks under en period av 6 år och nio månader (skäl 175 i det angripna beslutet).
Sökandenas bestridande vad avser bedömningen av överträdelsens varaktighet, som i det angripna beslutet ligger till grund för beräkningen av bötesbeloppet, kan därför inte godtas.
Med hänsyn till det ovan anförda, och särskilt punkt 329 ovan, fastställer förstainstansrätten det slutliga bötesbelopp som åläggs sökandena till 44,55 miljoner euro. Talan ogillas i övrigt.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 87.3 första stycket kan förstainstansrätten emellertid besluta att kostnaderna ska delas om parterna ömsom tappar på en eller flera punkter.
Eftersom talan väsentligen ogillas gör förstainstansrätten en skälighetsbedömning och beslutar att sökandena ska bära nio tiondelar av sina rättegångskostnader och nio tiondelar av kommissionens rättegångskostnad och att kommissionen ska bära en tiondel av sin rättegångskostnad och en tiondel av sökandenas rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)
följande:

1)
Det bötesbelopp som Automobiles Peugeot SA och Peugeot Nederland NV påförs genom artikel 3 i kommissionens beslut K(2005) 3683 slutlig av den 5 oktober 2005 om ett förfarande enligt artikel 81 EG (ärendena F-2/36.623, 36.820 och 37.275 – SEP m.fl./Automobiles Peugeot SA) fastställs till 44,55 miljoner euro.

2)
Talan ogillas i övrigt.

3)
Automobiles Peugeot och Peugeot Nederland ska bära nio tiondelar av sina rättegångskostnader och nio tiondelar av kommissionens rättegångskostnad.

4)
Kommissionen ska bära en tiondel av sin rättegångskostnad och en tiondel av Automobiles Peugeots och Peugeot Nederlands rättegångskostnader.

Vilaras
Prek
Ciucă
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 9 juli 2009.
Underskrifter
Innehållsförteckning

Bakgrund och tillämpliga bestämmelser

Förfarandet och parternas yrkanden

Den rättsliga bedömningen

1. Prövning av den andra grunden, som avser frånvaron av konkurrensbegränsande syfte med ersättningssystemet och påtryckningarna

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Ersättningssystemets konkurrensbegränsande syfte

Påtryckningarnas konkurrensbegränsande syfte

2. Prövning av den första grunden: huruvida det inte föreligger något avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

3. Prövning av den tredje grunden, som avser en felaktig bedömning av överträdelsens varaktighet och en motsägelsefull motivering

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

4. Prövning av den fjärde grunden, som avser en felaktig bedömning av det påstådda konkurrensbegränsande avtalets effekter

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

5. Prövning av den femte grunden, som avser ett brott mot artikel 23.2 och 23.3 i förordning nr 1/2003 liksom mot riktlinjerna och som syftar till att minska bötesbeloppet

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Ifrågasättandet av kommissionens bedömning av överträdelsens allvar vid beräkningen av böterna

— Kriteriet för bedömning av överträdelsens allvar med avseende på överträdelsens art

— Kriteriet för bedömningen av överträdelsens allvar med avseende på överträdelsens konkreta påverkan på marknaden

Bestridandet av kommissionens bedömning av överträdelsens varaktighet vid beräkningen av böterna

Rättegångskostnader
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.
(
)	Dolda konfidentiella uppgifter.