CELEX: 62009CJ0067
Обжалване
Държавни помощи
Схема за помощи за инвестиции в райони на Италия в по-неблагоприятно положение
Решение на Комисията, с което тази схема се обявява за съвместима с общия пазар
Искания за обезщетение за вреди, които се твърди, че са претърпени в резултат на приемането на решението
Преходни мерки между тази схема и предходната схема
Действие във времето на решението на Комисията да не повдига възражения срещу предходната схема
Принципи на правната сигурност, на защита на оправданите правни очаквания и на равно третиране

Със своята жалба Nuova Agricast Srl (наричано по-нататък „Nuova Agricast“) и Cofra Srl (наричано по-нататък „Cofra“) искат
да се отмени Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности (понастоящем Общият съд) от 2 декември 2008 г. по
дело Nuova Agricast и Cofra/Комисия (T‑362/05 и T‑363/05, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което той
отхвърля исканията им за обезщетение за вреди, които се твърди, че са претърпени в резултат на приемането на решението на
Комисията на Европейските общности от 12 юли 2000 г. да не повдига възражения срещу схема за помощи за инвестиции в райони
на Италия в по-неблагоприятно положение (държавна помощ № 715/99 — Италия) (наричано по-нататък „спорното решение“), обобщено
съобщение за което е публикувано в
Официален вестник на Европейските общности
(ОВ С 278, стр. 26), както и в резултат на действията на Комисията по време на предхождащата приемането на това решение процедура.

Правна уредба

Схемите за помощи за инвестиции в райони на Италия в по-неблагоприятно положение, разрешени до 31 декември 1999 г.
С Декрет-закон № 415 относно рефинансирането на Закон № 64 от 1 март 1986 г. за приемане на наредба, уреждаща извънредната
намеса в Mezzogiorno (rifinanziamento della legge 1 marzo 1986, n. 64, recante disciplina organica dell’intervento straordinario
nel Mezzogiorno) от 22 октомври 1992 г. (GURI № 249 от 22 октомври 1992 г., стр. 3), след изменение, преобразувана в закон
със Закон № 488 от 19 декември 1992 г. (GURI № 299 от 21 декември 1992 г., стр. 3 и поправка в GURI № 301 от 23 декември 1992 г.,
стр. 40), самият той изменен със Законодателен декрет № 96 от 3 април 1993 г. (GURI № 79 от 5 април 1993 г., стр. 5, наричан
по-нататък „Закон № 488/1992“), италианският законодател предвижда финансови мерки за насърчаване на предприятията да развиват
определени производствени дейности в райони на страната в по-неблагоприятно положение.
На 1 март 1995 г. и на 21 май 1997 г. Комисията приема две решения да не повдига възражения, най-напред до 31 декември 1996 г.,
след това — до 31 декември 1999 г., срещу последователните схеми за помощи, основаващи се на Закон № 488/1992 и на различни
разпоредби за неговото приложение (държавни помощи № 40/95 и № 27/A/97). Обобщени съобщения за тези решения са публикувани
в
Официален вестник на Европейските общности
, съответно на 18 юли 1995 г. относно решението от 1 март 1995 г. (ОВ C 184, стр. 4) и на 8 август 1997 г. относно решението
от 21 май 1997 г. (ОВ С 242, стр. 4, наричано по-нататък „решението от 1997 г.“).
Подробните правила, приложими към схемата за помощи, разрешена с решението от 1997 г. (наричана по-нататък „схемата за помощи
за 1997—1999 г.“), са установени на първо място с решението на Comitato interministeriale per la programmazione economica
(Междуминистерски комитет за икономическо планиране) за приемане на насоки за предоставянето на субсидии по смисъла на член 1,
параграф 2 от Закон № 488/1992 (direttive per la concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1, comma 2, del decreto-legge
22 ottobre 1992, n. 415, convertito nella legge 19 dicembre 1992, n. 488, in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario
nel Mezzogiorno) от 27 април 1995 г. (GURI № 142 от 20 юни 1995 г., стр. 17), изменено с решението на посочения комитет от
18 декември 1996 г. (GURI № 70 от 25 март 1997 г., стр. 35), и на второ място — с Декрет № 527 на Ministero dell’Industria,
del Commercio e dell’Artigianato (Министерство на промишлеността, търговията и занаятите, наричано по-нататък „MICA“) за приемане
на наредба за реда, условията и процедурите за отпускане и насочване на субсидиите в полза на производствените дейности в
районите на страната в по-неблагоприятно положение (regolamento recante le modalità e le procedure per la concessione ed erogazione
delle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse del Paese) от 20 октомври 1995 г. (GURI № 292 от
15 декември 1995 г., стр. 3), изменен с Декрет № 319 на посоченото министерство от 31 юли 1997 г. (GURI № 221 от 22 септември
1997 г., стр. 31), както и на трето място — с циркулярно писмо № 234363 на MICA от 20 ноември 1997 г. (обикновено приложение
към GURI № 291 от 15 декември 1997 г.).
Тези подробни правила предвиждат по-конкретно, че:
–        финансовите средства за всяка година се разделят на две равни части, всяка от които се предоставя във връзка с отделна покана
за представяне на заявления; въпреки това, в зависимост от финансовите възможности през годината, за която се отнасят средствата,
правилата за разпределянето им могат да бъдат изменени с декрет, в частност като се разреши тези средства да бъдат отпуснати
в рамките на една покана,
–        представените във връзка с дадена покана заявления се проучват от банки концесионери, които им дават определен брой точки
в зависимост от нормативно установени критерии, наречени „indicatori“ (наричани по-нататък „индикаторите“),
–        въз основа на резултатите от извършените от банките проучвания MICA изготвя списъци с класирането по райони, в които заявленията
се вписват в низходящ ред в зависимост от броя на дадените точки, и приема декрет за предоставяне на субсидиите по вписаните
заявления, като се започне от първото до изчерпване на средствата, отредени за съответната покана,
–        допустими са разходите, направени, считано от първия ден след изтичане на срока на поканата, която предхожда тази, във връзка
с която е представено заявлението за помощ, с изключение на разходите за инженерни и други проучвания, както и за придобиването
и приспособяването на терена на предприятието, които са допустими, считано от дванадесетия месец преди датата на представяне
на заявлението,
–        предприятията, чиито заявления за помощ са включени в списъка за даден район, но които не успеят да получат субсидии, поради
това че средствата, отредени за съответната покана, са по-малко от общия размер на поисканите помощи, могат или да представят
отново само веднъж същия проект при първата подходяща покана, която непосредствено следва тази, във връзка с която първоначално
е представено заявлението им, без да променят елементите, отчетени от индикаторите (т.нар. механизъм за „автоматично включване“
на заявлението), или да се откажат от това автоматично включване и да представят отново същия проект при първата подходяща
покана, следваща тази, при която са се отказали от автоматичното включване, като променят изцяло или отчасти елементите, отчетени
от индикаторите, с цел да направят заявлението за помощ по-конкурентоспособно, без обаче да е възможно да променят съществените
елементи на проекта (т.нар. механизъм за „преформулиране“ на заявлението); и в двата случая за определяне на допустимостта
на разходите продължават да действат условията, приложими към първоначалните заявления.

Спорното решение и схемата за помощи за инвестиции в райони на Италия в по-неблагоприятно положение, разрешена от 1 януари
2000 г. до 31 декември 2006 г.
На 18 ноември 1999 г. на основание член 88, параграф 3 ЕО италианските власти уведомяват Комисията за проект на схема за помощи,
приложима, считано от 1 януари 2000 г., и основана на Закон № 488/1992, като проектът е заведен в Комисията под № 715/99.
Това уведомление е последвано от обмен на кореспонденция между Комисията и италианските власти, и среща между представители
на италианското правителство и службите на Комисията на 16 май 2000 г.
Сред разменената кореспонденция е и писмото на италианските власти от 3 април 2000 г. В това писмо MICA посочва, че ако Комисията
продължи да поддържа становището, според което принципът за допустимост с оглед на помощта на разходите, направени, считано
от деня след изтичане на срока на предишната покана за представяне на заявления за помощи, противоречи на принципа за необходимост
на държавните помощи, би било необходимо — предвид значителното изменение на схемата за помощи, така както е прилагана в миналото —
възможността за отчитане с обратна дата на разходите, направени, считано от изтичането на срока на предишната покана, да бъде
предмет на преходна мярка, ограничена единствено до първото прилагане на новата схема.
Тази кореспонденция включва също писмо на Комисията от 29 май 2000 г. (наричано по-нататък „писмото от 29 май 2000 г.“).
В това писмо Комисията се позовава на събранието от 16 май същата година, във връзка с което италианските власти са представили
„предложение да се предвиди преходна разпоредба за въпросната схема само за първата фаза от прилагането на схемата, въз основа
на което се искало признаването на обратното действие на допустимите с оглед на помощта разходи от датата на изтичане на срока
на последната покана“. Предложението имало за цел „да се избегне всякакво прекъсване на приемствеността между предходната
и новата схема основно поради оправданото очакване на предприятията (инициативи), които били засегнати от посоченото преходно
правило и които принадлежали към две отделни категории: а) тези, за които е представено заявление в рамките на последната
подходяща покана, които след проучване са получили положително становище от банките концесионери и са вписани в регионални
таблици, но които не са получили помощи поради недостиг на финансовите средства; б) тези, за които заявление все още не е
било представено, макар изпълнението на инвестиционния проект вече да е започнало“.
По отношение на категория а) Комисията приканва италианските власти с писмото от 29 май 2000 г. „да поемат задължението да
разгледат единствено за първата фаза на приложение на новата схема представените в рамките на последната покана заявления,
по които не са предоставени помощи, така както са получили положително становище след проучване и са вписани в последните
таблици“. По отношение на категория б) тя приканва посочените власти да оттеглят предложението си относно допустимостта на
инвестиционния проект, в случай че изпълнението на проекта е започнало преди заявлението за помощ, тъй като това предложение
не съответства на Насоките относно регионалните държавни помощи (ОВ C 74, 1998 г., стр. 9).
Впоследствие италианските власти изменят проекта си за схема за помощи.
Със спорното решение, съобщено на Италианската република с писмо от 2 август 2000 г., Комисията решава да не повдига възражение
срещу посочената схема за помощи до 31 декември 2006 г. (наричана по-нататък „схема за помощи за 2000—2006 г.“).
Спорното решение съдържа разпоредба, конкретно насочена към одобряване на мерките на посочената схема за помощи, които осигуряват
прехода от схемата за помощи за 1997—1999 г. (наричана по-нататък „преходната разпоредба“). Тази разпоредба е формулирана
по следния начин:
„Само при първото прилагане на разглежданата схема, т.е. при първата покана за представяне на заявления, която ще бъде направена
съгласно тази схема, и във всички случаи при условие че заявленията за помощ са подадени, преди да е започнало изпълнението
на инвестиционните проекти, по изключение ще бъдат допускани заявления, подадени във връзка с последната покана, направена
при действието на [схемата за помощ за 1997—1999 г.], за които е било прието, че са допустими с оглед на предоставянето на
помощи, но по които не е била предоставена никаква помощ, поради това че отредените за тази покана бюджетни средства са били
ограничени“.
Вследствие на това решение MICA приема Декрет за приемане на максимални одобрени мерки относно субсидиите в полза на производствени
дейности в районите на страната в по-неблагоприятно положение, предвидени в Закон № 488/1992 за областите Базиликата, Калабрия,
Кампания, Пулия, Сардиния и Сицилия (misure massime consentite relative alle agevolazioni in favore delle attività produttive
nelle aree depresse del Paese di cui alla legge n. 488/1992 per le regioni Basilicata, Calabria, Campania, Puglia, Sardegna
e Sicilia) от 14 юли 2000 г. (GURI № 166 от 18 юли 2000 г., стр. 49) и циркулярно писмо № 9003 от 14 юли 2000 г. (обикновено
приложение към GURI № 175 от 28 юли 2000 г.), с цел да уточни условията за привеждане в действие на схемата за помощи за 2000—2006 г.
Единственият член, параграф 2, първа алинея от този декрет предвижда, че помощите могат да бъдат предоставяни „въз основа
[…] на разходите, за които в рамките на програмите, свързани с последната подходяща покана, е било прието, че са допустими
и е била дадена положителна оценка, но не са били субсидирани поради недостиг на средства“.

Обстоятелства, предхождащи спора
В рамките на схемата за помощи за 1997—1999 г. на 1 декември 1997 г. MICA публикува третата покана за представяне на заявления
за помощи, отрасъл промишленост, съответстваща на първото шестмесечие на 1998 г. (наричана по-нататък „третата покана“).
Срокът за представяне на заявления за помощи от заинтересованите предприятия е 16 март 1998 г. Те могат да искат финансиране
на разходите, които са направили, считано от следващия ден след изтичане на крайния срок за подаване на заявленията за помощи,
представени в рамките на предходната покана (втората покана), т.е. 1 януари 1997 г.
Nuova Agricast и Cofra са представили заявление за помощ за инвестиционен проект в рамките на третата покана. Общият размер
на предвидените разходи възлиза съответно на 9 516 000 000 ITL (италиански лири) и 8 062 000 000 ITL. Всяка от тези суми включва
разходите, направени преди подаването на въпросното заявление за помощ, но след изтичането на срока на предишната покана.
След преценка на заявленията като допустими те са вписани в таблицата за класиране на заявленията за региона на Пулия чрез
два декрета на MICA от 14 август 1998 г. Предвид реда на класиране на посочените заявления обаче жалбоподателите не са получили
търсената помощ поради недостатъчно средства.
В декретите е указано, че в съответствие с Декрет № 527/95 от 20 октомври 1995 г., изменен с Декрет № 319 от 31 юли 1997 г.,
заявленията, класирани на неподходяща за получаване на помощ в рамките на третата покана позиция, ще бъдат вписани автоматично
и без промяна в таблицата относно четвъртата покана за представяне на заявления за помощи, сектор промишленост, съответстваща
на второто шестмесечие на 1998 г. (наричана по-нататък „четвъртата покана“), като условията, приложими към първоначалното
заявление, остават валидни за целите на допустимостта на разходите с оглед на помощта. В тях е уточнено също, че ако дадено
предприятие иска да поддържа валидни условията за допустимост на разходите с оглед на помощта и в същото време да преформулира
заявлението си за помощ, следва да се откаже от автоматичното включване и да представи заявлението си в сроковете за подаване
само относно петата покана за представяне на заявления за помощи, съответстваща на първото шестмесечие на 1999 г., които срокове
трябва да се определят с декрет.
Междувременно е публикувана четвъртата покана. Nuova Agricast и Cofra се отказват от автоматично включване на техните заявления
в списъка, отнасящ се до четвъртата покана, за да може да представят отново преформулирано заявление в рамките на първата
следваща подходяща покана.
Италианските власти обаче не публикуват подходяща покана до 31 декември 1999 г. — дата, до която схемата за помощи за 1997—1999 г.
е одобрена от Комисията.
На 14 юли 2000 г., т.е. след влизането в сила на схемата за помощи за 2000—2006 г., италианските власти публикуват осмата
покана за представяне на заявления за помощи, отрасъл промишленост (наричана по-нататък „осмата покана“).
Като се имат предвид условията, действащи в рамките на схемата за помощи за 2000—2006 г., преформулираните заявления на жалбоподателите,
които не може да се ползват от преходната разпоредба на спорното решение, са приети за недопустими и не са вписани в списъка,
отнасящ се до осмата покана.
Вследствие на това жалбоподателите заедно с други италиански предприятия в същото положение подават пред Общия съд жалба за
отмяна на спорното решение. С Определение от 15 юни 2005 г. по дело SIMSA и др./Комисия (T‑98/04) Общият съд отхвърля тази
жалба като недопустима по съображение, че е подадена след изтичане на двумесечния срок, предвиден в член 230, пета алинея
ЕО.
Освен това Nuova Agricast подава пред Tribunale ordinario di Roma иск за осъждане на Ministero delle Attività Produttive,
което е поело функциите на MICA, да поправи вредите, които дружеството твърди, че е претърпяло, поради това че не е получило
исканата помощ. В този контекст то поддържа по-конкретно, че при обсъжданията, проведени с Комисията с оглед на подновяване
на схемата за помощи след 31 декември 1999 г., италианската държава не е защитила надлежно вече придобитите права от предприятията,
които като него по време на третата покана са се отказали от автоматичното включване в списъка, отнасящ се до четвъртата покана,
за да представят преформулирано заявление в рамките на следващата подходяща покана.
В рамките на това производство с акт от 14 юни 2006 г. Tribunale ordinario di Roma отправя преюдициално запитване относно
валидността на спорното решение предвид принципа на равно третиране и задължението за мотивиране. С Решение от 15 април 2008 г.
по дело Nuova Agricast (C‑390/06, Сборник, стр. I‑2577) Съдът отговаря на това запитване, че при разглеждането на поставения
въпрос не са установени никакви обстоятелства, засягащи валидността на спорното решение.
В анализа си на валидността на спорното решение предвид принципа на равно третиране Съдът заключава в точка 62 от посоченото
решение, че на Комисията трябва да е известно съществуването както на предприятията като Nuova Agricast, чието заявление за
помощ е било вписано в списъка, отнасящ се до третата покана, но които не са получили поисканата във връзка с тази покана
помощ, тъй като наличните средства са били недостатъчни, и които тогава са се отказали от автоматичното включване в списъка,
отнасящ се до четвъртата покана, за да представят преформулирано заявление във връзка с първата подходяща покана след тази
покана (наричани по-нататък „предприятията от първата категория“), така и на тези, чието заявление е било вписано в списъка,
отнасящ се до четвъртата покана, но които не са получили поисканата помощ, тъй като наличните средства са били недостатъчни
(наричани по-нататък „предприятията от втората категория“).
В точки 77 и 78 от същото решение обаче Съдът прави извода, че Комисията, разрешавайки схемата за помощи за 2000—2006 г.,
по силата на която само предприятията от втората категория могат да се ползват от преходната разпоредба на спорното решение,
не е нарушила принципа на равно третиране, тъй като предприятията от тази категория и предприятията от първата категория не
се намират в сравнимо положение.

Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 21 септември 2005 г. Nuova Agricast и Cofra предявяват в секретариата на Общия съд искове за осъждане на Комисията да поправи
вредите, които те твърдят, че са претърпели в резултат на приемането на спорното решение. Двете дела са съединени за целите
на устната фаза на производството и на съдебното решение.
С актове от 1 март 2006 г. Общият съд частично уважава искане за процесуално-организационни действия, направено от Комисията,
и приканва последната да се съсредоточи в писменото си становище, от една страна, върху въпроса за допустимостта на исковете,
и от друга страна, върху въпросите дали тази институция е извършила противоправни действия, дали твърдените вреди действително
са настъпили и при утвърдителен отговор какво е тяхното естество, както и относно причинно-следствената връзка между действията,
във връзка с които са отправени упреци, и тези вреди.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля исковете и осъжда жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
В точки 48—51 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред обявява за недопустимо искането на Комисията изразът „falso
ideologico“ (интелектуална подправка), използван от жалбоподателите, за да квалифицират писмото от 29 май 2000 г., да бъде
заличен от писмените им становища.
В този контекст Общият съд посочва, че жалбоподателите твърдят по същество, че в това писмо Комисията умишлено е укрила факта,
че италианските власти са се опитали да защитят не само положението на предприятията, участвали в четвъртата покана, но и
това на предприятията, участвали в третата покана. В това отношение той посочва, че не е налице „подправката“, която жалбоподателите
твърдят, че са установили в посоченото писмо, тъй като то прави разграничение между широкото приложно поле на преходната марка,
предвидена от италианските власти, и поканата на Комисията, отправена към тези власти, за стесняване на приложното поле на
тази мярка само до предприятията, участвали в последната покана. Общият съд обаче приема, че не е негово задължение да ограничава
свободата на изразяване, от която се ползват страните, в границите на спазването на етичните правила — граница, която в конкретния
случай не е превишена, доколкото жалбоподателите изрично са посочили, че не твърдят, че Комисията е подправила документ по
смисъла на италианското наказателно право.
По-нататък по отношение на исканията за обезщетение, след като заключава, че следва да се произнесе най-напред по съществото
на исковете, а не по допустимостта им, която е оспорена от Комисията, в точки 76—96 от обжалваното съдебно решение Общият
съд изследва дали е изпълнено условието относно противоправността на поведението, за което е упреквана тази институция.
Основните доводи на жалбоподателите, с които целят да докажат, че Комисията е извършила различни противоправни действия в
резултат на това, че с писмото от 29 май 2000 г. е приканила италианските власти да изменят проекта си за преходна мярка и
че е приела спорното решение, са отхвърлени в точки 80—84 от обжалваното съдебно решение по следния начин:
„80      Що се отнася до основните доводи на ищците […], по същество те се основават на предпоставката, че с решението [от] 1997 г.
Комисията е решила да не повдига възражения по отношение на второто участие на жалбоподателите в покана във връзка с изпълнение
на схемата за помощи въз основа на Закон № [488/1992], която ще бъде въведена след 31 декември 1999 г. В това отношение следва
да се напомни, че основният принцип, залегнал в член 87, параграф 1 ЕО, е този на забраната на държавните помощи. Съгласно
съдебната практика дерогациите от този принцип трябва да се тълкуват стриктно (Решение [на Общия съд от 14 януари 2004 г.]
по дело Fleuren Compost/Комисия, [T‑109/01, Recueil, стр. II‑127,] точка 75). За да се определи дали с оглед на действието
му във времето решението да не се повдигат възражения срещу схема за помощи се прилага за дадена помощ, следва да се изследва
дали помощта може да се разглежда като предоставена преди датата на изтичане на срока на действие на това решение, като релевантният
критерий в това отношение е този на пораждащия задължителни правни последици акт, с който компетентният национален орган се
задължава да предостави помощта (вж. в този смисъл Решение по дело Fleuren Compost/Комисия, [посочено по-горе], точки 68 и
71—74). От това следва, че решение да не се повдигат възражения срещу схема за помощи засяга само действителното предоставяне
на помощите от тази схема, като съответният национален орган трябва да се задължи да предостави въпросната помощ преди изтичане
на срока на действие на това решение.
81      Следователно в конкретния случай макар с решението [от] 1997 г. Комисията да не е предявила възражения срещу това, че схемата
за помощи [за 1997—1999 г.] позволява на ищците да представят преформулирано заявление за помощ в рамките на подходяща покана
след четвъртата покана, необходимо е, за да попадне в приложното поле на това решение, от една страна, второто участие да
е налице, преди да е изтекъл срокът на предоставеното с решението разрешение, и от друга страна, италианските власти да се
задължат да предоставят заявената помощ в рамките на второто участие също преди изтичане на този срок. Безспорно е обаче,
че с решението [от] 1997 г. Комисията е решила да не повдига възражения срещу схемата за помощи [за 1997—1999 г.] до 31 декември
1999 г. Безспорно е също, че преди 1 януари 2000 г. не е публикувана покана, която позволява второто участие на ищците, и
че преди тази дата италианските власти не са приели задължителен акт, с който се задължават да отпуснат на ищците заявените
помощи.
82      Освен това, както правилно посочва Комисията, само възможността за повторно участие в покана, в рамките на която евентуално
би могло да бъде отпусната помощ, не е достатъчна, за да позволи да се приеме, че заявените помощи са отпуснати, когато тази
възможност е била предоставена. Както текстът на решението [от] 1997 г., така и правилото за стриктно тълкуване на дерогациите
от общия принцип за забрана на държавните помощи, установен в член 87, параграф 1 ЕО, се противопоставят на подобно разширяване
на действието във времето на одобрената схема за помощи. Освен това е безспорно, че ищците не могат да бъдат сигурни, че дори
да представят преформулирано заявление, ще им бъдат предоставени заявените помощи.
83      Следователно дори да се приеме, че „правото на преформулиране“, на което се позовават ищците, съществува, то попада в обхвата
на решението [от] 1997 г. само доколкото е упражнено преди 1 януари 2000 г. и доколкото италианските власти са се задължили
преди тази дата да предоставят на ищците помощите, които са заявили за втори път. Както беше посочено по-горе обаче, безспорно
е, че случаят не е такъв.
84      Тъй като не може да се приеме, че решението [от] 1997 г. разрешава на ищците да представят преформулирано заявление за помощ
в рамките на публикувана покана след изтичането на срока на действие на това решение, предпоставката, на която се основават
съображенията на ищците, е погрешна. Ето защо всички доводи, които ищците извеждат от тази предпоставка, трябва да се отхвърлят
като неоснователни“.
В точки 85—87 от обжалваното съдебно решение Общият съд добавя, че този извод не е поставен под въпрос от разрешението, възприето
в Решение на Съда от 22 юни 2006 г. по дело Белгия и Forum 187/Комисия (C‑182/03 и C‑217/03, Recueil, стр. I‑5479), на което
се позовават жалбоподателите, тъй като обстоятелствата по двете дела са съществено различни.
Като отхвърля впоследствие в точки 88—95 от обжалваното съдебно решение доводите, изложени от жалбоподателите при условията
на евентуалност, Общият съд накрая прави извода в точки 96 и 97 от това решение, че те не са доказали, че Комисията е допуснала
достатъчно съществено нарушение от естество да ангажира извъндоговорната отговорност на Европейската общност и че следователно
исковете трябва да се отхвърлят.

Искания на страните пред Съда
Nuova Agricast и Cofra молят Съда като главно искане:
–        да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която се постановява, че писмото на Комисията от 29 май 2000 г. не е подправено,
и следователно да отхвърли по същество насрещния иск на Комисията, който цели премахването на израза „falso ideologico“,
–        като се произнася по въпросите, обхванати от процесуално-организационните действия, постановени от Общия съд с актовете от
1 март 2006 г., да установи, че като е извършила действията, посочени в предявените по първоинстанционното производство искове,
Комисията е допуснала тежко и явно нарушение на правото на Съюза и им е причинила имуществена вреда,
–        да върне делото на Общия съд, който да се произнесе по въпросите, които не са обхванати от процесуално-организационните действия,
и
–        що се отнася до съдебните разноски:
i)      ако решението на Съда може да се приеме за окончателно поне по въпросите, които са обхванати от процесуално-организационните
действия, приети от Общия съд с актовете от 1 март 2006 г., да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, направени в
производствата пред двете инстанции, или
ii)      в хипотезата, в която решението — макар Съдът да се произнася по всички въпроси, обхванати от процесуално-организационните
действия — не би могло да се счита за окончателно, тъй като във всеки случай е необходимо делото да бъде върнато на Общия
съд, за да се разрешат въпросите, които не са обхванати от въпросните процесуално-организационни действия, да не се произнася
по съдебните разноски.
При условията на евентуалност Nuova Agricast и Cora молят Съда да върне делото на Общия съд, ако приеме, че фазата на производството
не му позволява да се произнесе по съществото на спора.
Комисията моли Съда:
–        да отхвърли жалбата като недопустима,
–        при условията на евентуалност да я отхвърли като неоснователна,
–        ако уважи жалбата, да отхвърли като недопустимо искането за обезщетение, направено в първоинстанционното производство,
–        при условията на евентуалност спрямо третото искане да върне делото на Общия съд за ново разглеждане в съответствие с член 61
от Статута на Съда, и
–        да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

По жалбата
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите представят три правни основания. С първото и второто правно основание те изтъкват,
че Общият съд неправилно е отхвърлил в точки 80—84 от обжалваното съдебно решение предпоставката на основните им доводи, според
която решението от 1997 г. трябва да се тълкува като разрешение за предприятията, намиращи се в тяхното положение, да представят
преформулирано заявление в рамките на покана, публикувана дори след 31 декември 1999 г. Третото правно основание е изведено
от факта, че в точки 50 и 51 от посоченото решение Общият съд е изопачил съдържанието на писмото от 29 май 2000 г.

По допустимостта
Доводи на страните
Комисията повдига възражение за недопустимост на жалбата по съображение, че трите правни основания, посочени от жалбоподателите
в нейна подкрепа, са недопустими.
Така първото и второто правно основание били недопустими, тъй като не посочвали достатъчно ясно кои са оспорваните части от
обжалваното съдебно решение. Освен това тези основания били недопустими, тъй като не се отнасяли до нарушение на правото на
Съюза, а до въпроси от италианското право или поне до действията на италианските власти. Евентуална грешка, допусната от Общия
съд при тълкуването на националното право, не представлявала нарушение на правото на Съюза, а можела да се приравни на фактическа
грешка, която освен в случай на изопачаване, не можела да се изтъква на етапа на обжалването.
Колкото до третото правно основание, то било недопустимо, тъй като се отнасяло до решение, което не подлежи на обжалване,
и тъй като с него се оспорвали фактически преценки на Общия съд. От друга страна, жалбоподателите нямали интерес да подават
жалба в това отношение, тъй като не са загубили делото по този пункт.
Жалбоподателите смятат, че жалбата е допустима, и поясняват по-специално, че първото и второто правно основание се отнасят
до неправилното тълкуване от Общия съд на решението от 1997 г., и по-специално на разпоредбата, от която става ясно кога изтича
срокът на предоставеното с това решение разрешение за схемата за помощи за 1997—1999 г.
Съображения на Съда
От член 225 ЕО, член 51, първа алинея от Статута на Съда и от член 112, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Съда
следва, че жалбата трябва точно да посочва пороците на решението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по
специфичен начин се подкрепя такова искане, като в противен случай жалбата или съответното правно основание ще бъдат недопустими
(вж. Решение от 4 юли 2000 г. по дело Bergaderm и Goupil/Комисия, C‑352/98 P, Recueil, стр. I‑5291, точка 34, Решение от 8 януари
2002 г. по дело Франция/Monsanto и Комисия, C‑248/99 P, Recueil, стр. I‑1, точка 68, както и Решение от 28 юни 2005 г. по
дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P, Recueil, стр. I‑5425, точка 426).
В това отношение следва да се установи, че макар безспорно някои доводи, посочени от жалбоподателите в рамките на първото
и второто правно основание, да не са логично изложени, все пак доводите в тяхната цялост изглеждат достатъчно ясни, за да
може да се установят с необходимата точност пороците на обжалваното съдебно решение, както и правните доводи, изложени във
връзка с тези пороци, и следователно позволяват на Съда да упражни контрола си за законосъобразност.
По отношение на второто възражение за недопустимост, изведено от факта, че първото и второто правно основание от жалбата имат
за цел да установят грешка, допусната от Общия съд при тълкуването на национален акт, а именно схемата за помощи за 1997—1999 г.,
достатъчно е да се установи, че случаят не е такъв. Всъщност, както подчертават жалбоподателите, чрез тези правни основания
те изтъкват неправилното според тях тълкуване на действието във времето на решението от 1997 г. и следователно на акт на Комисията.
От предходното следва, че първото и второто правно основание от жалбата са допустими. Следователно, без да е необходимо да
се разглеждат на този етап възраженията относно допустимостта на третото правно основание, повдигнатото от Комисията възражение
за недопустимост, доколкото се отнася до жалбата в нейната цялост, трябва да се отхвърли.

По съществото на спора
По първото и второто правно основание
–       Доводи на страните
По първото правно основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е тълкувал
решението от 1997 г. по начин, несъвместим с принципите на правната сигурност, на защита на оправданите правни очаквания и
на равно третиране. Те смятат по-специално, че ако решението от 1997 г. се тълкува — както го тълкува Общият съд — в смисъл,
че не съдържа разрешение за публикуването на покана за подаване на заявления за помощи ad hoc след 31 декември 1999 г., запазена
за предприятията, получили при схемата за помощи за 1997—1999 г. уверението, че могат да участват отново посредством автоматично
включване или преформулиране в последваща покана, то това решение е незаконосъобразно, доколкото е разрешило схема за помощи,
с която се нарушават посочените принципи. Всъщност схема за помощи като тълкуваната по отношение на срока ѝ на действие от
Общия съд по естеството си можела да премахне благоприятни правни положения, предоставени от надлежно разрешени мерки.
В този смисъл жалбоподателите се позовават на хипотезата, в която покана за подаване на заявления за помощи е публикувана
през втората половина на 1999 г. Предприятията, които участват за първи път в тази покана, класирайки се в неподходяща за
получаването на помощ позиция, получават уверението, подобно на участвалите в предходна покана предприятия, че могат да се
възползват от възможността за второ участие посредством автоматично включване или преформулиране. От самото начало обаче е
било невъзможно да участват за втори път преди 31 декември 1999 г.
Жалбоподателите правят извода, че схема за помощи, в рамките на която са предоставени точни уверения, че дадено предприятие
ще може да представи повторно заявление за помощ, но която се тълкува и прилага по начин, който прави логически невъзможно
представянето му, не може да се счита за съответстваща на принципите на правната сигурност и на защита на оправданите правни
очаквания. От друга страна, с подобна схема се нарушавал принципът на равно третиране, доколкото само някои предприятия, и
по-специално тези, които са участвали за първи път в покана, публикувана през втората половина на 1999 г., не могли да се
възползват от възможността за второ участие.
На последно място жалбоподателите смятат, че в точки 50 и 51 от Решение по дело Nuova Agricast, посочено по-горе, Съдът вече
непряко е отхвърлил довода на Комисията, съгласно който тя не може да носи отговорност за оправданите очаквания, породени
от уреждащи схема за помощи национални разпоредби, като приема по-специално, че помощ, която поради някои от условията за
предоставянето си нарушава общите принципи на правото на Съюза, не може да бъде обявена от Комисията за съвместима с общия
пазар. Всъщност условията за предоставяне, на които се позовава Съдът, по необходимост са предвидените от уреждащите схемата
за помощи национални разпоредби. Така като разрешавала тези разпоредби, Комисията трябвало да понесе произтичащата от тях
отговорност.
С второто правно основание жалбоподателите посочват, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е изпълнил
задължението да предпочете тълкуване на решението от 1997 г., съответстващо на принципите на правната сигурност, на защита
на оправданите правни очаквания и на равно третиране. Те смятат, че това решение е достатъчно двусмислено, за да позволи тълкуване
в предложения от самите тях смисъл, който единствено съответствал на посочените принципи.
Според жалбоподателите единствено фактът, че посоченото решение указва, без други уточнения, че срокът на разрешението за
схемата за помощи за 1997—1999 г. изтича на 31 декември 1999 г., не е достатъчен предвид особения контекст на тази схема,
за да разсее каквато и да е неяснота по въпроса дали предприятията, които в рамките на схемата са получили уверението, че
ще могат да представят повторно заявление за помощ посредством автоматично включване или преформулиране, могат да упражнят
това право по повод на публикувана след тази дата покана, в случай че преди това не е публикувана подходяща покана. Всъщност
решението да не се повдигат възражения срещу схема за държавни помощи следва да се тълкува във връзка с особените правила
за изпълнение на въпросната схема. Когато, както в конкретния случай, тези правила предвиждат възможността за повторно участие,
като се запазват предвидените за първото участие условия за допустимост на разходите, без да се посочва краен срок, това обстоятелство
трябва да се вземе предвид при тълкуването на действието във времето на посоченото решение.
От друга страна, жалбоподателите твърдят, че в писмо от 15 септември 2006 г. в отговор на искане за разяснение от страна на
Комисията относно схемата за помощи, която е приложима от 2007 г. и за която се иска разрешение, италианското правителство
възприема защитаваната от жалбоподателите теза, според която първото заявление за помощ определя процедурата и правната уредба,
която трябва да се приложи и към второто заявление, което от своя страна представлява само продължение на вече започната с
първото заявление процедура. Комисията не възразила срещу тази теза и разрешила посочената схема.
Комисията смята, че първото и второто правно основание са неоснователни.
Според нея, макар Общият съд да не го е посочил при разглеждането на предпоставката на жалбоподателите, разрешението, до което
стига, се налага с оглед на Решение по дело Nuova Agricast, посочено по-горе. Всъщност дори Съдът да е разгледал ex professo
само твърдяното нарушение на принципа на равно третиране и неизпълнението на задължението за мотивиране, разсъжденията, изложени
в точки 66—78 от това съдебно решение, се основават на тълкуването на решението от 1997 г. и на произтичащото от това решение
одобрение на схемата за помощи за 1997—1999 г. Съдът приел, че само предприятията от втората категория имат пълно право заявленията
им да бъдат автоматично включени при следващата покана. Следователно само за тези предприятия Комисията била длъжна да разреши
временно участието в следващата покана, дори тя да е публикувана след 31 декември 1999 г. — дата, на която изтича срокът на
разрешението, предоставено с решението от 1997 г.
Като се позовава на точка 75 от посоченото съдебно решение, Комисията поддържа освен това, че да се приемат заявленията на
предприятията от първата категория като жалбоподателите в рамките на първата покана от новата схема за помощи би им предоставило
по-добра възможност да получат заявената помощ спрямо предприятията, участващи за първи път, за които необходимостта от помощта
не е поставена под въпрос. За да се избегнат подобни неприемливи последици, Комисията била длъжна в приложение на принципа
на необходимостта да обяви новата схема за помощи за несъвместима, ако тя позволявала да се допуснат преформулираните заявления
на предприятията, участвали в третата покана. Така от същото съдебно решение следвало, че на жалбоподателите в никакъв случай
не можело да се разреши да участват в покана от новата схема. Разрешение, което е предписано от правната уредба, не можело
едновременно да бъде незаконосъобразно, което поначало изключвало отговорността на Комисията.
–       Съображения на Съда
С първото и второто правно основание жалбоподателите твърдят по същество, че за да се спазят принципите на правната сигурност,
на защита на оправданите правни очаквания и на равно третиране, Общият съд е длъжен да тълкува решението от 1997 г. в смисъл,
че то съдържа разрешение за публикуване на покана за подаване на заявления за помощи ad hoc след 31 декември 1999 г., дата,
на която изтича срокът на разрешението, предоставено с това решение относно схемата за помощи за 1997—1999 г., запазена за
предприятията от първата и втората категория, така че трябва да се приеме, че на жалбоподателите е разрешено да представят
преформулираното си заявление при първата подходяща покана от схемата за помощи за 2000—2006 г., а именно осмата покана.
За да се прецени основателността на тези правни основания, следва да се разгледа дали решението от 1997 г., когато се тълкува
в смисъл, че не съдържа разрешение за публикуване на такава покана ad hoc, нарушава посочените принципи, както твърдят жалбоподателите.
В рамките на тази проверка следва да се разгледа не само самият текст на посоченото решение, за което е публикувано единствено
обобщено съобщение в
Официален вестник на Европейските общности,
но също да се вземе предвид схемата за помощи за 1997—1999 г., както тя е нотифицирана (вж. в този смисъл Решение от 20 май
2010 г. по дело Todaro Nunziatina & C., C‑138/09, все още непубликувано в Сборника, точка 31).
От друга страна, в този контекст следва да се напомни, че държавна помощ, която поради някои от условията за предоставянето
си нарушава общите принципи на правото на Съюза като принципите на правната сигурност, на защита на оправданите правни очаквания
и на равно третиране, не може да бъде обявена от Комисията за съвместима с общия пазар (вж. Решение по дело Nuova Agricast,
посочено по-горе, точка 51).
Освен това, противно на поддържаното от Комисията, съответствието на решението от 1997 г. и на схемата за помощи за 1997—1999 г.
с посочените принципи не следва от Решение по дело Nuova Agricast, посочено по-горе.
Всъщност, макар в това съдебно решение Съдът да е установил, че спорното решение, което е разрешило преходните мерки в рамките
на схемата за помощи за 2000—2006 г., не нарушава принципа на равно третиране, поради това че третира различно предприятията
от първата и втората категория, той ни най-малко не се е произнесъл по съответствието на това решение или на решението от
1997 г. с други принципи, каквито по-специално са принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правната сигурност.
Напротив, в точка 44 от посоченото съдебно решение той подчертава, че дори в главното производство Nuova Agricast да е посочило
други основания за невалидността на спорното решение, не е необходимо да се разшири проверката на валидността му предвид тези
други основания за невалидност, които не са посочени от запитващата юрисдикция.
Нещо повече, констатацията на Съда в точки 67—78 от Решение по дело Nuova Agricast, посочено по-горе, според която предприятията
от първата категория и тези от втората не са в сравнимо положение с оглед на необходимостта от държавните помощи, сама по
себе си не възпрепятства евентуално задължение на Комисията да разреши преходни разпоредби и за предприятията от първата категория,
за да се спази по-специално принципът на защита на оправданите правни очаквания.
Така, доколкото предприятията от първата категория могат действително да се позоват на посочения принцип, е възможно при необходимост
да се наложи разрешаването на подобни преходни разпоредби, дори тези предприятия да не се намират в положение, сравнимо с
това на предприятията от втората категория. Съдът вече е постановил по-специално, че при липса на безспорен обществен интерес
Комисията е нарушила норма от по-висок ранг, като при отмяна на правна уредба не е предвидила преходни мерки, защитаващи очакванията,
които операторът би могъл оправдано да има относно правната уредба на Съюза (вж. в този смисъл Решение по дело Белгия и Forum
187/Комисия, посочено по-горе, точка 149 и цитираната съдебна практика).
Също така е уместно да се припомни, че Съдът е приел, че на Комисията е трябвало да бъде известно съществуването както на
предприятията от първата категория, така и на тези от втората категория (Решение по дело Nuova Agricast, посочено по-горе,
точка 62).
По отношение на въпроса за съответствието на решението от 1997 г. и на схемата за помощи за 1997—1999 г. с принципа на защита
на оправданите правни очаквания Съдът многократно е приемал, че всеки правен субект, у когото институция на Съюза е породила
основателни надежди, има право да се позове на този принцип. Никой обаче не може да се позове на нарушение на този принцип
при липса на конкретни уверения, които му е предоставила тази институция. Освен това, ако предпазливият и съобразителен икономически
оператор е в състояние да предвиди приемането на мярка от естество да засегне неговите интереси, той не може да се позовава
на този принцип, когато тази мярка бъде приета (вж. в този смисъл Решение по дело Белгия и Forum 187/Комисия, посочено по-горе,
точка 147 и цитираната съдебна практика, както и Решение от 17 септември 2009 г. по дело Комисия/Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P, Сборник, стр. I‑8495, точка 84).
В конкретния случай в дял „Срок на действие“ от решението от 1997 г., както е публикувано в
Официален вестник на Европейските общности
, се посочва датата 31 декември 1999 г.
Обратно на твърдението на жалбоподателите, предпазливият и съобразителен икономически оператор, за който се предполага, че
познава посоченото решение, може въз основа на това указание да направи извода, че възможността за участие чрез автоматично
вписване или преформулиране съгласно правилата за прилагане на схемата за помощи за 1997—1999 г. в покана, публикувана след
тази, в рамките на която е било представено заявлението за помощи, е ограничена от срока на разрешението, предоставено за
тази схема.
По-конкретно в това отношение следва да се посочи, че предвид факта че, разрешавайки посочената схема, решението от 1997 г.
дерогира общия принцип за несъвместимост на държавните помощи с общия пазар, установен в член 87, параграф 1 ЕО, такъв оператор
не може да очаква разумно, че решението ще разреши предоставянето на помощи дори след посочената в него дата, противно на
принципа, съгласно който подобни дерогации трябва да се тълкуват стриктно (вж. Решение от 29 април 2004 г. по дело Германия/Комисия,
C‑277/00, Recueil, стр. I‑3925, точка 20, както и Решение от 23 февруари 2006 г. по дело Atzeni и др., C‑346/03 и C‑529/03,
Recueil, стр. I‑1875, точка 79).
Във всеки случай предвид посочването в решението от 1997 г. на датата, на която изтича срокът на разрешението на схемата за
помощи за 1997—1999 г., не може да се поддържа, че жалбоподателите са получили от страна на Комисията конкретно уверение,
че могат да представят преформулираното си заявление за помощ при покана, публикувана след тази дата. Освен това жалбоподателите
не могат оправдано да очакват, че след посочената дата Комисията ще предостави ново разрешение за схема за държавни помощи,
условията за прилагане на която са същите като предвидените за схемата за помощи за 1997—1999 г.
При тези обстоятелства трябва да се заключи, че макар националните разпоредби, уреждащи условията за прилагане на посочената
схема, и актовете, приети в рамките на третата покана, да не посочват изрично крайния срок за упражняване на възможността
за ново участие в последваща покана посредством автоматично вписване или преформулиране, жалбоподателите не могат да имат
оправдани правни очаквания, че ще могат да се възползват от тази възможност след 31 декември 1999 г.
На следващо място по отношение на принципа на правната сигурност, същият предполага законодателството на Съюза да бъде сигурно
и прилагането му да бъде предвидимо за правните субекти (Решение от 15 декември 1987 г. по дело Ирландия/Комисия, 325/85,
Recueil, стр. 5041, точка 18, Решение от 15 февруари 1996 г. по дело Duff и др., C‑63/93, Recueil, стр. I‑569, точка 20, както
и Решение по дело Белгия и Forum 187/Комисия, посочено по-горе, точка 69). От точки 73—75 от настоящото решение обаче следва,
че предвид посочването в решението от 1997 г. на датата, на която изтича срокът на разрешението на схемата за помощи за 1997—1999 г.,
предприятията, които могат да се ползват от тази схема за помощи, могат да предвидят, че след тази дата не може да бъде публикувана
покана за подаване на заявления за помощи в приложение на посочената схема.
На последно място по отношение на съответствието на решението от 1997 г. и на схемата за помощи 1997—1999 г. с принципа на
равно третиране, трябва да се отбележи, че този принцип не допуска по-конкретно да се третират по различен начин сравними
положения, освен ако такова третиране е обективно обосновано (вж. по-специално Решение от 17 юни 2010 г. по дело Lafarge/Комисия,
C‑413/08 P, все още непубликувано в Сборника, точка 40 и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай жалбоподателите посочват, че ако решението от 1997 г. се тълкува в смисъл, че не разрешава публикуването
на покана ad hoc след 31 декември 1999 г., запазена за предприятията, които не са получили заявената помощ при схемата за
помощи за 1997—1999 г. поради недостиг на наличните средства и които преди тази дата вече не са имали възможност да участват
чрез автоматично вписване или преформулиране в последваща покана, то с посочената схема се нарушава принципът на равно третиране,
поради факта че по този начин на някои предприятия се предоставя възможност за повторно участие, докато за други предприятия
тази възможност поначало е изключена.
В това отношение се налага изводът, че подобно неравенство в третирането между предприятията, които са могли да упражнят посочената
възможност преди изтичането на срока на разрешението, предоставено с решението от 1997 г., и тези, които не са имали тази
възможност, е обективно обосновано. Всъщност, тъй като решението на Комисията да не повдига възражения срещу схема за държавни
помощи в приложение на член 87, параграф 3 ЕО представлява дерогация от основния принцип за несъвместимост на тези помощи
с общия пазар, срокът му на действие трябва да бъде ограничен във времето. Всяко разрешение с ограничен срок на действие по
дефиниция включва неравенство в третирането в зависимост от това дали с оглед на действието си във времето решението за разрешение
се прилага за дадено положение или не.
От всички изложени по-горе съображения следва, че Общият съд не е нарушил принципите на правната сигурност, на защита на оправданите
правни очаквания и на равно третиране, като е приел, че решението от 1997 г. не може да се счита за разрешаващо на жалбоподателите
да представят преформулирано заявление за помощ в рамките на покана за подаване на заявления за помощи, публикувана след изтичане
на срока на това решение.
Следователно първото и второто правно основание трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По третото правно основание
–       Доводи на страните
С третото правно основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е изопачил съдържанието на писмото от 29 май 2000 г.,
като в точки 50 и 51 от обжалваното съдебно решение е приел, че то не е подправено.
Жалбоподателите смятат по-специално, че в точка 12 от обжалваното съдебно решение, към която препраща посочената точка 50,
Общият съд неправилно е възпроизвел текста на това писмо. Така не било вярно, че в него Комисията е направила разграничение
между двете категории предприятия, засегнати от преходната мярка. Използвайки условно наклонение, тя е приела, че италианските
власти са определили двете категории предприятия, посочени в предложението за преходна мярка.
Следователно Общият съд допуснал грешка, като приел, че в посоченото писмо Комисията поддържа, че италианските власти са представили
пред нея преходна мярка с широко приложно поле, включваща и предприятията от първата категория. Напротив, Комисията съзнателно
изготвила писмото от 29 май 2000 г., поддържайки, че италианските власти посочили пред нея само двете категории предприятия,
споменати в букви a) и б) от това писмо, за да остави впечатлението, че не знае за съществуването на предприятията от първата
категория.
Жалбоподателите смятат, че в това отношение също имат интерес от отмяната на обжалваното съдебно решение, тъй като някои от
доводите, на които се основават техните искове, почиват на наличието на интелектуална подправка от страна на Комисията. Следователно,
в случай че жалбата бъде уважена, би могло да се окаже необходимо да се провери дали писмото от 29 май 2000 г. е било подправено.
Комисията поддържа, че третото правно основание е недопустимо или поне неоснователно.
–       Съображения на Съда
Видно от доводите на жалбоподателите, обобщени в точка 86 от настоящото решение, те признават, че имат правен интерес от отмяната
на констатациите, въз основа на които Общият съд заключава, че писмото от 29 май 2000 г. не е било подправено, единствено
ако жалбата им бъде уважена.
Тъй като първото и второто правно основание обаче са отхвърлени и третото правно основание — дори да се предположи, че е основателно —
не може само по себе си да доведе до отмяната на обжалваното съдебно решение, доколкото е насочено срещу констатации, които
нямат отношение към диспозитива на посоченото съдебно решение, следва да се установи, че това правно основание във всеки случай
е несъстоятелно и поради това то следва да се отхвърли, без да е необходимо да се разглежда допустимостта му.
Следователно жалбата трябва да бъде отхвърлена.

По съдебните разноски
Съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия
правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Комисията
е направила искане за осъждане на жалбоподателите да заплатят съдебните разноски и последните са загубили делото, те следва
да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Nuova Agricast Srl и Cofra Srl да заплатят съдебни разноски.
Подписи
*
Език на производството: италиански.