CELEX: 61987CJ0046
Hospodářská soutěž
Nařízení č. 17
Šetření
Základní právo na nedotknutelnost obydlí
Odůvodnění
Penále
Vady řízení

Návrhy
doručenými kanceláři Soudního dvora dne 16. února 1987 a dne
5. srpna 1988 společnost Hoechst AG podala na základě čl. 173
druhého pododstavce Smlouvy o EHS dvě žaloby, kterými se domáhá
zrušení tří rozhodnutí Komise, přijatých ve věcech IV/31.865 – PVC
a IV/31.866 – polyetylén na základě nařízení Rady č. 17 ze dne
6. února 1962 [první prováděcí nařízení k článkům 85
a 86 Smlouvy (Úř. věst. 13, s. 204)]. První žaloba se týká
rozhodnutí ze dne 15. ledna 1987 [K(87)19/5)] o šetření ve
smyslu čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17, a rozhodnutí
ze dne 3. února 1987 [K(87)248)], kterým se ukládá penále podle
článku 16 nařízení č. 17. Druhá žaloba se týká rozhodnutí ze dne
26. května 1988 [K(88)928], kterým se stanoví konečná částka penále
podle článku 16 nařízení č. 17.
Na
základě informací, z nichž bylo možné usuzovat, že existují dohody nebo
jednání ve vzájemné shodě týkající se stanovení cen a dodacích kvót pro
PVC a polyetylén mezi některými výrobci a dodavateli těchto látek ve
Společenství, Komise rozhodla, že přistoupí k šetření v několika
podnicích, včetně žalobkyně, a přijala vůči žalobkyni výše uvedené
sporné rozhodnutí ze dne 15. ledna 1987 (dále jen „rozhodnutí o
šetření“).
Ve
dnech 20., 22. a 23. ledna 1987 se Komise pokusila provést
dané šetření, avšak žalobkyně odmítla se šetření podrobit z toho
důvodu, že jde o nezákonnou prohlídku jejích prostor.
V odpovědi na telex, jímž ji Komise žádala, aby se zavázala, že se
podrobí šetření pod hrozbou penále 1 000 ECU za každý den
prodlení, žalobkyně na svém stanovisku setrvala. Komise pak přijala výše
uvedené sporné rozhodnutí ze dne 3. února 1987, jímž žalobkyni
uložila výše uvedené penále (dále jen „rozhodnutí o uložení
penále“).
Rozhodnutím
ze dne 12. února 1987 Amtsgericht Frankfurt am Main zamítl žádost
Bundeskartellamt (německý orgán příslušný ve věcech hospodářské
soutěže), jenž byl dožádán v souladu s nařízením č. 17,
směřující ke získání příkazu k prohlídce s odůvodněním, že mu
nebyl přeložen žádný skutkový poznatek, jímž by mohla být podložena
domněnka o existenci dohod nebo jednání ve vzájemné shodě.
Usnesením
ze dne 26. března 1987 předseda Soudního dvora zamítl žádost
žalobkyně o odklad vykonatelnosti rozhodnutí o šetření
a rozhodnutí o uložení penále.
Dne
31. března 1987 Bundeskartellamt obdržel od Amtsgericht
Frankfurt am Main příkaz k prohlídce vydaný pro Komisi. Komise
provedla šetření ve dnech 2. a 3. dubna 1987.
Poté,
co Komise poskytla žalobkyni příležitost, aby vyjádřila své stanovisko,
a poté, co vyslechla poradní výbor pro kartelové dohody
a dominantní postavení, stanovila konečné penále ve výši
55 000 ECU, to znamená 1 000 ECU denně počínaje
6. únorem a konče 1. dubnem 1987 včetně, na základě
výše uvedeného sporného rozhodnutí ze dne 26. května 1988
(dále jen „rozhodnutí o stanovení penále“).
Pokud
jde o obsáhlejší vylíčení skutečností předcházejících sporu,
průběhu řízení, jakož i důvodů a argumentů účastníků řízení,
odkazuje se na zprávu k jednání. Tyto součásti spisu jsou níže
uvedeny pouze v míře nezbytné pro sled úvah Soudního dvora.

K rozhodnutí o šetření
Žalobkyně
uplatňuje proti rozhodnutí o šetření tři žalobní důvody
vycházející z překročení mezí vyšetřovací pravomoci Komise,
z nedostatku odůvodnění a z vad řízení.

a)     K vyšetřovací pravomoci Komise
Žalobkyně
se domnívá, že sporné rozhodnutí je protiprávní v rozsahu,
v němž podle ní opravňuje zaměstnance Komise k tomu, aby
přikročili k opatřením, jež kvalifikuje jako domovní prohlídku či
prohlídku jiných prostor, tedy opatření, které není upraveno
v článku 14 nařízení č. 17 a jež poškozuje základní práva
uznaná právem Společenství. Dále dodává, že pokud by toto ustanovení
mělo být vykládáno v tom smyslu, že svěřuje Komisi pravomoc
provádět domovní prohlídky či prohlídky jiných prostor, bylo by
protiprávní z důvodu své neslučitelnosti se základními právy,
jejichž ochrana vyžaduje, aby k prohlídce mohlo dojít pouze na
základě předchozího soudního příkazu.
Komise
tvrdí, že pravomoci, jež jí přísluší na základě článku 14 nařízení
č. 17, zahrnují též opatření, která by podle práva některých
členských států spadala pod pojem „domovní prohlídka“ či „prohlídka
jiných prostor“. Domnívá se však, že požadavky soudní ochrany
vyplývající ze základních práv, požadavky, které v zásadě
nezpochybňuje, jsou dodrženy, jestliže adresáti rozhodnutí
o šetření mají možnost jednak napadnout tato rozhodnutí žalobou
u Soudního dvora, a jednak žádat o odklad jejich výkonu
v řízení o předběžných opatřeních, v němž Soudní dvůr
může rychle ověřit, že nařízené prohlídky nemají povahu svévolného
rozhodnutí. Takový přezkum je podle ní rovnocenný předchozímu soudnímu
příkazu.
Vzhledem
k této diskusi je třeba ještě před přezkoumáním povahy
a dosahu vyšetřovacích pravomocí, jimiž Komise disponuje na základě
článku 14 nařízení č. 17, poukázat na to, že tento článek nelze
vykládat tak, aby výsledek byl neslučitelný s obecnými zásadami
práva Společenství, a zejména se základními právy.
Podle
ustálené judikatury totiž základní práva tvoří nedílnou součást
obecných právních zásad, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje,
v souladu s ústavními tradicemi společnými členským státům,
jakož i s mezinárodně právními instrumenty, na jejichž tvorbě
členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily (viz zejména
rozsudek ze dne 14. května 1974, Nold, 4/73, Recueil,
s. 491). Zvláštní význam přísluší za tímto účelem Evropské úmluvě
o ochraně lidských práv a základních svobod ze dne
4. listopadu 1950 (dále jen „evropská úmluva o lidských
právech“) (viz zejména rozsudek ze dne 15. května 1986,
Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651).
Při
výkladu článku 14 nařízení čl. 17 je třeba brát v úvahu
zejména požadavky vyplývající z dodržování práv obhajoby, což je
jedna ze základních zásad, jak mnohokrát zdůraznila judikatura Soudního
dvora (viz zejména rozsudek ze dne 9. listopadu 1983, Michelin,
322/81, Recueil, s. 3461, bod 7).
Je
namístě upřesnit, že ačkoli je pravda, že Soudní dvůr v tomto
rozsudku poukázal na to, že práva obhajoby musí být dodržena ve
správních řízeních, které mohou vést k sankcím, je důležité, aby
tato práva nemohla být nenapravitelně porušena v rámci předběžných
vyšetřovacích řízení, a zejména šetření, která mohou mít
rozhodující povahu pro shromáždění důkazů o protiprávnosti jednání
podniků, jež mohou zakládat jejich odpovědnost.
V důsledku
toho, jestliže se některá práva na obhajobu týkají pouze
kontradiktorního řízení, které následuje až po sdělení vytýkaných
skutečností, musí být jiná práva, například právo na právní pomoc
a právo na ochranu důvěrné povahy korespondence mezi advokátem
a jeho klientem (jež Soudní dvůr uznal v rozsudku ze dne
18. května 1982, AM ? S, 155/79, Recueil, s. 1575),
dodržována již od stadia předběžného šetření.
Jelikož
se žalobkyně dovolávala rovněž požadavku vyplývajícího ze základního
práva na nedotknutelnost obydlí, je třeba poznamenat, že takové právo,
pokud jde o soukromé obydlí fyzických osob, je sice v právním
řádu Společenství nutné uznat jakožto zásadu společnou právu všech
členských států, avšak jde-li o podniky, není tomu tak, neboť
v právních systémech členských států existují nezanedbatelné
rozdíly, pokud jde o povahu a stupeň ochrany obchodních
prostor vůči zásahům veřejných orgánů.
Jiný
závěr nelze vyvodit ani z článku 8 evropské úmluvy o lidských
právech, jehož odstavec 1 stanoví, že „každý má právo na respektování
svého soukromého a rodinného života, obydlí a korespondence“.
Předmět ochrany v tomto článku se týká rozvoje osobní svobody
člověka, a nelze ho tedy rozšířit na obchodní prostory. Dále je
třeba konstatovat neexistenci judikatury Evropského soudu pro lidská
práva v této věci.
To
však nemění nic na tom, že v každém právních systému členských
států musí zásahy veřejné moci do sféry soukromoprávní činnosti jakékoli
osoby, ať fyzické či právnické, spočívat na zákonném základě
a musí být oprávněny důvody stanovenými zákonem, a že tyto
systémy následně stanoví, i když za různých prováděcích podmínek,
ochranu před zásahy, které by byly svévolné nebo nepřiměřené. Požadavek
takové ochrany tedy musí být uznán jako obecná zásada práva
Společenství. V tomto ohledu je namístě připomenout, že Soudní dvůr
potvrdil svou pravomoc k přezkumu případně nadměrné povahy šetření
prováděných Komisí v rámci Smlouvy o ESUO (rozsudek ze dne
14. prosince 1962, San Michele a další, 5 až 11 a 13 až
15/62, Recueil, s. 859).
Povahu
a dosah vyšetřovacích pravomocí svěřených Komisi na základě článku
14 nařízení č. 17 je tedy třeba přezkoumat ve světle výše
uvedených obecných zásad.
Odstavec
1 tohoto článku opravňuje Komisi, aby prováděla veškerá nezbytná
šetření podniků a sdružení podniků a upřesňuje, že „za tím
účelem jsou úředníci zmocnění Komisí oprávněni:
a) přezkoumat účetní knihy a jiné obchodní záznamy;
b) pořizovat kopie nebo výňatky z účetních knih a obchodních záznamů;
c) vyžadovat ústní vysvětlení na místě;
d) vstupovat do všech prostor, na pozemky a do dopravních prostředků patřících dotyčným podnikům“.
Odstavce
2 a 3 téhož článku stanoví, že šetření je možno provádět na
základě předložení písemného oprávnění nebo na základě rozhodnutí, které
podnikům přikazuje šetření strpět. Jak již Soudní dvůr rozhodl, Komise
si může zvolit jednu z těchto možností podle okolností konkrétního
případu (rozsudek ze dne 26. června 1980, National Panasonic,
136/79, Recueil, s. 2033). Jak v písemných oprávněních, tak i
v rozhodnutích musí být uveden předmět a cíl šetření. Bez
ohledu na zvolený postup musí Komise předem informovat příslušný orgán
členského státu, na jehož území se má šetření provést, a na základě
čl. 14 odst. 4 musí být tento orgán před přijetím
rozhodnutí, kterým se nařizuje šetření, vyslechnut.
Podle
odstavce 5 téhož článku mohou být zaměstnancům Komise nápomocni při
výkonu jejich povinností úředníci příslušného orgánu členského státu, na
jehož území se má šetření provést. Tato pomoc může být poskytnuta na
žádost buď tohoto orgánu, nebo Komise.
Konečně,
podle odstavce 6 je pomoc státních orgánů nezbytná pro provedení
šetření, pokud mu podnik brání.
Jak
již Soudní dvůr zdůraznil ve výše uvedeném rozsudku ze dne
26. června 1980 (bod 20), ze sedmého a osmého bodu
odůvodnění nařízení č. 17 vyplývá, že pravomoci, jež Komisi svěřuje
článek 14 uvedeného nařízení, mají za cíl jí umožnit plnění úkolu, jenž
jí je svěřen Smlouvou o EHS, tedy dbát na dodržování pravidel
hospodářské soutěže na společném trhu. Cílem těchto pravidel je, jak
vyplývá ze čtvrtého pododstavce preambule Smlouvy, z čl. 3
písm. f) a z článků 85 a 86, zabránit narušení
hospodářské soutěže poškozujícímu obecný zájem, jednotlivé podniky
i spotřebitele. Výkon pravomocí svěřených Komisi nařízením
č. 17 tak přispívá k zachování režimu hospodářské soutěže
zamýšleného Smlouvou, jehož dodržování je podnikům kategoricky uloženo.
Osmý výše uvedený bod odůvodnění upřesňuje, že Komise pro tyto účely
musí mít pravomoc požadovat na celém společném trhu poskytování takových
informací a provádět taková šetření, která jsou nezbytná
k odhalení jakéhokoli porušení výše uvedených článků 85 a 86.
Jak
účel nařízení čl. 17, tak i vyjmenování pravomocí v jeho
článku 14, jimiž jsou vybaveni zaměstnanci Komise, ukazují, že dosah
šetření může být velice široký. Právo vstupu do všech prostor, na
pozemky a do dopravních prostředků podniků je v tomto ohledu
zvláště významné, jelikož má Komisi umožnit, aby shromáždila důkazy
o porušení pravidel hospodářské soutěže přímo v místech, kde
se zpravidla nacházejí, to znamená v obchodních prostorách podniků.
Toto
právo vstupu by ztratilo účelnost, kdyby se zaměstnanci Komise museli
omezit pouze na to, že budou požadovat předložení dokumentů nebo spisů,
jejichž existence by jim byla již předem známa. Takové právo naopak
znamená možnost vyhledávat různé poznatky a informace, které ještě
nejsou známé nebo plně identifikované. Bez takové možnosti by Komise
nemohla shromažďovat poznatky a informace nezbytné pro šetření
v případě, že by narazila na odmítnutí spolupráce nebo na
obstrukční postoj ze strany dotyčných podniků.
Svěřuje-li
tak článek 14 nařízení č. 17 Komisi široké vyšetřovací pravomoci,
pak výkon těchto pravomocí podléhá podmínkám, které musí zajistit
dodržování práv dotyčných podniků.
V tomto
ohledu je třeba poukázat především na povinnost uloženou Komisi, totiž
uvádět předmět a cíl šetření. Tato povinnost představuje základní
požadavek nejen za účelem toho, aby byla zřejmá odůvodněnost zamýšleného
zásahu uvnitř dotyčných podniků, ale také pro to, aby tyto podniky byly
s to uvědomit si dosah své povinnosti spolupracovat
a zachovat si přitom svá práva na obhajobu.
Dále
je třeba poukázat na to, že podmínky pro výkon vyšetřovacích pravomocí
Komise se mění v závislosti na postupu, jaký Komise zvolí, na
postoji daných podniků, jakož i na zásahu vnitrostátních orgánů.
Článek
14 nařízení č. 17 uvádí v prvé řadě šetření prováděná ve
spolupráci s dotyčnými podniky, buď dobrovolné, pokud existuje
písemné oprávnění k šetření, nebo na základě povinnosti vyplývající
z rozhodnutí o šetření. V tomto posledně uvedeném
případě, o který jde v projednávané věci, mají zaměstnanci
Komise kromě jiného možnost dát si předložit požadované dokumenty,
vstupovat do prostor, jež označí, a nechat si předvést obsah
nábytku, jenž označí. Nemohou si naproti tomu vynutit vstup do prostor
nebo vniknout do nábytku nebo donutit zaměstnance podniku, aby jim
takový přístup umožnili, ani provádět prohlídky bez povolení odpovědných
osob podniku.
Situace
je úplně jiná, pokud Komise narazí na odpor dotyčných podniků.
V takovém případě mohou zaměstnanci Komise na základě čl. 14
odst. 6 vyhledávat bez spolupráce podniků jakékoliv poznatky
a informace nezbytné k šetření za přispění vnitrostátních
orgánů, které jsou povinny jim pomoc nezbytnou pro splnění jejich úkolu
poskytnout. Je-li tato pomoc vyžadována pouze v případě, kdy podnik
projeví svůj odpor, je třeba dodat, že pomoc může být dožádána
i preventivně, aby se předešlo případnému odporu podniku.
Z ustanovení
čl. 14 odst. 6 vyplývá, že je věcí každého členského státu,
aby upravil podmínky, za nichž se poskytne zaměstnancům Komise pomoc
vnitrostátních orgánů. Členské státy jsou v tomto ohledu povinny
zajistit efektivnost činnosti Komise za současného dodržení výše
uvedených obecných zásad. Z toho vyplývá, že v těchto mezích
jsou vhodné procesní podmínky k tomu, aby bylo zaručeno dodržení
práv podniků, vymezeny vnitrostátním právem.
V
důsledku toho, jakmile Komise hodlá provést za přispění vnitrostátních
orgánů opatření v rámci šetření, která nejsou založena na
spolupráci dotyčných podniků, musí dodržovat procesní záruky stanovené
za tím účelem vnitrostátním právem.
Komise
musí dbát na to, aby instance příslušná podle vnitrostátního práva měla
k dispozici všechny nezbytné poznatky k tomu, aby mohla
provést kontrolu, jež jí je vyhrazena. Je třeba zdůraznit, že tato
instance – ať již soudní, či nikoli – nemůže při této příležitosti
nahradit svým vlastním posouzením nezbytnosti nařízeného šetření
posouzení Komise, jejíž skutková a právní hodnocení podléhají pouze
přezkumu legality Soudního dvora. Naproti tomu vnitrostátní instance má
po zjištění pravosti rozhodnutí o šetření pravomoc přezkoumávat,
zda zamýšlená donucovací opatření nejsou svévolná nebo nadměrná vzhledem
k předmětu šetření, a dbát na dodržování pravidel
vnitrostátního práva daného státu při provádění těchto opatření.
Ve
světle výše uvedeného je třeba konstatovat, že opatření, která sporné
rozhodnutí o šetření povolilo zaměstnancům Komise provést,
nepřekročila pravomoci, jež mají na základě článku 14 nařízení
č. 17. V článku 1 dotčeného rozhodnutí se totiž žalobkyni
ukládá pouze povinnost „umožnit zmocněným zaměstnancům Komise vstup do
jejích prostor v obvyklých pracovních hodinách jejích kanceláří,
předložit k inspekci dokumenty spjaté s podnikáním týkající se
předmětu šetření, o něž uvedení zaměstnanci požádají,
a umožnit jim pořízení kopií a neprodleně poskytnout jakékoliv
vysvětlení, jež by mohli žádat“.
Je
pravda, že během řízení u Soudního dvora Komise tvrdila, že její
zaměstnanci jsou při šetřeních oprávněni provádět prohlídky bez pomoci
vnitrostátních orgánů a bez respektování procesních záruk
stanovených vnitrostátním právem. Nesprávnost takového výkladu článku 14
nařízení č. 17 však nemůže způsobit protiprávnost rozhodnutí
přijatých na základě tohoto ustanovení.
Žalobní
důvod vycházející z překročení mezí vyšetřovacích pravomocí Komise
tedy musí být zamítnut.

b)     K odůvodnění
Podle
žalobkyně porušuje rozhodnutí o šetření článek 190 Smlouvy, jakož
i čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 z toho důvodu,
že postrádá přesnost, zejména pokud jde o předmět a cíl
šetření.
Je
třeba připomenout, že jak již Soudní dvůr rozhodl ve výše uvedeném
rozsudku ze dne 26. června 1980 (National Panasonic, bod 25),
čl. 14 odst. 3 nařízení č. 17 sám již definuje hlavní
prvky odůvodnění rozhodnutí, kterým se nařizuje šetření, když stanoví,
že toto rozhodnutí „stanoví předmět a účel šetření, určí den jeho
zahájení a uvede sankce stanovené v čl. 15 odst. 1
písm. c) a čl. 16 odst. 1 písm. d) a právo
nechat rozhodnutí přezkoumat Soudním dvorem“.
Jak
již bylo uvedeno výše, skutečnost, že se po Komisi žádá, aby uvedla
předmět a cíl šetření, představuje základní záruku práv obhajoby
dotyčných podniků. Z toho vyplývá, že dosah povinnosti odůvodnit
rozhodnutí o šetření nemůže být omezen v závislosti na
úvahách, které se týkají efektivnosti šetření. V tomto ohledu je
třeba upřesnit, že ačkoli je pravda, že Komise není povinna adresátovi
rozhodnutí o šetření sdělovat veškeré informace, které má
k dispozici o předpokládaném protiprávním jednání, ani nemusí
přistupovat k přísně právní kvalifikaci těchto protiprávních
jednání, musí naproti tomu jasně uvést domněnky, jež zamýšlí ověřit.
Je
třeba konstatovat, že ačkoli je odůvodnění rozhodnutí o šetření
formulováno velmi obecným způsobem, který by zasluhoval upřesnění,
a může tedy být z tohoto pohledu kritizováno, obsahuje nicméně
hlavní prvky vyžadované ustanovením čl. 14 odst. 3 nařízení
č. 17. Dotčené rozhodnutí totiž uvádí zejména informace poukazující
na existenci a provádění dohod nebo jednání ve shodě mezi
některými výrobci a dodavateli PVC a polyetylénu (včetně,
avšak nejen LdPE) v EHS, které se týkají cen, množství nebo
prodejních záměrů těchto výrobků. Poukazuje na to, že tyto dohody
a jednání by mohly představovat vážné porušení čl. 85
odst. 1 Smlouvy. Podle článku 1 daného rozhodnutí se musí žalobkyně
„podrobit šetření týkajícímu se své případné účasti“ na těchto dohodách
nebo jednání ve shodě, a v důsledku toho umožnit vstup zaměstnanců
Komise do svých prostor, předkládat jim pro účely inspekce dokumenty
spjaté s podnikáním „týkající se předmětu šetření“ a umožnit
jim pořízení kopií těchto dokumentů.
Za
těchto okolností musí být žalobní důvod vycházející
z nedostatečného odůvodnění zamítnut.

c)     K postupu přijetí rozhodnutí
Je
nesporné, že napadené rozhodnutí o šetření bylo přijato takzvaným
habilitačním postupem, stanoveným v rozhodnutí Komise ze dne
5. listopadu 1980, kterým se člen Komise pověřený otázkami
hospodářské soutěže opravňuje, aby jménem a na odpovědnost Komise
přijal rozhodnutí na základě čl. 14 odst. 3 nařízení
č. 17, kterým se podnikům nařizuje, aby se podrobily šetření.
Soudní dvůr v rozsudku ze dne 23. září 1986 (AKZO
Chemie/Komise, 5/85, Recueil, s. 2585) již rozhodl, že toto
habilitační rozhodnutí neporušuje zásadu kolegiality podle článku 17
Smlouvy o jednotných orgánech.
Žalobkyně
však považuje za nezbytné, aby Soudní dvůr přezkoumal správnost tohoto
habilitačního postupu, který žalobkyně považuje za neslučitelný se
zásadou
nulla poena sine lege
. Tvrdí totiž, že Komise pouhým
vnitřním správním opatřením změnila znaky porušení, které mohou mít za
následek pokutu podle článku 15 nařízení č. 17, protože, podle ní,
od výše uvedeného rozhodnutí ze dne 5. listopadu 1980 vzniklo
porušení tím, že se podnik odmítl podrobit šetření nařízenému jediným
členem Komise, a nikoliv Komisí jakožto kolektivním orgánem, jak
tomu bylo předtím.
V této
věci je třeba poukázat na to, že ačkoli je pravda, že podmínky, za
nichž může být uložena pokuta podle článku 15 nařízení č. 17, nelze
změnit rozhodnutím Komise, výše uvedené habilitační rozhodnutí nemá ani
za cíl, ani za následek takovou změnu. Jelikož totiž systém oprávnění
pro rozhodnutí o šetření neporušuje zásadu kolegiality, na
rozhodnutí přijatá na základě oprávnění je nutno nahlížet jako na
rozhodnutí Komise ve smyslu článku 15 nařízení č. 17.
Žalobní důvod vycházející z nesprávnosti postupu tedy musí být zamítnut.
Jelikož
nemohl být přijat žádný žalobní důvod vznesený proti rozhodnutí
o šetření, musí být návrh směřující ke zrušení tohoto rozhodnutí
zamítnut.

K rozhodnutí o uložení penále
Podle
žalobkyně je přijetí rozhodnutí o uložení penále stiženo porušením
podstatných formálních náležitostí, neboť Komise přijala toto
rozhodnutí, aniž předem vyslechla zúčastněný podnik a aniž
konzultovala poradní výbor pro kartelové dohody a dominantní
postavení.
Komise
se naopak domnívá, že nedošlo k porušení podstatných formálních
náležitostí, jelikož k výše uvedenému slyšení a konzultaci
došlo před konečným stanovením penále.
Je
třeba poukázat na to, že slyšení zúčastněných za účelem toho, aby měli
možnost „vyjádřit se k záležitostem, proti kterým Komise vznesla
námitky“, vyžaduje čl. 19 odst. 1 nařízení č. 17 před
přijetím různých rozhodnutí, tedy i rozhodnutí podle článku 16
o penále.
Toto
slyšení představuje základní složku práv obhajoby. Je totiž nezbytné
k tomu, aby „podnikům a sdružením podniků zajistilo právo
předložit vyjádření po vyšetřování týkajícím se všech vytýkaných
skutečností, z nichž Komise hodlá proti nim vycházet ve svých
rozhodnutích“ [třetí bod odůvodnění nařízení Komise č. 99/63 ze dne
25. července 1963 o slyšeních podle čl. 19
odst. 1 a 2 nařízení Rady č. 17 (Úř. věst. č. 127,
s. 2268)].
Pokud
jde o poradní výbor pro kartelové dohody a dominantní
postavení, výše uvedený článek 16 stanoví ve svém odstavci 3, že
„se použije čl. 10 odst. 3 až 6“. Tato ustanovení upravují
pravomoci, složení a postup konzultace daného výboru.
Podle
článku 1 výše uvedeného nařízení č. 99/63 „Komise před konzultací
poradního výboru pro kartelové dohody a dominantní postavení
přistoupí ke slyšení podle čl. 19 odst. 1 nařízení
č. 17“.
Za účelem
určení, zda Komise byla povinna vyslechnout žalobkyni
a konzultovat výše uvedený výbor před přijetím rozhodnutí
o uložení penále, je třeba připomenout, že stanovení penále podle
článku 16 nařízení č. 17 zahrnuje nutně dvě fáze. Prvním
rozhodnutím uvedeným v odstavci 1 uvedeného článku totiž Komise
ukládá penále v určité částce zúčtovacích jednotek za každý den
prodlení ode dne stanoveného rozhodnutí. Toto rozhodnutí, které neurčuje
celkovou částku penále, nelze vykonat. Tuto částku lze stanovit
s konečnou platností pouze novým rozhodnutím.
Povinnost
vyslechnout zúčastněného a konzultovat poradní výbor pro kartelové
dohody a dominantní postavení je splněna, jestliže ke slyšení
a konzultaci dojde před konečným stanovením penále, takže jak
dotyčný podnik, tak i poradní výbor mohou včas sdělit své
stanovisko ke všem skutečnostem, jež Komise vzala v úvahu pro
uložení penále a pro stanovení jeho konečné částky.
Krom
toho požadavek na uvedené slyšení a konzultaci před přijetím
rozhodnutí o uložení penále podniku, který se odmítl podrobit
šetření, by způsobil odklad data přijetí tohoto rozhodnutí, a tudíž
i zpochybnění účinnosti rozhodnutí o šetření.
Z výše
uvedeného vyplývá, že přijetí rozhodnutí o uložení penále není
stiženo porušením podstatných formálních náležitostí. Návrh směřující ke
zrušení tohoto rozhodnutí tedy musí být zamítnut.

K rozhodnutí o stanovení konečné částky penále
Podle
žalobkyně musí být konečná částka penále, stanovená sporným rozhodnutím
ze dne 26. května 1988, snížena ze dvou důvodů.
Žalobkyně
zaprvé zdůrazňuje, že Komise měla ze svého výpočtu vypustit délku
trvání řízení o předběžném opatření u Soudního dvora,
v němž žalobkyně žádala o odklad vykonatelnosti rozhodnutí
o šetření. Komise se dostala do rozporu s vlastním
stanoviskem, jelikož prohlásila, že je připravena pozastavit výkon
takového rozhodnutí do doby, než rozhodne Soudní dvůr.
V této
věci stačí poukázat na to, že prohlášení, které Komise v tomto
smyslu učinila v průběhu řízení, se týkalo pouze postoje, který by
případně zaujala až později v případě, že v souladu
s předpokladem, který zastávala, by bylo řízení o předběžném
opatření u Soudního dvora uznáno za vhodný způsob předběžného
soudního přezkumu šetření nařízených Komisí. Takové prohlášení tedy
v projednávaném případě nemůže mít jakékoliv důsledky pro stanovení
konečné částky penále.
Zadruhé,
žalobkyně se domnívá, že konečná částka je nepřiměřená, neboť jednala
výhradně podle vyšších zájmů odpovídajících záruce vyšetřovacího řízení,
které je v souladu se zákony a ústavním pořádkem.
V tomto
ohledu je namístě konstatovat, že žalobkyně nejenže se bránila
zvláštním opatřením, která podle ní překračovala pravomoci zaměstnanců
Komise, ale i odmítla jakýkoliv druh spolupráce za účelem
výkonu rozhodnutí o šetření, jež jí bylo zasláno.
Takové
chování, které je neslučitelné s povinností platící pro všechny
subjekty práva Společenství, totiž uznávat plnou účinnost aktů orgánů,
pokud jejich neplatnost nestanovil Soudní dvůr, a respektovat
jejich vykonatelnost, pokud Soudní dvůr nerozhodl o jejím odkladu
(viz zejména rozsudek ze dne 13. února 1979, Granaria, 101/78,
Recueil, s. 623, bod 5), nemůže být odůvodněno vyššími právními
zájmy.
Ze
všech skutečností, které Soudní dvůr vzal v úvahu, vyplývá, že
není namístě snižovat částku penále. Návrh je tudíž nutno zamítnout.
Z výše uvedeného vyplývá, že žaloby musí být zamítnuty.

K nákladům řízení
Podle
čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který
neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník
řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že
žalobkyně neměla ve věci úspěch, je namístě jí uložit náhradu nákladů
řízení.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
rozhodl takto:
1)
Žaloby se zamítají.
2)
Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.
Due
Koopmans
Joliet
O´Higgins
Grévisse      Slynn      Mancini      Kakouris
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias      Diez de Velasco
Zuleeg
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 21. září 1989.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
J.-G. Giraud

O. Due
*
Jednací jazyk: němčina.