CELEX: 61987CJ0046
Konkurencija
Motyvavimas
Procedūriniai pažeidimai

Pareiškimais,
kuriuos Teisingumo Teismo kanceliarija gavo atitinkamai 1987 m.
vasario 16 d. ir 1988 m. rugpjūčio 5 d.,
Hoechst
AG
pagal
EEB sutarties 173 straipsnio 2 dalį pateikė du ieškinius dėl
trijų Komisijos sprendimų, priimtų pagal 1962 m. vasario 6 d.
Tarybos reglamentą Nr. 17 (Pirmąjį reglamentą, įgyvendinantį
Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL 13, p. 204)) bylose
IV/31.865 – PVC ir IV/31.866 – Polietilenas, panaikinimo. Pirmasis
ieškinys yra dėl 1987 m. sausio 15 d. Sprendimo (K(87)19/5)
dėl tyrimo pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalį
ir dėl 1987 m. vasario 3 d. Sprendimo (K(87)248), kuriuo
nustatomas delspinigių mokėjimas pagal Reglamento Nr. 17
16 straipsnį. Antrasis ieškinys yra dėl 1988 m. gegužės
26 d. Sprendimo (K(88)928), kuriuo nustatoma galutinė delspinigių
mokėjimo suma pagal Reglamento Nr. 17 16 straipsnį.
Turėdama
pagrindą įtarti, kad Bendrijoje tarp kai kurių PVC ir polietileno
gamintojų bei tiekėjų esama susitarimų arba suderintų veiksmų, susijusių
su šių medžiagų tiekimo kainų bei kvotų nustatymu, Komisija nusprendė
atlikti tyrimą dėl keleto įmonių, tarp jų ir dėl ieškovės įmonės, kurios
atžvilgiu priėmė pirmiau minėtą ginčijamą 1987 m. sausio
15 d. Sprendimą (toliau – sprendimas atlikti tyrimą).
Sausio
20, 22 ir 23 d. Komisija norėjo atlikti aptariamą tyrimą, tačiau
ieškovė nesutiko, kad toks tyrimas būtų atliktas, motyvuodama tuo, kad
tai yra neteisėta krata. Ieškovė laikėsi tokios pat pozicijos ir savo
atsakyme į Komisijos teleksą, kuriame į ją buvo kreiptasi dėl sutikimo
atlikti tyrimą ir įspėjama, kad atsisakymo atveju jai grės
1 000 ekiu delspinigiai už kiekvieną uždelstą dieną. Tada
Komisija priėmė ginčijamą pirmiau minėtą 1987 m. vasario 3 d.
Sprendimą, kuriuo ieškovei nustatė minėtų delspinigių mokėjimą (toliau –
sprendimas, kuriuo nustatomas delspinigių mokėjimas).
1987 m. vasario 12 d. sprendimu
Amtsgericht Frankfurt am Main
atmetė
Bundeskartellamt
(Vokietijos federalinė įstaiga, sprendžianti kartelių klausimus),
kurios pagalbos buvo prašoma pagal Reglamentą Nr. 17, pateiktą
prašymą išduoti kratos orderį motyvuodamas tuo, kad šiam teismui nebuvo
pateikta jokių faktų, galinčių patvirtinti įtarimą dėl susitarimų ar
suderintų veiksmų buvimo.
1987 m.
kovo 26 d. Nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas atmetė ieškovės
prašymą sustabdyti sprendimo atlikti tyrimą bei sprendimo, kuriuo
nustatomas delspinigių mokėjimas, vykdymą.
1987

m. kovo 31 d.
Bundeskartellamt
iš
Amtsgericht Frankfurt am Main
gavo Komisijos vardu išduotą kratos orderį. Komisija tyrimą atliko 1987 m. balandžio 2–3 dienomis.
Suteikusi
ieškovei galimybę pareikšti savo nuomonę ir išklausiusi Patariamąjį
konkurenciją ribojančių veiksmų ir dominuojančių padėčių komitetą,
Komisija minėtu ginčijamu 1988 m. gegužės 26 d. Sprendimu
(toliau – sprendimas dėl galutinės delspinigių sumos nustatymo) nustatė
galutinę mokėtiną 55 000 ekiu delspinigių sumą, t. y.
1 000 ekiu per dieną nuo 1987 m. vasario 6 d. iki
balandžio 1 d. imtinai.
Išsamesnį
bylos aplinkybių išdėstymą, informaciją apie proceso eigą, taip pat
šalių paaiškinimus ir argumentus galima rasti teismo posėdžio pranešime.
Šie bylos medžiagos elementai toliau perteikiami tik tiek, kiek būtina
Teisingumo Teismo motyvams pateikti.

Dėl sprendimo atlikti tyrimą
Ieškovė,
ginčydama sprendimą atlikti tyrimą, pateikia tris argumentus,
susijusius su Komisijos įgaliojimų atlikti tyrimą viršijimu, nepakankamu
sprendimo motyvavimu ir taikytos procedūros neteisėtumu.
a)
Dėl Komisijos įgaliojimų atlikti tyrimą
Ieškovė
mano, kad ginčijamas sprendimas yra neteisėtas, nes jis leidžia
Komisijos pareigūnams imtis priemonių, kurias ieškovė apibūdina kaip
kratą, o tokių priemonių nėra numatyta Reglamento Nr. 17
14 straipsnyje ir jos pažeidžia Bendrijos teisės pripažįstamas
pagrindines teises. Ieškovė priduria, kad jei ši nuostata būtų aiškinama
kaip suteikianti Komisijai įgaliojimus atlikti kratą, ji būtų neteisėta
dėl nesuderinamumo su pagrindinėmis teisėmis, dėl kurių apsaugos
būtina, jog kratą atlikti būtų galima tik gavus išankstinį teismo
leidimą.
Komisija
teigia, kad pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnį jos turimi
įgaliojimai taip pat apima teisę imtis priemonių, kurios pagal kai kurių
valstybių narių teisę atitiktų kratos sąvoką. Tačiau, jos nuomone, iš
pagrindinių teisių kildinami teisminės gynybos reikalavimai, kurių ji iš
esmės neginčija, yra tenkinami, jei asmenys, kuriems skirti sprendimai
atlikti tyrimus, turi galimybę ginčyti tokius sprendimus Teisingumo
Teisme ir prašyti jų vykdymą sustabdyti taikant laikinąsias apsaugos
priemones, leidžiančias Teisingumo Teismui greitai patikrinti, ar
tyrimų, kuriuos nuspręsta atlikti, nebuvo imtasi savavališkai. Toks
patikrinimas prilygsta išankstiniam teismo leidimui.
Kilus
tokiam ginčui, prieš pradedant nagrinėti Komisijos pagal Reglamento
Nr. 17 14 straipsnį turimų įgaliojimų atlikti tyrimą pobūdį ir
apimtį reikia pabrėžti, kad šis straipsnis negali būti aiškinamas taip,
kad aiškinimo rezultatai būtų nesuderinami su bendraisiais Bendrijos
teisės principais, tarp jų ir su pagrindinėmis teisėmis.
Iš
tikrųjų, kaip rodo nusistovėjusi Teisingumo Teismo praktika,
pagrindinės teisės yra bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi
užtikrina Teisingumo Teismas, remdamasis valstybėms narėms bendromis
konstitucinėmis tradicijomis ir tarptautinėmis sutartimis, kurių
pagrindu valstybės narės bendradarbiavo arba kurias pasirašė (žr.,
pavyzdžiui, 1974 m. gegužės 14 d. Sprendimą
Nold
, 4/73,
Rink. p. 491), dalis. Šiuo atžvilgiu 1950 m. lapkričio
4 d. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos
konvencijai (toliau – Europos žmogaus teisių konvencija) tenka ypatinga
svarba (žr., pavyzdžiui, 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimą
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651).
Aiškinant
Reglamento Nr. 17 14 straipsnį, reikia ypač atsižvelgti į
teisės į gynybą ? principo, kurį Teisingumo Teismas savo sprendimuose ne
kartą yra pripažinęs kaip pagrindinį (žr., pavyzdžiui, 1983 m.
lapkričio 9 d. Sprendimo
Michelin
, 322/81, Rink. p. 3461, 7 punktą) ? reikalavimus.
Reikia
pažymėti, kad nors Teisingumo Teismas šiame sprendime pabrėžė, jog
teisė į gynybą privalo būti užtikrinta administracinėse procedūrose,
kuriose gali būti paskirtos baudos, reikia užkirsti kelią nepataisomam
šių teisių pažeidimui per parengtinį tyrimą, įskaitant ir patikrinimus,
kurie gali būti lemiami pateikiant įmonių veiksmų neteisėtumo įrodymus,
už kuriuos įmonė galėtų būti patraukta atsakomybėn.
Todėl,
nors tam tikros teisės į gynybą yra siejamos tik su ginčo teisena,
vykstančia po to, kai yra pateikiamas pranešimas apie kaltinimus, kitos
teisės, pavyzdžiui, teisė į teisinį atstovavimą ir į advokato bei
kliento susirašinėjimo konfidencialumą (pripažinta 1982 m. gegužės
18 d. Teismo sprendimu
AM & S
, 155/79, p. 1575), privalo būti užtikrintos jau nuo parengtinio tyrimo etapo.
Kadangi
ieškovė taip pat rėmėsi reikalavimais, kildinamais iš pagrindinės
teisės į būsto neliečiamumą, reikia pažymėti, kad nors fizinių asmenų
privataus būsto atveju tokia teisė Bendrijos teisinėje sistemoje yra
pripažįstama bendru valstybių narių teisėms principu, to paties negalima
pasakyti apie įmones, nes valstybių narių teisinių sistemų įtvirtinama
komercinei veiklai skirtų patalpų apsauga nuo valstybės institucijų
įsikišimo gerokai skiriasi ir savo pobūdžiu, ir laipsniu.
Kitokios
išvados nebūtų galima padaryti ir iš Europos žmogaus teisių konvencijos
8 straipsnio, kurio 1 dalyje nustatyta, jog „kiekvienas turi
teisę į tai, kad būtų gerbiamas jo privatus ir šeimos gyvenimas, būsto
neliečiamybė ir susirašinėjimo slaptumas“. Šio straipsnio apsaugos
taikymo sritis siejama su žmogaus asmeninės laisvės reiškimusi, todėl
negali apimti ir komercinei veiklai skirtų patalpų. Be to, reikia
pažymėti, kad Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos šiuo klausimu
nėra.
Vis
dėlto visose valstybių narių teisinėse sistemose valstybės institucijų
kišimuisi į bet kurio, – tiek fizinio, tiek juridinio – asmens privačios
veiklos sritį privalo būti teisinis pagrindas, pateisinamas įstatymuose
nustatytais pagrindais, ir todėl tos sistemos įtvirtina, nors ir
skirtingais būdais, apsaugą nuo savavališko ar neproporcingo įsikišimo.
Taigi tokios apsaugos reikalavimas turi būti pripažintas Bendrijos
teisės bendruoju principu. Dėl šios priežasties reikia priminti, kad
Teisingumo Teismas nustatė turintis kompetenciją spręsti dėl to, ar
Komisija, pagal EAPB sutartį imdamasi atitinkamų priemonių tyrimui
atlikti, neviršijo savo įgaliojimų (1962 m. gruodžio 14 d.
Sprendimas sujungtose bylose
San Michele ir kt.
, 5–11 ir 13–15/62, Rink. p. 859).
Taigi
Komisijai pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnį suteiktų
įgaliojimų atlikti tyrimą pobūdį bei apimtį reikia nagrinėti pirmiau
minėtų bendrųjų principų kontekste.
14 straipsnio
1 dalis suteikia Komisijai teisę atlikti visus reikiamus tyrimus
įmonėse bei įmonių asociacijose ir nustato, kad „tam Komisijos
įgaliotiems pareigūnams suteikiama teisė:
a) tikrinti buhalterines knygas ir kitus verslo dokumentus;
b) daryti buhalterinių knygų ir verslo dokumentų kopijas arba išrašus iš jų;
c) prašyti iš karto pateikti žodinius paaiškinimus;
d) patekti į visas įmonių patalpas, teritoriją ir transporto priemones“.
To
paties straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatoma, kad tyrimai gali būti
atliekami pateikus rašytinį įgaliojimą arba remiantis sprendimu, kuriuo
iš įmonių reikalaujama leisti atlikti tyrimą. Kaip yra nusprendęs
Teisingumo Teismas, Komisija gali pasirinkti vieną iš šių dviejų
galimybių, atsižvelgdama į kiekvieno atvejo ypatumus (1980 m.
birželio 26 d. Sprendimas
National Panasonic
byloje 136/79,
Rink. p. 2033). Tiek rašytiniuose įgaliojimuose, tiek
sprendimuose privalo būti nurodytas tyrimo dalykas ir tikslas. Kad ir
kokios procedūros būtų laikomasi, Komisija turi iš anksto informuoti
kompetentingą valstybės narės, kurios teritorijoje turi būti atliktas
tyrimas, instituciją, su kuria pagal 14 straipsnio 4 dalį turi
būti pasikonsultuota prieš priimant sprendimą, kuriame nurodoma atlikti
tyrimą.
Pagal
to paties straipsnio 5 dalį valstybės narės, kurios teritorijoje
turi būti atliktas tyrimas, kompetentingos institucijos pareigūnai tos
institucijos arba Komisijos prašymu gali padėti Komisijos pareigūnams
atlikti savo pareigas.
Galiausiai
pagal 14 straipsnio 6 dalį nacionalinių institucijų pagalba
yra būtina norint atlikti tyrimą, kai įmonė jam prieštarauja.
Kaip
Teisingumo Teismas pabrėžė pirmiau minėtame 1980 m. birželio
26 d. Sprendime (20 punkte), iš Reglamento Nr. 17
septintos ir aštuntos konstatuojamųjų dalių yra aišku, kad šio
reglamento 14 straipsniu Komisijai suteiktų įgaliojimų tikslas –
suteikti jai galimybę vykdyti EEB sutartyje įtvirtintą pareigą
užtikrinti, kad bendrojoje rinkoje būtų laikomasi konkurencijos
taisyklių. Kaip yra aišku iš Sutarties preambulės ketvirtos pastraipos,
3 straipsnio f papunkčio ir 85 bei 86 straipsnių, šių
taisyklių funkcija – užtikrinti, kad konkurencija nebūtų iškreipta ir
kad dėl to nenukentėtų visuomenės interesai, individualios įmonės ir
vartotojai. Šitaip Komisija, naudodamasi Reglamentu Nr. 17 jai
suteiktais įgaliojimais, prisideda prie pagal Sutartį siekiamos
konkurencinės sistemos, kurios įmonės privalo laikytis, išsaugojimo.
Minėtoje aštuntoje konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad dėl šio tikslo
Komisija privalo visoje bendrosios rinkos teritorijoje turėti
įgaliojimus reikalauti, jog būtų pateikta informacija, ir atlikti
tyrimus, „kurie yra būtini“ norint išaiškinti visus 85 ir
86 straipsnių pažeidimus.
Tiek
Reglamento Nr. 17 tikslas, tiek jo 14 straipsnyje išvardyti
Komisijos pareigūnams suteikti įgaliojimai įrodo, kad tyrimų apimtis
gali būti labai plati. Teisė patekti į visas įmonių patalpas,
teritorijas ir transporto priemones turi ypatingą svarbą, nes ji skirta
tam, kad būtų leista Komisijai surinkti įrodymus apie konkurencijos
taisyklių pažeidimus ten, kur tokie įrodymai paprastai randami,
t. y. įmonių komercinei veiklai skirtose patalpose.
Ši
teisė patekti į tokius objektus būtų beprasmė, jei Komisijos pareigūnai
galėtų paprašyti pateikti tik tuos dokumentus ir bylas, kuriuos
sugebėtų iš anksto tiksliai identifikuoti. Priešingai, tokia teisė
reiškia galimybę ieškoti įvairios informacijos, kuri dar nėra žinoma
arba nėra visiškai identifikuota. Neturėdama tokios galimybės, Komisija
negalėtų surinkti tyrimui atlikti reikalingos informacijos, jei
tikrinamos įmonės atsisakytų bendradarbiauti arba kliudytų tyrimui.
Taigi
nors Reglamento Nr. 17 14 straipsnis ir suteikia Komisijai
didelius įgaliojimus atliekant tyrimus, vis dėlto naudojimuisi šiais
įgaliojimais yra taikytinos tam tikros sąlygos, skirtos atitinkamų
įmonių teisėms apsaugoti.
Šiuo
atžvilgiu reikia visų pirma paminėti tai, kad Komisija yra įpareigota
nurodyti tyrimo dalyką ir tikslą. Šis įpareigojimas – tai esminis
reikalavimas ne tik siekiant parodyti, kad tyrimas, kuris bus atliekamas
atitinkamos įmonės patalpose, yra pagrįstas, bet ir siekiant leisti
šioms įmonėms įvertinti savo pareigos bendradarbiauti apimtį, kartu
išlaikant teisę į gynybą.
Taip
pat reikia pažymėti, kad Komisijos įgaliojimų atlikti tyrimą vykdymo
sąlygos skiriasi, nelygu Komisijos pasirinkta procedūra, ketinamų tirti
įmonių elgesys ir nacionalinių institucijų dalyvavimas.
Reglamento
Nr. 17 14 straipsnyje visų pirma reglamentuojami tyrimai,
atliekami atitinkamoms įmonėms bendradarbiaujant – arba savanoriškai,
rašytinio įgaliojimo atveju, arba todėl, kad tokia jų pareiga atsiranda
dėl priimto sprendimo atlikti tyrimą. Antruoju atveju, kaip yra šioje
byloje, Komisijos pareigūnai, be kita ko, turi teisę pamatyti
reikalaujamus dokumentus, taip pat teisę patekti į pasirinktas patalpas
ir teisę pamatyti, kas yra visuose jų nurodytuose balduose. Tačiau
Komisijos pareigūnai negali jėga patekti į patalpas ar atidaryti baldų
arba priversti įmonės darbuotojus suteikti jiems tokią galimybę, arba
vykdyti kratas be įmonės vadovų leidimo.
Visiškai
kitaip yra tada, kai Komisija susiduria su atitinkamų įmonių
priešinimusi tyrimui. Tokiu atveju Komisijos pareigūnai, remdamiesi
14 straipsnio 6 dalimi, gali įmonei nebendradarbiaujant
ieškoti bet kokios tyrimui atlikti reikalingos informacijos, padedami
nacionalinių institucijų, kurios privalo teikti jų pareigoms atlikti
reikalingą pagalbą. Nors tokios pagalbos reikalaujama tik tada, kai
įmonė priešinasi, reikia pridurti, kad jos taip pat gali būti paprašyta
prevenciniais sumetimais, siekiant išvengti galimo įmonės
pasipriešinimo.
Iš
14 straipsnio 6 dalies yra aišku, kad kiekviena valstybė narė
turi nustatyti nacionalinių institucijų pagalbos teikimo Komisijos
pareigūnams sąlygas. Šiuo atžvilgiu valstybės narės, laikydamosi pirmiau
minėtų bendrųjų principų, turi užtikrinti Komisijos veiksmų
veiksmingumą. Taigi, laikantis šių apribojimų, atitinkamas įmonių
teisėms užtikrinti skirtas procedūros taisykles nustato nacionalinė
teisė.
Taigi,
jei Komisija, padedama nacionalinių institucijų, rengiasi atlikti
tyrimą atitinkamoms įmonėms nebendradarbiaujant, ji privalo nepažeisti
tų procedūros garantijų, kurias nustato nacionalinė teisė.
Komisija
privalo užtikrinti, kad pagal nacionalinę teisę veikti įgaliota
institucija turėtų visa, kas yra reikalinga jos priežiūros įgaliojimams
vykdyti. Svarbu pabrėžti, kad tokioje situacijoje minėta institucija, ar
ji būtų teisminė, ar ne, negali pati vertinti Komisijos, dėl kurios
faktinių ir teisinių vertinimų teisėtumo gali spręsti tik Teisingumo
Teismas, įsakytų atlikti tyrimų reikalingumo. Tačiau nacionalinės
institucijos įgaliojimai, nustačius sprendimo atlikti tyrimą
autentiškumą, apima ir teisę apsvarstyti, ar numatytos prievartos
priemonės nėra savavališkos arba viršijančios tai, kas yra būtina tyrimo
dalyko atžvilgiu, taip pat užtikrinti, kad tokių priemonių taikymas
neprieštarautų nacionalinės teisės normoms.
Atsižvelgiant
į tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad priemonėmis, kurias
ginčijamas sprendimas leido įgyvendinti Komisijos pareigūnams, nebuvo
viršyti Reglamento Nr. 17 14 straipsniu jiems suteikti
įgaliojimai. Iš tikrųjų minėto sprendimo 1 straipsnyje ieškovė yra
tik įpareigojama „leisti Komisijos įgaliotiems pareigūnams įprastomis
įstaigų darbo valandomis patekti į patalpas, taip pat dėl patikrinimo
pateikti su tyrimo dalyku susijusius verslo dokumentus, kurių šie
pareigūnai pareikalaus, ir leisti daryti jų kopijas bei nedelsiant
pateikti bet kokius paaiškinimus, kurių šie pareigūnai paprašys“.
Teisingumo
Teisme vykusio proceso metu Komisija teigė, kad jos pareigūnai
atlikdami tyrimus turi teisę vykdyti kratas be nacionalinių institucijų
pagalbos ir nesilaikydami nacionalinėje teisėje numatytų procedūros
garantijų. Tačiau toks klaidingas Reglamento Nr. 17
14 straipsnio aiškinimas negali lemti remiantis šia nuostata
priimtų sprendimų neteisėtumo.
Todėl
ieškinio pagrindas, kad Komisija viršijo jai suteiktus įgaliojimus
atlikti tyrimą, turi būti atmestas.
b)
Dėl motyvavimo
Pasak
ieškovės, sprendimas atlikti tyrimą pažeidžia Sutarties
190 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 14 straipsnio
3 dalį, nes jis yra netikslus, ypač jame nurodyto tyrimo dalyko ir
tikslo atžvilgiu.
Reikia
priminti, kad, kaip Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs pirmiau
minėtame 1980 m. birželio 26 d. Sprendime (
National Panasonic
,
25 punktas), Reglamento Nr. 17 paties 14 straipsnio
3 dalyje yra išvardijami esminiai sprendimo dėl tyrimo atlikimo
motyvų, kuriais grindžiamas toks sprendimas, elementai, nustatant, kad
„sprendime nurodomas tyrimo dalykas ir paskirtis, data, kada jis
pradedamas, 15 straipsnio 1 dalies c punkte ir
16 straipsnio 1 dalies d punkte nustatytos baudos ir
teisė atiduoti sprendimą peržiūrėti Teisingumo Teismui“.
Kaip
pažymėta šiame sprendime, Komisijos pareiga nurodyti tyrimo dalyką ir
tikslą yra pagrindinė atitinkamų įmonių teisių į gynybą garantija.
Vadinasi, įpareigojimo pateikti sprendimų atlikti tyrimą motyvus,
kuriais tokie sprendimai grindžiami, apimtis negali būti siaurinama dėl
priežasčių, susijusių su tyrimo veiksmingumu. Šiuo klausimu reikia
pažymėti, kad nors Komisija neprivalo nei pranešti asmeniui, kuriam yra
skirtas sprendimas atlikti tyrimą, visos turimos informacijos apie
įtariamus pažeidimus, nei tiksliai teisiškai įvertinti tų pažeidimų, ji
turi aiškiai nurodyti numanomus faktus, kuriuos ketina tirti.
Nors
ginčijamo sprendimo motyvų išdėstymą galima kritikuoti dėl to, kad jis
suformuluotas labai nekonkrečiai ir jį būtų buvę galima patikslinti, vis
dėlto jis tenkina esminius Reglamento Nr. 17 14 straipsnio
3 dalyje nurodytus reikalavimus. Aptariamame sprendime konkrečiai
minima informacija, kuria remiantis galima teigti, kad Europos
ekonominėje bendrijoje tarp kai kurių PVC ir polietileno (įskaitant
LdPE
,
bet juo neapsiribojant) gamintojų bei tiekėjų yra sudaryti bei taikomi
susitarimai arba suderinti veiksmai dėl šių produktų kainų, kiekių ir
pardavimo srautų. Sprendime teigiama, kad šie susitarimai ir suderinti
veiksmai gali šiurkščiai pažeisti Sutarties 85 straipsnio
1 dalį. Pagal šio sprendimo 1 straipsnį ieškovė „turi leisti
atlikti tyrimą dėl galimo jos dalyvavimo“ tokiuose susitarimuose arba
suderintuose veiksmuose ir dėl šios priežasties įsileisti Komisijos
pareigūnus į savo patalpas, pateikti arba leisti daryti „su tyrimo
dalyku susijusių“ verslo dokumentų kopijas.
Šiomis aplinkybėmis ieškinio pagrindas dėl nepakankamo motyvų išdėstymo turi būti atmestas.
c)
Dėl sprendimo priėmimo procedūros
Ginčijamas
sprendimas atlikti tyrimą buvo priimtas pagal vadinamąją įgaliojimų
perdavimo procedūrą, nustatytą 1980 m. lapkričio 5 d.
Komisijos sprendime, kuriuo už konkurencijos klausimus atsakingas
Komisijos narys įgaliojamas šios institucijos vardu bei atsakomybe pagal
Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalį priimti
sprendimą, kuriuo įmonėms nurodoma leisti atlikti tyrimus. Teisingumo
Teismas 1986 m. rugsėjo 23 d. Sprendime (
AKZO Chemie prieš Komisiją
,
5/85, Rink. p. 2585) yra nusprendęs, kad sprendimas dėl
įgaliojimų perdavimo nepažeidė kolegialios atsakomybės principo,
įtvirtinto Sujungimo sutarties 17 straipsnyje.
Tačiau,
ieškovės nuomone, reikia, kad Teisingumo Teismas pakartotinai
išnagrinėtų šios įgaliojimų perdavimo procedūros teisėtumą, nes ji šią
procedūrą laiko nesuderinama su principu „
nulla poena sine lege
“.
Ieškovė teigia, kad Komisija paprastu administracinio pobūdžio vidaus
aktu pakeitė pažeidimo sudėties elementus, už kuriuos pagal Reglamento
Nr. 17 15 straipsnį gresia bauda, nes priėmus pirmiau minėtą
1980 m. lapkričio 5 d. Sprendimą tokiu pažeidimu yra laikomas
atsisakymas leisti atlikti tyrimą, kurį vykdyti nurodė tik vienas
Komisijos narys, o ne Komisija, kaip kolegiali institucija.
Šiuo
klausimu reikia pažymėti, kad nors baudos paskyrimo pagal Reglamento
Nr. 17 15 straipsnį sąlygos tikrai negali būti pakeistos
Komisijos sprendimu, toks pakeitimas nėra nei tokio sprendimo, kuriuo
perduodami įgaliojimai, tikslas, nei pasekmė. Kadangi įgaliojimo priimti
sprendimus dėl tyrimų perdavimo sistema nepažeidžia kolegialumo
principo, pagal įgaliojimą priimti sprendimai privalo būti laikomi
Komisijos sprendimais Reglamento Nr. 17 15 straipsnio prasme.
Taigi ieškinio pagrindas dėl procedūros neteisėtumo turi būti atmestas.
Kadangi
nė vienam iš ieškinio pagrindų, susijusių su sprendimu atlikti tyrimą,
negali būti pritarta, prašymas panaikinti šį sprendimą turi būti
atmestas.

Dėl sprendimo, kuriuo nustatomas delspinigių mokėjimas
Pasak
ieškovės, priimant sprendimą, kuriuo nustatomas delspinigių mokėjimas,
buvo pažeisti esminiai procedūros reikalavimai, nes Komisija šį
sprendimą priėmė prieš tai neišklausiusi atitinkamos įmonės ir
nepasikonsultavusi su Patariamuoju konkurenciją ribojančių veiksmų ir
dominuojančių padėčių komitetu.
Komisija
savo ruožtu teigia, kad esminiai procedūros reikalavimai nebuvo
pažeisti, nes toks išklausymas ir konsultacija vyko prieš galutinai
nustatant delspinigių mokėjimą.
Reikia
pažymėti, kad Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalyje
reikalaujama prieš priimant įvairius sprendimus, įskaitant ir
numatytuosius 16 straipsnyje dėl delspinigių mokėjimo, suteikti
atitinkamoms įmonėms galimybę „būti išklausytoms tais klausimais, dėl
kurių Komisija pareiškė prieštaravimus“.
Toks
išklausymas yra esminė teisės į gynybą dalis. Jis būtinas norint
„įmonėms ir įmonių asociacijoms užtikrinti teisę pateikti pastabas dėl
visų joms pateiktų prieštaravimų, dėl kurių Komisija ketina spręsti savo
sprendimuose“ (1963 m. liepos 25 d. Komisijos reglamento
Nr. 99/63 dėl Tarybos reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1
ir 2 dalyse numatytų išklausymų trečioji konstatuojamoji dalis
(OL 127, p. 2268)).
Dėl
Patariamojo konkurenciją ribojančių veiksmų ir dominuojančių padėčių
komiteto 16 straipsnio 3 dalyje nustatyta, „kad taikomos
10 straipsnio 3–6 dalys“. Šios nuostatos reglamentuoja minėto
komiteto kompetenciją, sudėtį ir konsultavimosi su juo procedūrą.
Pagal
pirmiau minėto Reglamento Nr. 99/63 1 straipsnį „prieš
konsultuodamasi su Patariamuoju konkurenciją ribojančių veiksmų ir
dominuojančių padėčių komitetu Komisija pagal Reglamento Nr. 17
19 straipsnio 1 dalį išklauso įmonę“. Ši nuostata patvirtina,
kad tokiose situacijose yra būtina išklausyti suinteresuotas įmones bei
konsultuotis su Patariamuoju komitetu.
Siekiant
nustatyti, ar Komisija, prieš priimdama sprendimą, kuriuo nustatomas
delspinigių mokėjimas, privalėjo išklausyti ieškovę ir konsultuotis su
pirmiau minėtu komitetu, reikia priminti, kad delspinigių mokėjimą pagal
Reglamento Nr. 17 16 straipsnį reikia būtinai nustatyti dviem
etapais. Pirmuoju sprendimu, minimu 16 straipsnio 1 dalyje,
Komisija nustato delspinigių mokėjimą, išreikštą atsiskaitymo vienetais
už kiekvieną uždelstą mokėti dieną, skaičiuojant nuo jos pačios
nurodytos datos. Kadangi šiame sprendime nenustatoma visa mokėtinų
delspinigių suma, jis negali būti vykdomas. Galutinai ši suma gali būti
nustatyta tik kitu sprendimu.
Vadinasi,
pareiga išklausyti atitinkamą įmonę ir konsultuotis su Patariamuoju
konkurenciją ribojančių veiksmų ir dominuojančių padėčių komitetu yra
įvykdoma, jei išklausymas ir konsultacija įvyksta prieš nustatant
galutinę mokėtinų delspinigių sumą, ir tiek suinteresuota įmonė, tiek
Patariamasis komitetas turi galimybę aiškiai pasakyti savo nuomonę
visais aspektais, kuriais remdamasi Komisija nustato delspinigių
mokėjimą ir apibrėžia galutinę jų sumą.
Be
to, reikalavimas išklausyti konkrečią įmonę ir konsultuotis su
Patariamuoju komitetu prieš priimant sprendimą, kuriuo atsisakiusiai
leisti atlikti tyrimą įmonei nustatomas delspinigių mokėjimas, lemtų
tokio sprendimo priėmimo atidėjimą, ir dėl to galėtų nukentėti sprendimo
atlikti tyrimą veiksmingumas.
Iš
to, kas pasakyta, darytina išvada, kad priimant sprendimą, kuriuo
nustatomas delspinigių mokėjimas, esminiai procedūros reikalavimai
nebuvo pažeisti. Todėl prašymas panaikinti šį sprendimą turi būti
atmestas.

Dėl sprendimo, nustatančio galutinę delspinigių sumą
Pasak
ieškovės, galutinė delspinigių suma, nustatyta ginčijamu 1988 m.
gegužės 26 d. Sprendimu, turi būti sumažinta dėl dviejų priežasčių.
Pirma,
ji teigia, kad Komisija, skaičiuodama delspinigius, turėjo
neįskaičiuoti laikotarpio, kai Teisingumo Teismas nagrinėjo prašymą dėl
laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kuriame ieškovė prašė sustabdyti
sprendimo dėl tyrimo vykdymą. Ji teigia, kad taip Komisija prieštarautų
savo pačios pozicijai, nes ji jau buvo pareiškusi, jog yra pasirengusi
atidėti tokio sprendimo vykdymą iki Teisingumo Teismo sprendimo šiuo
klausimu.
Šiuo
atžvilgiu pakanka pasakyti, kad toks Komisijos pareiškimas proceso metu
buvo susijęs tik su jos galima pozicija, kurios laikysis ateityje, jei,
kaip teigė Komisija, Teisingumo Teismui pateiktas prašymas taikyti
laikinąsias apsaugos priemones būtų pripažintas tinkama šios
institucijos inicijuotų tyrimų išankstinės teisminės kontrolės priemone.
Todėl šioje byloje toks pareiškimas negali turėti jokių pasekmių
nustatant galutinę delspinigių sumą.
Antra,
ieškovės nuomone, galutinė suma yra neproporcingai didelė, nes ieškovė
veikė vadovaudamasi tik svarbesniais interesais, t. y. siekdama
užtikrinti tyrimo procedūros teisėtumą ir konstitucingumą.
Šiuo
klausimu reikia pažymėti, kad ieškovė ne tik pasipriešino tam tikrų
priemonių, kurios, pasak jos, viršijo Komisijos pareigūnų įgaliojimus,
taikymui, bet ir atsisakė bet kokia forma bendradarbiauti įgyvendinant
jai skirtą sprendimą atlikti tyrimą.
Toks
elgesys yra nesuderinamas su kiekvienam subjektui, kuriam taikytina
Bendrijos teisė, nustatyta pareiga pripažinti, kad institucijų priimti
teisės aktai galioja tol, kol Teisingumo Teismas jų nepaskelbia
negaliojančiais, ir pareiga pripažinti jų vykdymą tol, kol Teismas nėra
nusprendęs to sustabdyti (žr., pavyzdžiui, 1979 m. vasario
13 d. Sprendimo
Granaria
, 101/78, Rink. p. 623, 5 punktą), ir todėl jis negali būti pateisinamas svarbesniais teisiniais interesais.
Iš
visų Teisingumo Teismo išnagrinėtų klausimų galima daryti išvadą, kad
nėra pagrindo sumažinti nustatytą delspinigių sumą. Todėl prašymas turi
būti atmestas.
Iš viso to, kas pasakyta, darytina išvada, kad ieškiniai turi būti atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal
Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies nuostatas
pralaimėjusiai šaliai turi būti nurodyta padengti bylinėjimosi išlaidas,
jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji
turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinius.
2.
Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Due
Koopmans      Joliet      O'Higgins
Grévisse
Slynn
Mancini      Kakouris
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias      Díez de Velasco
Zuleeg
Paskelbta 1989 m. rugsėjo 21 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
J.‑G. Giraud

O. Due
*
Proceso kalba: vokiečių.