CELEX: 61994CJ0194
Az EK-Szerződés 30. cikkének és a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló 83/189/EGK irányelv értelmezése
Riasztókészülékek és -rendszerek forgalomba hozatalára vonatkozó nemzeti jogszabályok
Előzetes hatósági engedély

1994. június 20‑i
ítéletével, amely 1994. július 4‑én érkezett a Bíróságra, a
Tribunal de commerce de Liége az EK‑Szerződés 177. cikke alapján
előzetes döntéshozatal céljából hat, az EK‑Szerződés 30. cikkének
és az 1988. március 22‑i 88/182/EGK tanácsi irányelvvel
(HL L 81., 75. o.) módosított, a műszaki szabványok és
szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról
szóló, 1983. március 28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelv
(HL L 109., 8. o., a továbbiakban: 83/189 irányelv)
értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.
E
kérdések a CIA Security International (a továbbiakban: CIA Security) és
a Signalson (a továbbiakban: Signalson) valamint a Securitel (a
továbbiakban: Securitel) közötti jogvitákban merültek fel; ez a három
vállalkozás a védelmi és biztonsági vállalkozásokról és a belső védelmi
szolgálatokról szóló, 1990. április 10-i belga törvény (a továbbiakban:
biztonsági vállalkozásokról szóló törvény) szerinti biztonsági
vállalkozás.
E
törvény 1. cikkének (3) bekezdése értelmében „E törvény szerint
biztonsági vállalkozásnak minősül minden olyan természetes vagy jogi
személy, aki harmadik fél számára folyamatosan vagy eseti jelleggel
riasztókészülékeket és -rendszereket tervez, szerel be és tart karban.”
A
biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 1. cikkének (4) bekezdése
szerint „Az e cikkben szereplő riasztókészülékek és -rendszerek azok,
amelyeknek célja a személyek és vagyontárgyak elleni bűncselekmények
megelőzése vagy észlelése.”
Ugyanezen
törvény 4. cikke szerint „Senki nem folytathat biztonsági vállalkozást a
Belügyminiszter előzetes engedélye nélkül. Az engedély csak akkor
adható meg, ha a vállalkozás eleget tesz e törvény rendelkezéseinek,
valamint a Király által meghatározott pénzügyi feltételeknek és műszaki
felszereltségnek [...]”.
A
biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 12. cikke szerint „Az 1. cikk
(4) bekezdésében szereplő riasztókészülékek és -rendszerek, valamint
ezek alkotóelemei csak a Király által meghatározott eljárás során
kiadott előzetes engedély birtokában hozhatók forgalomba, illetve
bocsáthatók bármilyen más formában a felhasználók rendelkezésére [...]”.
Ezt
az eljárást a védelmi és biztonsági vállalkozásokról és a belső védelmi
szolgálatokról szóló, 1990. április 10-i belga törvényben szereplő
riasztókészülékek és ‑rendszerek engedélyezési eljárásának
meghatározásáról szóló, 1991. május 14-i királyi rendelet határozta meg
(a továbbiakban: 1991. május 14-i rendelet).
E
rendelet 2. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „Egyetlen gyártó,
importőr, nagykereskedő vagy más természetes vagy jogi személy nem
hozhat forgalomba, illetve semmilyen más formában nem bocsáthat a
felhasználók rendelkezésére olyan új berendezéseket Belgiumban,
amelyeket az erre a célra létrehozott bizottság előzetesen nem
engedélyezett, a továbbiakban: berendezés bizottság.”
Az
1991. május 14-i rendelet 4–7. cikkéből kiderül, hogy a berendezések
esetleges engedélyezését a berendezések vizsgálata és tesztek előzik
meg.
Az
5. cikk szerint a vizsgálat elemei a berendezés azonosítása, annak
ellenőrzése, hogy az elektronikus áramkörök megfelelnek-e a gyártó által
átadott dokumentumokban foglaltaknak, és a megkövetelt minimális
működési funkciók ellenőrzése. A berendezéseken végrehajtott, az 1991.
május 14-i rendelet 6. cikke által előírt tesztek elemei a funkcionális
megfelelés, a mechanikus rész, a mechanikai és/vagy elektronikai működés
megbízhatósága, a téves riasztásokra való érzéketlenség, a kijátszás
illetve a berendezés semlegesítésére irányuló kísérletek elleni védelem.
Ennek érdekében a berendezést az említett rendelet 3. és 4.
mellékletében előírt teszteknek vetik alá.
Az
1991. május 8-i rendelet 8. cikke értelmében „Ha a kérelmező a
szükséges dokumentumokkal bizonyítja, hogy a berendezéseit a 7. cikkben
előírt tesztekkel legalább egyenértékű teszteknek már alávetették az EGK
másik tagállamában lévő, az EGK szabványok szerint feljogosított
laboratóriumban, és hogy azokat a kérelem benyújtása előtt legfeljebb
három évvel engedélyezték, akkor a 4. cikk (1) bekezdésében
meghatározott szervezet a berendezésen csak azokat a teszteket végzi el,
amelyeket az EGK másik tagállamában még nem végeztek el”.
Az
ügy irataiból az is kiderül, hogy az 1991. május 14-i rendeletet nem
közölték a Bizottsággal a 83/189/EGK irányelvben megállapított műszaki
szabályok terén történő információszolgáltatási eljárásnak megfelelően,
és hogy miután a Bizottság az EGK-Szerződés 169. cikkének megfelelően
indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, a belga kormány 1993
februárjában a riasztókészülékek és -rendszerek engedélyezési eljárását
meghatározó új királyi rendelettervezetet közölt. Ez az 1994. március
31-én elfogadott tervezet lényegében azonos az 1991. május 14-i,
ugyanezen rendelettel hatályon kívül helyezett rendelettel, mindamellett
az 1991. május 14-i rendelet 8. cikke a Bizottság javaslatainak
megfelelően módosításra került.
Az
alapeljárásban részt vevő három vállalkozás egymás versenytársa, mivel
tevékenységi körük a riasztókészülékek és -rendszerek gyártása és
értékesítése.
1994.
január 21-én a CIA Security azzal a kérelemmel fordult a Tribunal de
commerce de Liège-hez, hogy az tiltsa el a Signalsont és a Securitelt az
1994 januárjában folytatott tisztességtelen magatartás gyakorlásától.
Kérelmét a kereskedelmi magatartásról szóló, 1991. július 14-i belga
törvény 93. és 95. cikkére alapozta, amely tiltja a az üzleti tisztesség
feltételeivel ellentétes magatartásokat. A CIA Security ugyanis jó
hírnevének megsértésével vádolta a Signalsont és a Securitelt, mivel
azok azt állították, hogy az általa forgalmazott egyik betörésgátló
rendszer – az Andromède rendszer – nem tesz eleget a biztonsági
rendszerekre vonatkozó belga jogszabályi előírásoknak.
A
Signalson és a Securitel ellenkérelmet nyújtott be azzal, hogy a CIA
Security-t tiltsák el tevékenységének további gyakorlásától, mivel nem
engedélyezett biztonsági vállalkozás és nem engedélyezett
riasztókészüléket forgalmaz.
A
Tribunal de commerce de Liège közbenső ítéletével megállapította, hogy
bár az alap- és a viszontkeresetek fő célja a kereskedelmi magatartásról
szóló törvény által tiltott tisztességtelen magatartás szankcionálása,
ezt a magatartást a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény és az
1991. május 14-i rendelet rendelkezései szerint kell megítélni.
A
kérdést előterjesztő bíróság ezután megállapította egyrészt, hogy ha a
CIA Security megsértette a biztonsági vállalkozásokról szóló törvényt és
az 1991. május 14-i rendeletet, akkor keresetét el lehet utasítani
kereshetőségi jog és az eljáráshoz fűződő érdek hiánya miatt, másrészt
ha a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény és az 1991. május 14-i
rendelet összeegyeztethetetlen a közösségi joggal, akkor a Signalson és a
Securitel nem alapozhatják a jogsértés megszüntetésére irányuló
viszontkeresetüket e szabályok megsértésére.
Mivel
a Tribunal de commerce de Liège kételkedett abban, hogy a kérdéses
belga szabályozás összeegyeztethető a Szerződés 30. cikkével, és mivel
megállapította, hogy e szabályozást annak elfogadása előtt nem közöltek a
Bizottsággal a 83/189 irányelvvel összhangban, úgy döntött, hogy
felfüggeszti az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság
elé terjeszti a következő kérdéseket:
„1)      A
védelmi és biztonsági vállalkozásokról és a belső védelmi
szolgálatokról szóló, 1990. április 10-i törvény, különösen annak 4. és
12. cikke az EGK-Szerződés 30. cikke által tiltott, a behozatalra
vonatkozó mennyiségi korlátozást teremt‑e, illetve tartalmaz‑e
mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedéseket?
2)      Az
1990. április 10-i törvényben, különösen annak 2. és 8. cikkében
szereplő riasztókészülékek és -rendszerek engedélyezési eljárásának
meghatározásáról szóló, 1991. május 14-i királyi rendelet
összeegyeztethető-e a Szerződés 30. cikkével, amely tiltja a behozatalra
vonatkozó mennyiségi korlátozásokat, valamint a mennyiségi
korlátozással azonos hatású intézkedéseket?
3)      A
fent említett 1990. április 10-i törvény, különösen annak 4. és 12.
cikke tartalmaz-e olyan műszaki szabályokat, amelyeket előzetesen
közölni kellett volna a Bizottsággal a 83/189/EGK irányelv 8. cikkének
megfelelően?
4)      Az
1991. május 14-i királyi rendelet, különösen annak 2. és 8. cikke
tartalmaz-e olyan műszaki szabályokat, amelyeket előzetesen közölni
kellett volna a Bizottsággal a 83/189/EGK irányelv 8. cikkének
megfelelően?
5)      A
műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási
eljárás megállapításáról szóló 83/189/EGK tanácsi irányelv
rendelkezései, különösen annak 8. és 9. cikke feltétlen és kellően
pontos-e ahhoz, hogy ezekre magánszemélyek a nemzeti bíróság előtt
hivatkozhassanak?
6)      A
közösségi jog és a védelem, amelyet annak alkalmazása magánszemély
részére biztosít, kötelezheti-e arra a nemzeti bíróságot, hogy
megtagadja olyan tagállami műszaki szabály alkalmazását, amelyet az azt
elfogadó tagállam nem közölt a Bizottsággal a 83/189/EGK tanácsi
irányelv 8. cikkében megállapított kötelezettségnek megfelelően?”

Előzetes észrevételek
Bevezetésként
meg kell jegyezni, hogy a belga kormány, a Signalson és a Securitel
szerint az 1991. május 14-i rendeletnek a közösségi joggal való
összeegyeztethetőségére vonatkozó bármely kérdés tárgytalanná vált,
mivel a nemzeti bíróságnak az általa lefolytatott eljárásban az
ítélethozatalkor hatályban lévő jogszabályokat kell alkalmaznia, és a
bírósághoz fordulás óta az 1991. május 14-i rendeletet felváltotta az
1994. március 31-i királyi rendelet, amely a Bizottság szerint is
összeegyeztethető a közösségi joggal.
Ez
az álláspont nem fogadható el. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából
ugyanis az következik, hogy a nemzeti bíróság feladata, hogy megítélje a
tagállami rendelkezések hatályát, és azt, hogy e rendelkezéseket hogyan
kell alkalmazni (lásd különösen a C-45/94. sz., Ayuntamiento de Ceuta
ügyben 1995. december 7-én hozott ítélet [EBHT 1995., I-4385. o.] 26.
pontját). Mivel a nemzeti bíróság van a legkedvezőbb helyzetben – a
jogviták részleteinek ismeretében – annak eldöntésére, hogy ítéletének
meghozatalához szüksége van-e előzetes döntésre, az előzetes
döntéshozatalra előterjesztett kérdések nem tekinthetők tárgytalannak
pusztán azért, mert az 1991. május 14-i rendeletet felváltotta az 1994.
március 31-i királyi rendelet.
Ennek
alapján először a harmadik, a negyedik, az ötödik és a hatodik előzetes
döntéshozatalra előterjesztett kérdést kell megválaszolni.

A harmadik és a negyedik kérdésről
A
harmadik és negyedik kérdésével a nemzeti bíróság lényegében azt
kérdezi, hogy a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 4. és 12.
cikke, valamint az 1991. május 14-i rendelet olyan műszaki szabályoknak
minősülnek-e, amelyeket azok elfogadása előtt közölni kellett volna a
Bizottsággal a 83/189 irányelv 8. cikkének megfelelően.
A
83/189 irányelv 1. cikkének 5. pontja szerint „műszaki szabály” az
olyan „műszaki leírás – beleértve a vonatkozó közigazgatási
intézkedéseket is – amely betartása valamely tagállamban vagy annak
nagyobb részében való értékesítés vagy használat esetén
de jure
vagy
de facto
kötelező, a helyi hatóságok által meghatározottak kivételével”.
Ugyanezen cikk 1. pontja szerint „»műszaki leírás« egy dokumentumban
szereplő részletes leírás, amely valamely termék előírt tulajdonságait
határozza meg; ilyen például a minőségi színvonal, a teljesítmény, a
biztonság vagy a méretek, beleértve a termékre alkalmazandó olyan
követelményeket, mint a terminológia, a jelképek, a vizsgálat és a
vizsgálati módszerek, a csomagolás, a jelölés, vagy címkézés […]”.
Először
azt kell megvizsgálni, hogy a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény
4. cikke a 83/189 irányelv értelmében vett műszaki szabálynak
minősül-e.
Erre
a kérdésre a válasz nemleges, mivel a műszaki szabályok a 83/189
irányelv értelmében a termékjellemzőket meghatározó leírások, és a 4.
cikk csak a biztonsági vállalkozások alapításához szükséges
feltételekkel foglalkozik.
Az
1991. május 14-i rendelet rendelkezéseivel kapcsolatban emlékeztetni
kell arra, hogy ez részletesen szabályozza különösen a minőséget és a
megfelelő működést ellenőrző teszteknek azokat a feltételeit, amelyeknek
eleget kell tenni egy riasztókészülék vagy -rendszer Belgiumban történő
engedélyezéséhez és forgalomba hozatalához. Ezek a szabályok tehát a
83/189 irányelv értelmében vett műszaki szabálynak minősülnek.
A
biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 12. cikkével kapcsolatban
emlékeztetni kell arra, hogy ennek értelmében a kérdéses termékeket csak
a király által az 1991. május 14-i rendeletben meghatározott eljárás
során kiadott előzetes engedély birtokában lehet forgalomba hozni.
A
Bizottság és a CIA Security szerint a törvény 12. cikke az irányelv
értelmében vett műszaki szabálynak minősül, ugyanakkor a Signalson, az
Egyesült Királyság kormánya és a belga kormány írásbeli észrevételei
szerint ez a cikk csak keretjogszabály, amely nem tartalmaz semmilyen, a
83/189 irányelv értelmében vett műszaki szabályt.
E
tekintetben fontos megállapítani, hogy egy szabály akkor tekinthető a
83/189 irányelv értelmében műszaki szabálynak, ha annak önálló
joghatásai vannak. Ha a nemzeti jog szerint a szabály mindössze
felhatalmazást ad az érdekeltekre nézve kötelező előírásokat tartalmazó
közigazgatási szabályozás elfogadására, önmagában azonban joghatással
nem bír a magánszemélyekre nézve, akkor a szabály nem minősül az
irányelv értelmében műszaki szabálynak (lásd a C-317/92. sz., Bizottság
kontra Németország ügyben 1994. június 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1994.,
I-2039. o.] 26. pontját). Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell
arra, hogy a 83/189 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése szerint a
tagállamoknak a műszaki szabály-tervezettel egyidejűleg az annak alapját
képező felhatalmazást is közölniük kell, amikor ennek ismerete
szükséges a műszaki szabály-tervezet jelentőségének megítéléséhez.
Ezzel
szemben valamely szabályt a 83/189 irányelv értelmében műszaki
szabálynak kell tekinteni, amennyiben – mint ahogy azt a belga kormány a
tárgyaláson elő is adta – az érdekelt vállalkozásokat berendezéseik
előzetes engedélyeztetésére kötelezi, még akkor is, ha a tervezett
közigazgatási szabályok még nem kerültek elfogadásra.
A
harmadik és negyedik kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy egy
olyan szabály, mint a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 4.
cikke, nem minősül műszaki szabálynak a 83/189 irányelv értelmében, míg
műszaki szabálynak minősülnek az olyan rendelkezések, mint az 1991.
május 14-i királyi rendelet rendelkezései, és egy olyan szabály
minősítése, mint a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 12. cikke, a
nemzeti jog szerint kiváltott joghatásaitól függ.

Az ötödik és a hatodik kérdés
Ötödik
és hatodik kérdésével a nemzeti bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a
83/189 irányelv 8. és 9. cikkének rendelkezései feltétlenek és kellően
pontosak-e ahhoz, hogy ezekre magánszemélyek a nemzeti bíróság előtt
hivatkozhassanak, amely utóbbinak meg kell tagadnia olyan tagállami
műszaki szabály alkalmazását, amelyet nem közöltek az irányelvnek
megfelelően.
Az irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A
tagállamok azonnal közölnek a Bizottsággal minden műszaki
szabály-tervezetet, kivéve, ha az csak valamely nemzetközi vagy európai
szabvány teljes szövegét ülteti át, amely esetben a megfelelő szabványra
történő hivatkozás is elegendő; a Bizottságot rövid értesítésben a
szabály elfogadása szükségességének indokairól is tájékoztatni kell,
amennyiben ezek nem derülnek ki már a tervezetből is. Adott esetben, a
tagállamok egyidejűleg közlik az elsődlegesen és közvetlenül érintett
alapvető törvényi és rendeleti rendelkezések szövegét, ha ezen szövegek
ismerete szükséges a műszaki szabály-tervezet jelentőségének
megítéléséhez.
A Bizottság haladéktalanul
értesíti a többi tagállamot a tervezetről; e tervezettel kapcsolatban
véleményt kérhet az 5. cikkben említett bizottságtól és szükség esetén a
szóban forgó területért felelős bizottságtól.
(2)
A Bizottság és a tagállamok észrevételeket tehetnek a műszaki
szabály-tervezetet benyújtó tagállamnak? a tagállamnak az ilyen
észrevételeket a lehetséges mértékben figyelembe kell vennie a műszaki
szabály későbbi kidolgozása során.”
Az irányelv 9. cikke szerint:
„(1)      A
(2) és (2a) bekezdés sérelme nélkül, a tagállamok a 8. cikk (1)
bekezdésében említett közleménynek a Bizottság által történő
kézhezvételétől számított hat hónap időtartamra elhalasztják a műszaki
szabály-tervezet elfogadását, ha a Bizottság vagy egy másik tagállam
ettől az időponttól számított három hónapon belül olyan részletes
véleményt ad ki, amely szerint az előirányzott intézkedést módosítani
kell, hogy megszüntessék vagy korlátozzák az áruk szabad mozgásának
akadályait, amelyeket az esetleg eredményezhet. Az érintett tagállam
jelenti a Bizottságnak, hogy milyen intézkedéseket javasol a részletes
vélemények alapján. A Bizottság észrevételt tesz erre a javaslatra.
(2)      Az
(1) bekezdésben meghatározott határidő tizenkét hónap, ha a Bizottság a
8. cikk (1) bekezdésében előírt közlemény kézhezvételétől számított
három hónapon belül bejelenti azon szándékát, hogy ebben az ügyben
irányelvre kíván javaslatot előterjeszteni vagy elfogadni.
(2a)      Ha
a Bizottság megállapítja, hogy a 8. cikk (1) bekezdésében előírt
közlemény olyan ügyre vonatkozik, amelyre kiterjed irányelv vagy
rendelet meghozatalára a Tanácsnak tett valamely javaslat, a közlemény
kézhezvételétől számított három hónapon belül értesíti erről az érintett
tagállamot.
A tagállamok a 8. cikk (1)
bekezdésében említett közlemény benyújtásától számított tizenkét
hónappal elhalasztják a műszaki szabály-tervezet elfogadását, ha az
olyan ügyre vonatkozik, amelyre kiterjed a Bizottság által a közlemény
kézhezvételét megelőzően irányelv vagy rendelet meghozatalára a
Tanácsnak tett valamely javaslat.
A jelen cikk (1), (2) és (2a) bekezdésére nem lehet egyszerre hivatkozni.
(3)      Az
(1), (2) és (2a) bekezdés nem alkalmazandó akkor, amikor sürgős okokból
a közegészségügy vagy közbiztonság védelmével, az állatvédelemmel vagy a
növényvédelemmel kapcsolatos súlyos és előre nem látható körülmények
miatt valamely tagállamnak rövid időn belül műszaki szabályokat kell
kidolgoznia haladéktalan elfogadás és bevezetés céljából, anélkül hogy
konzultációkat tudna lefolytatni. A 8. cikkben említett közleményben a
tagállamnak meg kell jelölnie a megtett intézkedések sürgősségének okát.
A Bizottságnak az eljárás helytelen alkalmazása esetén megfelelő
lépéseket kell tennie.”
Az
irányelv 10. cikke szerint „A 8. és 9. cikk nem alkalmazható, amikor a
tagállamok a közösségi irányelvekből vagy rendeletekből eredő
kötelezettségeiknek tesznek eleget; ez érvényes a Közösségben közös
műszaki leírások elfogadását eredményező nemzetközi megállapodásokra
is”.
Emlékeztetni
kell arra, hogy 1986-ban egy közleményben (86/C 245/05, HL 1986. C 245,
4. o.) a Bizottság már kifejtette álláspontját a Tribunal de commerce
de Liège által felvetett két utolsó kérdést illetően. Ebben a
közleményben a Bizottság megállapította, hogy egyrészt az irányelv
számára, a tagállamokhoz hasonlóan, fontos szerepet szán azzal, hogy
lehetővé teszi számára a kereskedelem új műszaki akadályai
kialakulásának megakadályozását, és másrészt, hogy a tagállamok
irányelvből eredő kötelezettségei világosak és egyértelműek, amennyiben:
–        a
tagállamoknak az irányelv hatálya alá tartozó minden műszaki
szabály-tervezetet közölniük kell;
–        a
műszaki szabály-tervezetek elfogadását a 9. cikk (3) bekezdésében
meghatározott különleges esetek kivételével automatikusan három hónap
időtartamra el kell halasztaniuk;
–        a
műszaki szabály-tervezetek elfogadását ellenvetések vagy tervezett
közösségi jogszabály esetén újabb három–kilenc hónap időtartamra el kell
halasztaniuk.
A Bizottság végül
megállapította, hogy ha a tagállamok nem tartanák be az irányelvből
eredő kötelezettségeiket, akkor ez komolyan akadályozná a belső piac
kiteljesítését és negatív hatással lenne a tagállamok közötti
kereskedelemre.
A
közleményből kiderül, hogy a Bizottság ezekből a megállapításokból arra
a következtetésre jut, hogy „ha valamely tagállam a 83/189 irányelv
rendelkezéseinek a hatálya alá tartozó műszaki szabályt úgy fogad el,
hogy nem közli a tervezetet a Bizottsággal, és nem veszi figyelembe a
status quo
kötelezettségét, akkor az így elfogadott szabály nem hajtható végre
harmadik felekkel szemben az érintett tagállam jogrendszerében. A
Bizottság tehát úgy véli, hogy a peres felek joggal várják a nemzeti
bíróságoktól, hogy azok megtagadják az olyan tagállami műszaki szabályok
alkalmazását, amelyeket nem közöltek a közösségi jogszabályoknak
megfelelően”.
Jelen
ügyben a Bizottság fenntartja a 83/189 irányelvnek ezt az értelmezését,
amelyhez a CIA Security is csatlakozott.
A
német, a holland kormány és az Egyesült Királyság kormánya nem fogadta
el ezt az értelmezést, és ezzel ellentétben úgy gondolja, hogy a 83/189
irányelv értelmében vett műszaki szabályok magánszemélyekkel szemben még
akkor is végrehajthatóak, ha azokat anélkül fogadták el, hogy az
irányelvből eredő kötelezettségeket betartották volna. Az ezen
értelmezés alapját képező érvelés a következőkben kerül megvizsgálásra.
Bevezetésként
hangsúlyozni kell, hogy a 83/189 irányelv célja, hogy megelőző
ellenőrzés révén védje az áruk szabad mozgását, amely a Közösség egyik
alapja. Ez az ellenőrzés azért hasznos, mert az irányelv hatálya alá
tartozó műszaki szabályok akadályozhatják a tagállamok közötti
kereskedelmet, és ezek az akadályok csak akkor megengedhetők, ha
közérdekű célt szolgáló, feltétlenül érvényesítendő követelmények
teljesüléhez szükségesek. Az irányelv által előírt ellenőrzés akkor
hatékony, ha a hatálya alá eső valamennyi műszaki szabály-tervezetet
közölni kell, és ha e szabályok elfogadása és bevezetése a 9. cikk által
meghatározott időtartamra felfüggesztésre kerül – nem számítva azokat,
amelyek esetében az intézkedés sürgőssége igazolja a kivételt.
Az
értesítés és a felfüggesztés időtartama tehát lehetőséget ad a
Bizottságnak és a többi tagállamnak arra, hogy egyrészt megvizsgálják,
hogy a kérdéses tervezet a tagállamok közötti kereskedelem olyan
akadályát képezi-e, amely az EK-Szerződéssel ellentétes, vagy amely
közös, illetve összehangolt intézkedések elfogadását igényli, másrészt,
hogy a tervezett tagállami szabályok módosítására javaslatokat tegyenek.
Ez az eljárás egyébként lehetővé teszi a Bizottságnak, hogy a tervezett
intézkedés területét szabályozó közösségi jogszabályokat javasoljon
vagy fogadjon el.
Ezután
meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint
minden olyan esetben, amikor egy irányelv rendelkezései tartalmi
szempontból feltétlenek és kellően pontosak, hivatkozni lehet rájuk
minden olyan nemzeti rendelkezéssel szemben, ami nem felel meg az
irányelvnek (lásd a 8/81. sz. Becker-ügyben 1982. január 19-én hozott
ítéletet [EBHT 1982., 53. o.] és a C-6/90. és C-9/90. sz., Francovich és
társai ügyben 1991. november 19-én hozott ítéletet [EBHT 1991., I-5357.
o.]).
Az
Egyesült Királyság kormánya szerint a 83/189 irányelv rendelkezései nem
tesznek eleget ezeknek a követelményeknek, különösen mivel a közlésre
vonatkozó eljárás pontatlanságokat tartalmaz.
Ez
az álláspont nem fogadható el. A 83/189 irányelv 8. és 9. cikke pontos
kötelezettséget tartalmaz arra nézve, hogy a tagállamok a műszaki
szabály-tervezeteket azok elfogadása előtt közöljék a Bizottsággal.
Mivel ennek következtében e cikkek tartalmi szempontból feltétlenek és
kellően pontosak, a magánszemélyek a tagállami bíróságok előtt
hivatkozhatnak rájuk.
Meg
kell vizsgálni továbbá a tagállamokat a közlési kötelezettség figyelmen
kívül hagyásából eredően sújtó jogkövetkezményeket is, pontosabban azt,
hogy a 83/189 irányelvet úgy kell-e értelmezni, hogy a közlési
kötelezettség elmulasztása, amely az érintett műszaki szabály elfogadása
szempontjából eljárási hibát jelent, e műszaki szabály
alkalmazhatatlanságát eredményezi, így azokat magánszemélyekkel szemben
nem lehet érvényesíteni.
A
német, a holland kormány és az Egyesült Királyság kormánya e
tekintetben úgy véli, hogy a 83/189 irányelv csak a tagállamok és a
Bizottság közötti viszonyokra vonatkozik, és mindössze olyan eljárási
kötelezettségeket ír elő, amelyeket a tagállamoknak a műszaki szabályok
elfogadása során be kell tartaniuk, a tagállamoknak  továbbra is
jogukban áll a felfüggesztés időtartamának elteltével az adott
szabályokat elfogadni, és végül, a szóban forgó irányelv semmilyen
kifejezett rendelkezést nem tartalmaz az említett eljárási
kötelezettségek be nem tartása esetén alkalmazandó esetleges
szankciókról.
Ebben
az összefüggésben mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy e tényezők
egyike sem akadálya annak, hogy a 83/189 irányelv figyelmen kívül
hagyása magával vonja a kérdéses műszaki szabályok
alkalmazhatatlanságát.
A
83/189 irányelvből eredő kötelezettségek megsértésének ilyen
következményének nem feltétele ilyen értelmű kifejezett rendelkezés.
Mint ahogy már megállapításra került, egyértelmű, hogy az irányelv célja
az, hogy megelőző ellenőrzés révén védje az áruk szabad mozgását, és
hogy az értesítési kötelezettség e közösségi ellenőrzés megvalósításának
lényeges jogi eszköze. Ezen ellenőrzés hatékonyságát tovább növeli az
irányelv olyan értelmezése, miszerint az értesítési kötelezettség
megsértése olyan lényegi eljárási hiba, amely a kérdéses műszaki
szabályoknak a magánszemélyek vonatkozásában való alkalmazhatatlanságát
eredményezi.
Ezután
emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv ezen értelmezése megfelel a
380/87. sz., Enichem Base és társai ügyben 1989. július 13-án hozott
ítélet (EBHT 1989., 2491. o.) 19–24. pontjának. Ebben az ítéletben,
amelyben a Bíróság a nemzeti szabályozás tervezetének Bizottsággal
történő közlésére vonatkozó tagállami kötelezettségről hozott ítéletet a
hulladékokról szóló, 1975. július 15-i 75/442/EGK tanácsi irányelv
egyik cikke alkalmazási körével kapcsolatban (HL L 194., 39. o.), a
Bíróság megállapította, hogy sem a vizsgált rendelkezés szövege, sem
annak célja nem tette lehetővé azt az értelmezést, hogy a tagállamra
háruló közlési kötelezettség figyelmen kívül hagyása önmagában az így
elfogadott szabályozás jogellenességét eredményezte. E tekintetben a
Bíróság kifejezetten hangsúlyozta, hogy a kérdéses rendelkezés mindössze
előzetes közlési kötelezettséget írt elő, és a tervezett szabályozás
hatálybaléptetését nem tette függővé a Bizottság beleegyezésétől vagy
ellenvetésének hiányától, és nem határozta meg a kérdéses tervezetek
közösségi ellenőrzésének eljárását. A Bíróság tehát úgy döntött, hogy a
vizsgált rendelkezés a tagállamok és a Bizottság kapcsolataira
vonatkozik, de ezzel szemben nem keletkeztet semmiféle jogot
magánszemélyek vonatkozásában, akiket jogsérelem érhet, ha valamely
tagállam megszegi azt a kötelezettségét, hogy a szabályozás tervezetét
előzetesen közölje a Bizottsággal.
A
jelen esetben éppen ellenkezőleg, az irányelv célja nem egyszerűen a
Bizottság tájékoztatása, hanem – mint ahogy ez az ítélet 41. pontjában
is már megállapításra került – pontosan az, hogy tágabb körben
megszüntesse vagy mérsékelje a kereskedelem korlátait, tájékoztassa a
többi tagállamot valamely tagállam által elfogadni kívánt műszaki
szabályozásról, a Bizottság és a többi tagállam számára biztosítsa a
szükséges időt az észrevételek megtételére és a módosításokra való
javaslattételre annak érdekében, hogy mérsékelni lehessen a tervezett
intézkedésből eredő, az áruk szabad mozgását érintő korlátokat, és hogy a
Bizottságnak elegendő ideje legyen harmonizációs irányelvet javasolni.
Egyébként a 83/189 irányelv 8. és 9. cikkének megszövegezése egyértelmű,
amennyiben a tagállami szabályozások közösségi ellenőrzési eljárását,
és hatálybalépésük időpontjának a Bizottság beleegyezésétől, illetve
ellenvetésének hiányától való függővé tételét írja elő.
Végül
– mint ahogy az Egyesült Királyság kormánya megállapította – meg kell
vizsgálni, hogy léteznek-e olyan különleges indokok a 83/189 irányelvvel
kapcsolatban, amelyek kizárják annak olyan értelmezését, hogy az
irányelv figyelmen kívül hagyásával elfogadott műszaki szabályok
alkalmazhatatlanok a harmadik személyekkel szemben.
E
tekintetben felmerült különösen, hogy az ilyen szabályok harmadik
személyekkel szemben való alkalmazhatatlansága szabályozási hézagot
jelentene a kérdéses nemzeti jogrendszerben, és különösen a biztonsági
szabályozásban az alkalmazhatóság hiánya ennélfogva súlyos
következményekkel járhat.
Ez
az érvelés nem fogadható el. Ugyanis valamely tagállam igénybe veheti a
83/189 irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében meghatározott sürgősségi
eljárást, ha az e rendelkezés által meghatározott okok miatt
szükségesnek ítéli a műszaki szabályok rövid időn belüli kidolgozását a
haladéktalan elfogadás és bevezetés céljából, anélkül hogy
konzultációkat tudna lefolytatni.
Tekintettel
az előző megfontolásokra, meg kell állapítani, hogy a 83/189 irányelvet
úgy kell értelmezni, hogy az értesítési kötelezettség megszegése az
érintett műszaki szabályok alkalmazhatatlanságát eredményezi, így azokat
magánszemélyekkel szemben nem lehet érvényesíteni.
Azt
kell tehát válaszolni az ötödik és a hatodik kérdésre, hogy a 83/189
irányelv 8. és 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy ezekre magánszemélyek
a nemzeti bíróság előtt hivatkozhatnak, amely utóbbinak meg kell
tagadnia olyan tagállami műszaki szabály alkalmazását, amelyet nem
közöltek az irányelvnek megfelelően.

Az első két kérdésről
Első
és második kérdésével a nemzeti bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a
Szerződés 30. cikkével ellentétesek-e az olyan tagállami rendelkezések,
mint amilyen a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 4. és 12. cikke
és az 1991. május 14-i rendelet.
Tekintettel
az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik, negyedik, ötödik
és hatodik kérdésre adott válaszra, nem szükséges megválaszolni az
előzetes döntéshozatalra előterjesztett első két kérdést annyiban,
amennyiben azok a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 12. cikkére
és az 1991. május 14-i rendeletre vonatkoznak, tekintve, hogy ezeket nem
lehet magánszemélyekkel szemben érvényesíteni. Az előzetes
döntéshozatalra előterjesztett első kérdésnek tehát csak arra a részére
kell válaszolni, mely arra keres választ, hogy összeegyeztethető-e a
Szerződés 30. cikkével a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 4.
cikke, amely szerint senki nem működtethet biztonsági vállalkozást a
Belügyminiszter engedélye nélkül.
E
tekintetben meg kell állapítani, hogy egy ilyen rendelkezés, amennyiben
feltételhez köti egy vállalkozás alapítását és biztonsági
vállalkozásként történő működését, nem tartozik közvetlenül a Szerződés
30. cikkének hatálya alá, amely a tagállamok között az áruk szabad
mozgására vonatkozik. Ezenkívül meg kell állapítani, hogy az ügy
irataiban semmi nem utal arra, hogy ez a rendelkezés korlátozná az áruk
szabad mozgását, vagy más egyéb módon ellentétes lenne a közösségi
joggal.
Az
előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre tehát azt kell
válaszolni, hogy a Szerződés 30. cikkével nem ellentétes az olyan
tagállami rendelkezés, mint amilyen a biztonsági vállalkozásokról szóló
törvény 4. cikke.

A költségekről
A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő belga, német, holland kormány és az
Egyesült Királyság kormánya, valamint az Európai Közösségek Bizottsága
részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az
alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt
folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a
költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a
Tribunal de commerce de Liège 1994. június 20‑i végzésével
hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen határozott:
1)
Egy
olyan szabály, mint a védelmi és biztonsági vállalkozásokról és a belső
védelmi szolgálatokról szóló, 1990. április 10-i törvény 4. cikke, nem
minősül műszaki szabálynak az 1988. március 22-i 88/182/EGK tanácsi
irányelvvel módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő
információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló,
1983. március 28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelv
értelmében, míg műszaki szabálynak minősülnek az olyan rendelkezések,
mint az 1990. április 10‑i belga törvényben szereplő
riasztókészülékek és -rendszerek engedélyezési eljárásának
meghatározásáról szóló, 1991. május 14‑i királyi rendelet
rendelkezései, és egy olyan szabály minősítése, mint a fent említett
1990. április 10‑i törvény 12. cikke, a nemzeti jog
szerint kiváltott joghatásaitól függ.
2)
A
88/182 irányelvvel módosított 83/189 irányelv
8. és 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy ezekre
magánszemélyek a nemzeti bíróság előtt hivatkozhatnak, amely utóbbinak
meg kell tagadnia olyan tagállami műszaki szabály alkalmazását, amelyet
nem közöltek az irányelvnek megfelelően.
3)
Az
EK‑Szerződés 30. cikkével nem ellentétes az olyan tagállami
rendelkezés, mint amilyen a fent említett 1990. április 10‑i
törvény 4. cikke.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Puissochet
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Ragnemalm

Sevón
Kihirdetve Luxembourgban, az 1996. április 30‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.