CELEX: 62003CJ0539
Briuselio konvencija
6 straipsnio 1 punktas
Keli atsakovai
Vieno iš atsakovų nuolatinės gyvenamosios vietos teismo jurisdikcija
Ieškinys dėl Europos patento pažeidimo
Skirtingose Susitariančiose valstybėse įsisteigę atsakovai
Keliose Susitariančiose valstybėse padaryti pažeidimai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos
Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, p. 1, ir − pakeistas
tekstas − p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, p. 1), 1989 m. gegužės
26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, p. 1) ir 1996 m. lapkričio 29 d.
Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo (OL C 15, 1997, p. 1, toliau
– Briuselio konvencija), 6 straipsnio 1 punkto aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Roche Nederland BV
bei aštuonių kitų
Roche
grupės bendrovių ir F. Primus bei M.

Goldenberg dėl teisių, susijusių su Europos patentu, kurio savininkai jie yra, pažeidimo.

Teisinis pagrindas

Briuselio konvencija
Briuselio konvencijos 2 straipsnio pirmoji pastraipa, esanti II antraštinės dalies, reglamentuojančios jurisdikcijos taisykles,
1 skirsnyje, pavadintame „Bendrosios nuostatos“, skelbia:
„Atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims,
kad ir kokia būtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose.“
Pagal tos pačios konvencijos 3 straipsnio pirmąją pastraipą:
„Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos Susitariančiosios Valstybės teismuose
tik pagal šio skyriaus 2‑6 skirsniuose nustatytas taisykles.“
Briuselio konvencijos 6 straipsnis, esantis paminėtos II antraštinės dalies 2 skirsnyje, pavadintame „Specialioji jurisdikcija“,
skelbia:
„Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui taip pat gali būti keliama byla:
1)      tais atvejais, kai jis yra vienas iš kelių atsakovų − vietos, kurioje bet kuris iš jų nuolat gyvena, teismuose;
<…>“.
Briuselio konvencijos 16 straipsnyje, esančiame jos II antraštinės dalies 5 skirsnyje, pavadintame „Išimtinė jurisdikcija“,
numatyta:
„Nepaisant nuolatinės gyvenamosios vietos ar buveinės, išimtinę jurisdikciją turi šie teismai:
<…>
4)      bylose dėl patentų, prekių ženklų, dizaino ar kitų panašių teisių, kurias reikalaujama deponuoti ar įregistruoti, registravimo
ar galiojimo – Susitariančiosios Valstybės, kurioje pateiktas prašymas deponuoti ar įregistruoti teisę, ta teisė yra deponuota
ar įregistruota, arba pagal tarptautinės konvencijos nuostatas laikoma, kad tai padaryta, teismai;
<…>“
Briuselio konvencijos protokolo Vd straipsnis, kuris pagal jos 65 straipsnį, yra sudėtinė šios konvencijos dalis, patikslina:
„Neatmesdami Europos patentų biuro jurisdikcijos, numatytos 1973 m. spalio 5 d. pasirašytoje Konvencijoje dėl Europos patentų
išdavimo, kiekvienos Susitariančiosios Valstybės teismai turi išimtinę jurisdikciją, neatsižvelgiant į nuolatinę gyvenamąją
vietą, bylose dėl tai valstybei suteikto bet kurio Europos patento, nesančio Bendrijos patentu pagal 1975 m. gruodžio 15 d.
Liuksemburge pasirašytos Konvencijos dėl Europos patento bendrajai rinkai 86 straipsnio nuostatas, registravimo ar galiojimo.“
Briuselio konvencijos 22 straipsnyje, esančiame jos II antraštinės dalies 8 skirsnyje, pavadintame „
Lis pendens
− susiję ieškiniai“, numatyta, kad tais atvejais, kai skirtingų Susitariančiųjų Valstybių teismuose pareiškiami susiję ieškiniai,
bet kuris teismas, kuriame byla buvo iškelta ne pirmiausiai, gali sustabdyti ieškinio nagrinėjimą, kol ieškiniai nagrinėjami
pirmąja instancija arba, esant tam tikromis sąlygoms, netgi atsisakyti jurisdikcijos. Pagal šios nuostatos trečiąją pastraipą:
„Šiame straipsnyje ieškiniai laikomi susijusiais, jei ryšys tarp jų yra toks glaudus, jog tikslinga juos nagrinėti ir spręsti
kartu, kad būtų išvengta nesuderinamų sprendimų rizikos nagrinėjant juos atskirai.“
Pagal šios Konvencijos 27 straipsnio 3 punktą, esantį III antraštinės dalies, reglamentuojančios pripažinimą ir vykdymą, 1 skirsnyje,
pavadintame „Pripažinimas“, sprendimas nepripažįstamas, „jeigu jis nesuderinamas su sprendimu dėl ginčo tarp tų pačių šalių
toje valstybėje, kurioje siekiama, kad jis būtų pripažintas“.

Miuncheno konvencija
1973 m. spalio 5 d. Miunchene pasirašyta Europos patentų išdavimo konvencija (toliau − Miuncheno konvencija), kaip nurodoma
jos 1 straipsnyje, „sukuriama bendra Susitariančiųjų Valstybių teisės sistema, taikoma išradimų patentų išdavimui“.
Be bendrų išdavimo taisyklių, Europos patentą reglamentuoja kiekvienos Susitariančiosios Valstybės nacionalinės teisės aktai,
kuriai jis buvo išduotas. Šiuo klausimu Miuncheno konvencijos 2 straipsnio 2 dalis skelbia:
„Kiekvienoje Susitariančiojoje Valstybėje jai išduotas Europos patentas galioja pagal tuos pačius reikalavimus kaip ir tos
valstybės išduotas nacionalinis patentas, ir jam taikomi tie patys reikalavimai <...>.“
Kalbant apie teises, kurias Europos patentas suteikia jo savininkui, šios Konvencijos 64 straipsnio 1 ir 3 dalys numato:
„1.      <…> Europos patentas nuo jo išdavimo paskelbimo Europos patentų biuletenyje dienos kiekvienoje Susitariančiojoje Valstybėje,
kuriai jis yra išduotas, savininkui suteikia tokias pat teises, kokias jam suteiktų toje valstybėje išduotas nacionalinis
patentas.
<…>
3.      Europos patento pažeidimai nagrinėjami pagal nacionalinius įstatymus.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Jungtinėse Amerikos Valstijose nuolat gyvenantys F. Primus ir M. Goldenberg yra Europos patento Nr. 131 627 savininkai.
Jie 1997 m. kovo 24 d.
Rechtbank te s’-Gravenhage
iškėlė bylą Nyderlanduose įsteigtai
Roche Nederland BV
bendrovei bei kitoms aštuonioms
Roche
grupei priklausančioms bendrovėms, įsteigtoms Jungtinėse Amerikos Valstijose, Belgijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Jungtinėje
Karalystėje, Šveicarijoje, Austrijoje ir Švedijoje (toliau −
Roche
ir kt.). Ieškovai apkaltino šias bendroves tuo pačiu su jiems priklausančiu patentu susijusių teisių pažeidimu. Šis tariamas
patento pažeidimas pasireiškė imunologinio dozavimo rinkinių prekyba bendrovių atsakovių įsteigimo valstybėse.
Kitose nei Nyderlandai valstybėse įsteigtos
Roche
grupės bendrovės užginčijo Nyderlandų teismų jurisdikciją. Dėl esmės jos nurodė, kad aptariamas patentas nebuvo pažeistas
ir paprašė jį panaikinti.
1997 m. spalio 1 d. Sprendimu
Rechtbank te s’-Gravenhage
pareiškė, kad jis turi jurisdikciją nagrinėti bylą ir atmetė F. Primus ir M. Goldenberg ieškinius. Pateikus apeliaciją, 2002 m.
birželio 27 d. Sprendimu
Gerechtshof te s’-Gravenhage
pakeitė šį sprendimą ir uždraudė
Roche
ir kt. pažeisti su aptariamu patentu susijusias teises visose šiame patente nurodytose valstybėse.
Gavęs kasacinį skundą
Hoge Raad
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:
„1.      Ar tarp su patento pažeidimu susijusių ieškinių, Europos patento savininko pareikštų teismo, į kurį kreiptasi, valstybėje
įsteigtam atsakovui ir įvairiems kitose nei teismo, į kurį kreiptasi, Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtiems atsakovams,
dėl kurių patento savininkas tvirtina, jog jie pažeidžia šį patentą vienoje ar keliose Susitariančiosiose Valstybėse, egzistuoja
ryšys, reikalingas Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui?
2.      Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą nėra teigiamas arba nėra besąlygiškai teigiamas, kokioms aplinkybėmis toks ryšys yra ir
ar svarbu, tai, kad:
–        atsakovai priklauso vienai ir tai pačiai grupei?
–        klausimas pateiktas dėl bendra politika grindžiamų atsakovų veiksmų, ir jei atsakymas yra teigiamas, ar svarbi šios bendros
veiklos politikos parengimo vieta?
–        skirtingi atsakovai tariamai padarė identiškus arba iš esmės identiškus pažeidimo veiksmus?“

Dėl prejudicinių klausimų
Šiais klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
ar Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jį galima taikyti ieškiniams dėl Europos patento
pažeidimo, kuriais kelios skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtos bendrovės kaltinamos dėl vienoje ar keliose
iš šių valstybių atliktų veiksmų, ypač jei minėtos tai pačiai grupei priklausančios bendrovės veikė identiškai arba panašiai,
vadovaudamosi vienos iš jų parengta bendra politika.
Nukrypstant nuo taisyklės, nurodytos Briuselio konvencijos 2 straipsnyje, pagal kurią atsakovei, nuolat gyvenančiai Susitariančiojoje
Valstybėje, byla keliama šios valstybės teisme, šios konvencijos 6 straipsnio 1 punktas atsakovų daugeto atveju leidžia nuolat
Susitariančiojoje Valstybėje gyvenančiam atsakovui kelti bylą kitoje Susitariančiojoje Valstybėje, kurioje nuolat gyvena vienas
iš atsakovų.
1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimu
Kalfelis
(C‑189/87, Rink. p. 5565, 12 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui
reikia, kad tarp skirtingų to paties ieškovo ieškinių, pareikštų skirtingiems atsakovams, egzistuotų toks ryšys, jog tikslinga
juos nagrinėti ir išspręsti kartu, kad būtų išvengta nesuderinamų sprendimų nagrinėjant juos atskirai.
Ryšio reikalavimas neišplaukia iš Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto formuluotės. Tokią išvadą iš šios nuostatos
teksto Teisingumo Teismas padarė siekdamas išvengti, kad nukrypimas nuo šioje nuostatoje numatyto atsakovo nuolatinės gyvenamosios
vietos valstybės teismų jurisdikcijos principo nepažeistų paties šio principo egzistavimo (minėto Sprendimo
Kalfelis
8 punktas). Šis reikalavimas vėliau buvo patvirtintas 1998 m. spalio 27 d. Sprendimu
Réunion européenne ir kt
. (C‑51/97, Rink. p. I‑6511, 48 punktas) ir 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir
teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1), kuris pakeitė Briuselio konvenciją,
6 straipsnio 1 punkto redakcijoje.
Minėtame sprendime
Kalfelis
Teisingumo Teismo pavartota formuluotė pakartoja Briuselio konvencijos 22 straipsnį, pagal kurį ieškiniai yra susiję, jei
ryšys tarp jų toks glaudus, jog tikslinga juos nagrinėti ir spręsti kartu, kad būtų išvengta nesuderinamų sprendimų rizikos
nagrinėjant juos atskirai. Šis 22 straipsnis 1994 m. gruodžio 6 d. Sprendime
Tatry
(C‑406/92, Rink. p. I‑5439, 58 punktas) buvo išaiškintas taip, jog norint nustatyti ryšį tarp dviejų ieškinių pakanka, kad
jų atskiras nagrinėjimas ir išsprendimas keltų sprendimų prieštaravimų riziką, ir nebūtina, kad tai keltų viena kitą panaikinančių
teisinių pasekmių riziką.
Minėtame sprendime
Tatry
nustatyta „nesuderinamų“ sprendimų sąvoka pagal Briuselio konvencijos 22 straipsnį yra platesnė nei ta pati sąvoka, apibrėžta
1988 m. vasario 4 d. Sprendimu
Hoffman
(145/86, Rink. p. 645, 22 punktas) pagal šios konvencijos 27 straipsnio 3 punktą, numatantį, kad vienoje iš Susitariančiųjų
Valstybių priimtas sprendimas nepripažįstamas, jeigu jis nesuderinamas su sprendimu dėl ginčo tarp tų pačių šalių toje valstybėje,
kurioje siekiama, kad jis būtų pripažintas. Minėtame sprendime
Hoffmann
Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad norint nustatyti, ar du sprendimai yra nesuderinami minėtos nuostatos prasme,
reikia išsiaiškinti, ar aptariami sprendimai sukelia viena kitą panaikinančias teisines pasekmes.
F. Primus ir M. Goldenberg, kaip ir Nyderlandų vyriausybė, teigia, kad minėtame sprendime
Tatry
nurodytas platesnis būdvardžio „nesuderinami“ aiškinimas Briuselio konvencijos 22 straipsnio kontekste suteikiant jam „prieštaraujančių“
reikšmę turi apimti ir šios konvencijos 6 straipsnio 1 punktą.
Roche
ir kt., kaip ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, kurių argumentais generalinis advokatas rėmėsi savo išvados 79 ir paskesniuose punktuose,
teigia priešingai, kad toks aiškinimas, turint omenyje dviejų aptariamų nuostatų tikslus ir vietą Briuselio konvencijos sistemoje,
yra nepriimtinas, o pirmenybė turėtų būti taikoma siauram aiškinimui.
Tačiau šio klausimo nebūtina spręsti šioje byloje. Iš esmės pakanka konstatuoti, kad net ir darant prielaidą, jog „nesuderinamų“
sprendimų sąvoka Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui turi būti suprantama plačiąja prasme, kaip prieštaraujantys
sprendimai, nėra rizikos, kad tokie sprendimai bus priimti skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse pradėtose bylose dėl
Europos patento pažeidimo, iškeltose keliems šių valstybių teritorijoje nuolat gyvenantiems atsakovams už veiksmus jų nuolatinės
gyvenamosios vietos valstybių teritorijoje.
Be to, kaip savo išvados 113 punkte nurodė generalinis advokatas, kad sprendimai galėtų būti vertinami kaip prieštaraujantys,
nepakanka skirtingo bylos išsprendimo, dar reikia, kad skirtingai būtų išspręsta ta pati faktinė ir teisinė situacija.
Tačiau jei, kaip pirmajame prejudiciniame klausime nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ieškiniai
dėl Europos patento pažeidimo pareiškiami kelioms skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtoms bendrovėms dėl vienoje
ar keliose iš šių valstybių atliktų veiksmų, negalima daryti išvados apie tos pačios faktinės situacijos egzistavimą, nes
atsakovai skiriasi, o skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse atlikti patento pažeidimo veiksmai, kuriais jie kaltinami,
nėra tie patys.
Galimai skirtingi atitinkamų teismų sprendimai priimami ne dėl tos pačios faktinės situacijos.
Be to, nors Miuncheno konvencija nustato bendras Europos patento išdavimo taisykles, iš tos pačios Konvencijos 2 straipsnio
2 dalies ir 64 straipsnio 1 dalies aiškiai išplaukia, kad toks patentas reglamentuojamas kiekvienos Susitariančiosios Valstybės,
kuriai jis išduotas, nacionalinės teisės aktais.
Būtent iš Miuncheno konvencijos 64 straipsnio 3 dalies išplaukia, kad bet koks ieškinys dėl Europos patento pažeidimo turi
būti nagrinėjamas atsižvelgiant į kiekvienoje valstybėje, kuriai šis patentas išduotas, galiojančius nacionalinės teisės aktus.
Iš to išplaukia, kad jei keliuose skirtingų Susitariančiųjų Valstybių teismuose iškeliamos bylos dėl kiekvienoje iš šių valstybių
išduoto Europos patento pažeidimo prieš nuolat šiose valstybėse gyvenančius atsakovus už jų nuolatinėje gyvenamojoje teritorijoje
tariamai atliktus veiksmus, galimai skirtingi šių teismų sprendimai priimami ne dėl tos pačios teisinės situacijos.
Todėl galimai skirtingi sprendimai neturėtų būti traktuojami kaip prieštaraujantys.
Esant šioms aplinkybėms, net jei plačiausias „nesuderinamų“ sprendimų aiškinimas, apimant prieštaraujančius sprendimus, būtų
laikomas kriterijumi nustatant Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui reikalingą ryšį, reikia konstatuoti, kad
toks ryšys negalėtų būti nustatytas tarp ieškinių dėl to paties Europos patento pažeidimo, kurių kiekvienas būtų nukreiptas
prieš vis kitoje Susitariančiojoje Valstybėje įsteigtą bendrovę dėl toje valstybėje jos tariamai atliktų veiksmų.
Šia išvada neturėtų būti abejojama net ir tuo atveju, kurį antrajame prejudiciniame klausime nurodė prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas, kai tai pačiai grupei priklausančios bendrovės atsakovės veikia identiškai arba panašiai, vadovaudamosi
vienos iš jų parengta bendra politika, t. y. kai jos yra atsidūrusios toje pačioje faktinėje situacijoje.
Tačiau teisinės situacijos faktiškai nebuvo tos pačios (žr. šio sprendimo 29 ir 30 punktus), todėl prieštaraujančių sprendimų
priėmimo rizika neatsirastų net ir šiuo atveju.
Be to, jei iš pirmo žvilgsnio, proceso ekonomijos motyvai pateisina tokių ieškinių pareiškimą viename teisme, reikia konstatuoti,
kad tokios bylų koncentracijos nauda geram teisingumo vykdymui būtų ribota ir sudarytų naujos rizikos šaltinį.
Jurisdikcija, pagrįsta tik faktiniais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytais kriterijais, lemtų
potencialiai jurisdikciją turinčių vietų išplėtimą, o tai pažeistų konvencijoje įtvirtintas jurisdikcijos taisykles ir keltų
grėsmę teisinio saugumo principui, kuris yra šios konvencijos pagrindas (žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Besix
, C‑256/00, Rink. p. I‑1699, 24–26 punktus; 2005 m. kovo 1 d. Sprendimo
Owusu
, C‑281/02, Rink. p. I‑1383, 41 punktą ir 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo
GAT
, C‑4/03, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).
Ši grėsmė būtų dar didesnė dėl to, kad aptariamų kriterijų taikymas suteiktų didelį pasirinkimą ieškovui ir paskatintų „forum
shopping“ praktiką, kurios išvengimas yra Konvencijos tikslas ir būtent kuriai Teisingumo Teismas norėjo užkirsti kelią sprendime
Kalfelis
(žr. šio sprendimo 9 punktą).
Reikia pabrėžti, kad aptariamų kriterijų, kuriuos privalo įrodyti ieškovas, visuma įpareigotų teismą, kuriam pareikštas ieškinys,
susipažinti su bylos esme prieš nustatant savo jurisdikciją. Šis išankstinis nagrinėjimas galėtų lemti papildomas sąnaudas
ir prailgintų bylos nagrinėjimo terminus tuo atveju, jei paminėtas teismas, negalėdamas konstatuoti tos pačios faktinės situacijos
buvimo ir dėl to – pakankamo ryšio tarp ieškinių, turėtų daryti išvadą, kad jis nepriklauso jo jurisdikcijai, o ieškinys iš
naujo turėtų būti pareikštas kitos valstybės teismui.
Galiausiai jei teismas, į kurį kreipėsi ieškovas, remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytais
kriterijais, galėtų pripažinti turįs jurisdikciją visiems ieškiniams dėl patento pažeidimo, ieškinių sukoncentravimas šiame
teisme negalėtų užtikrinti, kad byla nebus bent iš dalies suskaidyta iškilus klausimui dėl patento galiojimo, kaip tai dažnai
būna praktikoje ir kaip yra pagrindinės bylos atveju. Iš esmės šis klausimas, iškeltas atskiru ieškiniu arba kaip prieštaravimas,
priklauso išimtinei Susitariančiosios Valstybės, kurioje patentas yra deponuotas ar įregistruotas, arba laikoma, kad tai buvo
padaryta, teismų jurisdikcijai, numatytai Briuselio konvencijos 16 straipsnio 4 punkte (minėto sprendimo
GAT
30 punktas). Ši išimtinė patento išdavimo valstybės teismų jurisdikcija Europos patento srityje buvo patvirtinta prie Briuselio
konvencijos pridėto protokolo V d straipsnyje.
Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytus argumentus, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad Briuselio konvencijos 6 straipsnio
1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas Europos patento pažeidimo byloms, iškeltoms kelioms skirtingose Susitariančiosiose
Valstybėse įsteigtoms bendrovėms dėl vienoje ar keliose iš šių valstybių atliktų veiksmų, net jei šios tai pačiai grupei priklausančios
bendrovės veikė identiškai arba panašiai, vadovaudamosi vienos iš jų parengta bendra politika.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus kurias pateikė pagrindinės bylos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, paskutinį
kartą iš dalies pakeistos 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės
prisijungimo, 6 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas Europos patento pažeidimo byloms, iškeltoms
kelioms skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtoms bendrovėms dėl vienoje ar keliose iš šių valstybių atliktų veiksmų,
net jei šios tai pačiai grupei priklausančios bendrovės veikė identiškai arba panašiai, vadovaudamosi vienos iš jų parengta
bendra politika.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.