CELEX: 62009CJ0304
Neizpolnitev obveznosti države
Državne pomoči
Pomoči družbam, katerih delnice so začele kotirati na borzi
Izterjava

Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Italijanska republika s tem, da v predpisanih rokih
ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za ukinitev programa pomoči, ki je bil z Odločbo Komisije 2006/261/ES z dne 16. marca 2005
o programu pomoči C 8/2004 (prej NN 164/2003), ki ga Italija izvaja v korist družb, katerih delnice so začele kotirati na
borzi (UL 2006 L 94, str. 42) razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom, in za izterjavo pomoči, podeljenih na
podlagi navedenega programa, od upravičencev, ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe ES in členov od 2 do 4 te odločbe.

Pravni okvir

V uvodni izjavi 13 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL
L 83, str. 1) je navedeno:
„ker je treba v primeru nezakonite pomoči, ki ni združljiva s skupnim trgom, ponovno vzpostaviti učinkovito konkurenco; ker
je v ta namen potrebno, da se pomoč, vključno z obrestmi, vrne brez odlašanja; ker je primerno, da se vračilo izvede skladno
s postopki nacionalnega prava; ker uporaba teh postopkov ne sme, s preprečevanjem takojšnje in učinkovite izvedbe odločbe
Komisije, preprečiti ponovne vzpostavitve učinkovite konkurence; ker morajo države članice, da bi dosegle ta rezultat, sprejeti
vse potrebne ukrepe, da zagotovijo učinkovitost odločb Komisije“.
Člen 14 Uredbe št. 659/1999, naslovljen „Vračilo pomoči“, določa:
„1. Če se v primerih nezakonite pomoči sprejmejo negativne odločbe, Komisija odloči, da mora zadevna država članica sprejeti
vse potrebne ukrepe, da upravičenec vrne pomoč (v nadaljnjem besedilu ‚odločba o vračilu‘). Komisija ne zahteva vračila pomoči,
če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava Skupnosti.
2. Pomoč, ki se vrne na podlagi odločbe o vračilu, vključuje obresti po primerni obrestni meri, ki jo določi Komisija. Obresti
se plačajo od datuma, ko je bila nezakonita pomoč na razpolago upravičencu, do datuma vračila.
3. Brez poseganja v odločbo [Sodišča Evropskih skupnosti] na podlagi člena [242 ES] se vračilo izvede nemudoma in skladno
s postopki, določenimi v nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če omogočajo takojšnjo in učinkovito izvajanje odločbe
Komisije. V ta namen in v primeru postopka pred državnimi sodišči zadevne države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, ki
so jim na voljo v teh pravnih sistemih, vključno z začasnimi ukrepi, brez poseganja v pravo Skupnosti.“
Člen 23(1) te uredbe določa:
„Če zadevna država članica ne izpolni pogojne ali negativne odločbe, zlasti v primerih, navedenih v členu 14, lahko Komisija
zadevo predloži neposredno [Sodišču Evropskih skupnosti] skladno s členom [88(2) ES].“

Dejansko stanje in Odločba 2006/261
Komisija je v členu 1 Odločbe 2006/261 ugotovila, da program državnih pomoči, ki ga je Italijanska republika izvedla v obliki
davčnih spodbud za družbe, ki so dobile dovoljenje za vključitev na organizirani evropski trg, ni združljiv s skupnim trgom.
Kot je razvidno iz navedene odločbe, je zadevni ukrep pomoči zagotavljal dve vrsti ekonomskih ugodnosti. Prvič, družbam, ki
so se šele vključile v organizirano borzno poslovanje, je priznal za 20 % nižjo stopnjo davka od dobička pravnih oseb, s čimer
jim je povečeval čisti dobiček, ki so ga v treh letih zaslužile pri vseh poslovnih dejavnostih. Drugič, program je tudi zmanjšal
obdavčljivi prihodek v davčnem letu vključitve v borzno poslovanje, tako da je upravičenim podjetjem omogočal znižanje obdavčljivih
prihodkov za znesek, ki ustreza stroškom za prvo javno ponudbo. Tudi ta negativna prilagoditev je imela učinek zmanjšanja
dejanske davčne stopnje, ki se je uporabila za dohodek iz leta 2004.
Italijanski organi so po začetku formalne preiskave Komisije javno opozorili potencialne upravičence programa na morebitne
posledice, če bi ta institucija ugotovila, da gre pri tem programu za pomoč, ki je nezdružljiva s skupnim trgom. Komisija
je menila, da je treba v vsakem primeru vrniti vsako pomoč, ki je bila na voljo upravičencem.
Členi od 2 do 4 Odločbe 2006/261 natančneje določajo:
„Člen 2
Italija na dan uradnega obvestila o tej odločbi ukine program pomoči […] z začetkom veljavnosti od tekočega davčnega leta.
Člen 3
1. Italija sprejme vse potrebne ukrepe, da od upravičencev dobi povrnjeno pomoč […], ki so jo dobili nezakonito.
2. Povračilo se izvede nemudoma in v skladu s postopki nacionalnega prava pod pogojem, da omogočajo takojšnjo in učinkovito
izvedbo odločbe.
3. Vračilo se opravi čim prej. Zlasti tam, kjer je bila pomoč že dodeljena v obliki znižanja delnega plačila davkov za tekoče
davčno leto, Italija pobere ves davek prek končnega načrtovanega plačila za leto 2004. V vseh drugih primerih Italija dobi
nazaj davek, ki bi ga morala pobrati, najpozneje do konca tekočega davčnega leta na dan uradnega obvestila o tej odločbi.
4. Na pomoč, ki jo je treba vrniti, tečejo obresti, in sicer od dneva, ko je bila prvič na voljo upravičencu, do njenega dejanskega
vračila.
5. Obresti se izračunajo v skladu s poglavjem V Uredbe Komisije (ES) št. 794/2004.
6. V dveh mesecih po dnevu uradnega obvestila o tej odločbi Italija naroči vsem upravičencem pomoči iz člena 1, naj vrnejo
nezakonito pridobljeno pomoč, vključno z obrestmi.
Člen 4
V dveh mesecih po dnevu uradnega obvestila o tej odločbi Italija obvesti Komisijo o že sprejetih in načrtovanih ukrepih za
njeno uresničitev. Te informacije se pošljejo z uporabo vprašalnika v Prilogi 1 k tej odločbi. V enakem časovnem obdobju Italija
pošlje vse dokumente, ki dokazujejo, da so se proti upravičencem nezakonite pomoči začeli postopki za vračilo.“

Tožba zoper Odločbo 2006/261
Italijanska republika je 26. maja 2005 pri Splošnem sodišču vložila tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe 2006/261. Italijanska
republika ni predlagala začasnih ukrepov.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 4. septembra 2009 v zadevi Italija proti Komisiji (T‑211/05, ZOdl., str. II‑2777) zavrnilo
navedeno tožbo. Italijanska republika je 16. novembra 2009 zoper navedeno sodbo vložila pritožbo. O pritožbi, registrirani
pod številko C‑458/09 P trenutno odloča Sodišče.

Predhodni postopek
Italijanska republika je bila 17. marca 2005 uradno obveščena o Odločbi 2006/261.
Italijanski organi so za izvršitev te odločbe sprejeli nekatere ukrepe in o tem obvestili Komisijo. Tako se je med drugim
postopek izvršitve izvajal na naslednji način:
–        je bil pripravljen predlog zakona za izvršitev Odločbe 2006/261;
–        zaradi težav v zakonodajnem postopku sprejemanja zakona so se italijanski organi julija 2006 odločili, da bodo nezakonite
pomoči izterjali po upravni poti;
–        Agenzia delle Entrate (v nadaljevanju: Agenzia) je zadevne zavezance predhodno obvestila o obvestilu, ki je vsebovalo zahtevo
za plačilo dolgovanih zneskov v 60 dneh in določila ustrezne kode, da bi upravičenci lahko sami vrnili prejeto pomoč in obresti;
posebna obvestila so bila poslana direktoratom in uradom, pristojnim za ustrezen nadzor in izterjavo pred 30. septembrom 2006;
–        dve družbi sta vložili tožbo pri italijanskih davčnih sodiščih zoper akte za izterjavo pomoči; ena družba na prvi stopnji
ni uspela in je nato 1. aprila 2009 vrnila vse dolgovane zneske; Commissione tributaria provinciale di Modena je glede druge
družbe, ki je bila glavni upravičenec pomoči, začasno prekinilo postopek o zahtevi za plačilo, odločilen razlog za to prekinitev
pa je bilo to, da naj bi bila ta zahteva sprejeta brez pravne podlage; Commissione tributaria regionale di Bologna, ki je
odločalo o pritožbi zoper prvostopenjsko odločbo, s katero je bila navedena zahteva za plačilo zavrnjena, je s sklepom postopek
začasno prekinilo in navedlo zlasti, da pred Splošnim sodiščem poteka postopek o tožbi za razglasitev ničnosti Odločbe 2006/261
(zadeva T‑211/05);
–        italijanski zakonodajalec je poskušal po zakonodajni poti rešiti postopkovno težavo, povzročeno s tem, da so nacionalna sodišča
začasno prekinila postopke o zahtevah za vračilo pomoči, in je sprejel uredbo‑zakon št. 59 z dne 8. aprila 2008 (GURI št. 84
z dne 9. aprila 2008, str. 3, v nadaljevanju uredba-zakon št. 59/2008), ki je bila z zakonom št. 101 z dne 6. junija 2008
(GURI št. 132 z dne 7. junija 2008, str. 4) preoblikovana v zakon.
Komisija je ves čas predhodnega postopka zahtevala takojšnjo in učinkovito izvršitev Odločbe 2006/261. Poleg tega je večkrat
zahtevala podatke in dodatna pojasnila o upravičencih in o podrobnih pravilih za sprejetje predpisov za vračilo. Komisija
navaja, da je bila njena zahteva utemeljena, bodisi ker italijanski organi niso zagotovili zadostnih podatkov bodisi ker podatki
o tem, kako napreduje vračanje pomoči, niso bili posodobljeni. Italijanski organi so z več zaporednimi dopisi obvestili Komisijo
o stanju in podrobnih pravilih izvrševanja Odločbe 2006/261.
Komisija je Italijansko republiko opozorila na nezadostnost postopka izterjave nezakonite pomoči, saj je znesek nezakonito
prejetih in še ne vrnjenih pomoči v oktobru 2008 znašal 4.365.265,04 EUR (pomoči in obresti). Zato po mnenju Komisije vračanje
pomoči kljub zakonodajnemu posredovanju ni napredovalo. Komisija se je v teh okoliščinah odločila vložiti to tožbo.

Tožba

Trditve strank
Komisija v tožbi trdi, da je država članica, na katero je naslovljena odločba, ki ji nalaga obveznost izterjati nezakonite
pomoči, na podlagi člena 249 ES zavezana sprejeti vse ustrezne ukrepe, da zagotovi izvršitev navedene odločbe.
Po mnenju Komisije je obveznost izterjave dejanska obveznost rezultata. Poleg tega mora biti izterjava ne le učinkovita, ampak
tudi takojšnja.
Glede prvotnega predloga zakona, ki ga je Italijanska republika nameravala sprejeti za izvršitev Odločbe 2006/261, je Komisija
večkrat navedla, da zakonodajni instrument ni najustreznejše sredstvo za zagotovitev takojšnje in učinkovite izvršitve te
odločbe.
Vendar naj se z nacionalnimi postopki ne bi smelo ovirati ponovne vzpostavitve učinkovite konkurence. Ti postopki bi morali
nasprotno biti uvedeni z namenom zagotoviti učinkovitost Odločbe 2006/261.
Komisija nato navaja, da je edini razlog, na katerega se Italijanska republika lahko v tej zadevi sklicuje, absolutna nemožnost
pravilne izvršitve Odločbe 2006/261. Vendar naj se italijanski organi ne bi nikoli sklicevali na kakršno koli absolutno nemožnost
glede tega.
Pogoj glede obstoja absolutne nemožnosti izvršitve naj ne bi bil izpolnjen, kadar tožena država, kot v obravnavanem primeru,
le obvesti Komisijo o pravnih, političnih ali dejanskih težavah, ki so povezane z izpolnitvijo Odločbe 2006/261, ne da bi
zoper zadevna podjetja dejansko ukrepala z namenom pridobitve vračila pomoči in ne da bi Komisiji predlagala druge načine
za izvršitev te odločbe, s katerimi bi lahko premagala te težave.
Glede odločb nacionalnih sodišč o začasni prekinitvi, Komisija poudarja, da načelo učinkovitosti velja tudi za nacionalna
sodišča. Nacionalni sodnik bi moral pri odločanju o morebitni zahtevi za začasno prekinitev izvrševanja ukrepa izterjave,
ki jo vloži upravičenec, upoštevati pogoje iz sodne prakse, da bi omogočil polni učinek odločbe o vračilu. Vendar naj v obravnavani
zadevi ukrepi za začasno prekinitev, ki so jih sprejela nacionalna sodišča, ne bi izpolnjevali zahtev iz navedene sodne prakse.
Čeprav mora na podlagi uredbe-zakona št. 59/2008, navedene v točki 12 te sodbe, pri začasni prekinitvi, utemeljeni z nezakonitostjo
odločbe o vračilu, nacionalni sodnik načelno nemudoma predložiti vprašanje Sodišču v predhodno odločanje, Komisija meni, da
ta nacionalna zakonodaja v praksi nima pomembnega učinka na postopke nacionalnih sodišč. Komisija namreč poudarja, da so italijanski
organi več kot štiri leta po sprejetju Odločbe 2006/261 izterjali samo 25,91 % pomoči, za katere so bile poslane zahteve za
plačilo.
Komisija glede tožbe za razglasitev ničnosti Odločbe 2006/261, vložene pri Splošnem sodišču, poudarja, da je Italijanska republika
izpodbijala to odločbo, vendar ni predlagala odloga njene izvršbe. Commissione tributaria provinciale di Modena pa naj se
v sklepu ne bi sklicevalo na obstoj postopka pred Splošnim sodiščem niti na morebitne napake v tej odločbi, ampak je sklep
utemeljilo samo z domnevnim neobstojem pravne podlage zahteve za vračilo italijanskih organov.
Nazadnje Komisija glede družb, ki so upravičene do pomoči, navaja, da od 31. oktobra 2008 ni dobila nobenih posodobljenih
podatkov o stanju postopka na drugi stopnji niti o stanju izterjave. To naj bi pomenilo kršitev obveznosti obveščanja, ki
jo imajo italijanski organi na podlagi člena 4 Odločbe 2006/261 in člena 10 ES.
Italijanska republika trdi, da pravo Unije za izterjavo državnih pomoči ne zahteva uporabe posebnega postopka, ampak določa
samo, da mora uporaba nacionalnih postopkov omogočiti takojšnjo in učinkovito izvršitev Odločbe 2006/261.
V skladu z italijansko ustavo bi se lahko samo z zakonodajnim ukrepom uredila upravna dejavnost izterjave in določili zneski,
ki se tako izterjajo. Poleg tega naj bi predlog zakona, naveden v točki 17 te sodbe, ugodneje obravnaval samodejno vrnitev
pomoči, ravno z namenom pospešiti fazo izterjave.
Italijanska republika poleg tega navaja, da to, da se država članica naslovnica ne more sklicevati na druge razloge razen
na absolutno nemožnost izvršitve, ne preprečuje državi članici, ki med izvrševanjem odločbe, kot je v tem sporu, naleti na
nepredvidene in nepredvidljive težave ali opazi posledice, ki jih Komisija ni predvidela, da o teh težavah obvesti Komisijo,
da ta presodi o njih, in predlaga primerne spremembe zadevne odločbe.
Italijanski organi pa naj bi v obsežnem dopisovanju s Komisijo sporočili tako razloge, zaradi katerih bi bilo po njihovem
treba sprejeti posebno pravilo, kot tudi nepredvidene okoliščine, ki so nazadnje privedle do sprejetja postopka izterjave,
ki je drugačen od prvotno zamišljenega, in sicer izterjave po upravni poti.
Italijanska republika glede sodnih ukrepov prekinitve navaja, da je Commissione tributaria provinciale di Modena odločitev
o prekinitvi postopka o zahtevi za plačilo sprejela kljub temu, da je Agenzia vztrajno navajala, da je izterjava zakonita
in da se Odločba 2006/261 v italijanskem pravnem redu neposredno uporablja. V zvezi s postopkom pred Commissione tributaria
regionale di Bologna naj bi Agenzia pri tem sodišču vložila zahtevo za razveljavitev sklepa o začasni prekinitvi postopka
o pritožbi, ki ga je izdalo slednje sodišče. Po zgoraj navedeni sodbi Splošnega sodišča Italija proti Komisiji, s katero je
to zavrnilo tožbo zoper Odločbo 2006/261, naj bi Agenzia ponovno zahtevala razveljavitev zadevnega sklepa.
Nazadnje, Italijanska republika je glede tožbenega razloga Komisije v zvezi s kršitvijo obveznosti obveščanja v odgovoru na
tožbo predložila dopolnilno poročilo o prejetih zneskih in o upravnem sporu, ki poteka o tej zadevi.

Presoja Sodišča
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je država članica, ki je naslovnica odločbe, s katero ji je naložena obveznost izterjati
nezakonite pomoči, na podlagi člena 249 ES zavezana sprejeti vse ustrezne ukrepe, da zagotovi izvršitev te odločbe (glej sodbo
z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑232/05, ZOdl., str. I‑10071, točka 42 in navedena sodna praksa).
Država članica mora doseči učinkovito izterjavo dolgovanih zneskov (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji, točka 42).
Pozna izterjava, po izteku roka, ni v skladu z zahtevami Pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008 v zadevi
Komisija proti Grčiji, C‑419/06, točki 38 in 61).
Italijanska republika mora v skladu s členom 3(3) Odločbe 2006/261 čim prej ukiniti zadevni program pomoči. Zlasti tam, kjer
je bila pomoč že dodeljena v obliki znižanja plačila davkov za tekoče davčno leto, je ta država članica morala izterjati ves
davek skupaj z obrestmi ob zadnjem plačilu, načrtovanem za leto 2004. V vseh drugih primerih je Italija morala izterjati davek
skupaj z obrestmi najpozneje do konca tekočega davčnega leta na dan uradnega obvestila o navedeni odločbi, to je 17. marca 2005.
V tej zadevi pa se ne izpodbija, da več let po vročitvi Odločbe 2006/261 Italijanski republiki in po poteku vseh rokov, določenih
v njej, ta država članica znatnega dela nezakonitih pomoči še ni izterjala. Tako stanje očitno ni v skladu z njeno obveznostjo
doseči učinkovito izterjavo dolgovanih zneskov in pomeni kršitev obveznosti takojšnje in učinkovite izvršitve Odločbe 2006/261.
Glede trditev, ki jih je Italijanska republika podala v svojo obrambo, je treba navesti, da je v skladu z ustaljeno sodno
prakso edini razlog, na katerega se država članica lahko sklicuje v obrambi zoper tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, ki
jo Komisija vloži na podlagi člena 88(2) ES, absolutna nemožnost pravilne izvršitve zadevne odločbe (glej zlasti sodbi z dne
20. septembra 2007 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑177/06, ZOdl., str. I‑7689, točka 46, in z dne 13. novembra 2008 v zadevi
Komisija proti Franciji, C‑214/07, ZOdl., str. I‑8357, točka 44).
Pogoj absolutne nemožnosti izvršitve ni izpolnjen, kadar tožena država članica le obvesti Komisijo o pravnih, političnih ali
dejanskih težavah, ki so povezane z izpolnitvijo odločbe, ne da bi zoper zadevna podjetja dejansko ukrepala z namenom zagotovitve
vračila pomoči in ne da bi Komisiji predlagala druge načine za izvršitev odločbe, s katerimi bi lahko premagala težave (glej
zlasti sodbo z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Komisija proti Španiji, od C‑485/03 do C-490/03, ZOdl., str. I‑11887,
točka 74, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji z dne 13. novembra 2008, točka 46).
Sodišče je odločilo tudi, da mora država članica, ki med izvrševanjem odločbe Komisije glede državnih pomoči naleti na nepredvidene
in nepredvidljive težave ali opazi posledice, ki jih Komisija ni predvidela, o tem obvestiti Komisijo, da ta presodi o njih,
in predlagati primerne spremembe zadevne odločbe. V takem primeru morata država članica in Komisija v skladu s pravilom, ki
je izraženo med drugim v členu 10 ES in po katerem so državam članicam in institucijam Unije naložene vzajemne dolžnosti lojalnega
sodelovanja, sodelovati v dobri veri z namenom premostiti težave, pri tem pa v celoti upoštevati določbe Pogodbe, zlasti te
na področju pomoči (glej zlasti sodbe z dne 4. aprila 1995 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑348/93, Recueil, str. I‑673,
točka 17; z dne 1. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑99/02, ZOdl., str. I‑3353, točka 17; z dne 1. junija 2006
v zadevi Komisija proti Italiji, C‑207/05, točka 47, in z dne 6. decembra 2007 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑280/05,
točka 20).
Glede tega je treba poudariti, da se Italijanska republika v stikih s Komisijo in v okviru postopka pred Sodiščem ni sklicevala
na absolutno nemožnost izvršitve Odločbe 2006/261, ki je na podlagi sodne prakse iz točke 35 te sodbe edini dopusten razlog
obrambe.
V resnici je italijanska vlada Komisijo samo obvestila o pravnih, političnih ali dejanskih težavah, ki jih povzroča izvršitev
te odločbe.
Res je, da je italijanski zakonodajalec med postopkom izterjave resno ukrepal z namenom zagotoviti učinkovitost te izterjave
s tem, da je sprejel uredbo‑zakon št. 59/2008. Iz spisa je zlasti razvidno, da je bil namen te uredbe-zakona rešiti postopkovno
težavo, povzročeno s tem, da so nacionalna sodišča začasno prekinila postopke o zahtevah za vračilo pomoči, in pospešiti reševanje
sporov, ki so že potekali.
Vendar uredba-zakon 59/2008 ni omogočila odprave zamude pri vračanju pomoči, določenem v Odločbi 2006/261. Ta je bila namreč
sprejeta 8. aprila 2008, to je po 7. februarju 2007, ko je Commissione tributaria provinciale di Modena z odločbo začasno
prekinilo postopek o zahtevi za plačilo, naslovljeni na glavnega upravičenca nezakonite pomoči. Poleg tega je pritožbeno sodišče
potem kljub začetku veljave te uredbe-zakona začasno prekinilo postopek glede glavnega upravičenca pomoči.
Vendar je treba ugotoviti, da zakonodajni ukrepi – za zagotovitev tega, da nacionalna sodišča izvršijo odločbo Komisije, ki
državi članici nalaga izterjavo nezakonitih pomoči – ki so sprejeti prepozno ali ki se izkažejo za neučinkovite, niso v skladu
z zahtevami sodne prakse, navedene v točkah 31 in 32 te sodbe.
Treba je dodati, da italijanski organi vsekakor niso zahtevali spremembe ali razveljavitve odločbe Commissione tributaria
provinciale di Modena z dne 7. februarja 2007, s katero je to začasno prekinilo postopek o zahtevi za plačilo, čeprav – kot
je Italijanska republika priznala na obravnavi – je tako zahtevo mogoče vložiti v takem postopku. Poleg tega Italijanska republika
do dne obravnave v obravnavanem primeru še ni ukrepala, da bi se končala začasna prekinitev pritožbenega postopka, ki jo je
21. januarja 2010 odredilo Commissione tributaria regionale di Bologna.
Poleg tega, glede trditve Komisije v zvezi z možnostjo nacionalnih sodišč, da začasno prekinejo postopke izterjave pomoči,
je treba navesti, da so navedena sodišča na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 659/1999 zavezana zagotoviti polni učinek odločbe,
s katero je naložena zagotovitev vračila nezakonite pomoči, in doseči rešitev, ki je v skladu s ciljem te odločbe (glej sodbo
z dne 20. maja 2010 v zadevi Scott in Kimberly Clark, C‑210/09, ZOdl., str. I-4613, točka 29).
Glede začasnih ukrepov prekinitve, ki so jih sprejela italijanska sodišča, je treba navesti, da je v skladu z ustaljeno sodno
prakso (glej med drugim sodbi z dne 21. februarja 1991 v združenih zadevah Zuckerfabrik Süderdithmarschen in Zuckerfabrik
Soest, C‑143/88 in C‑92/89, Recueil, str. I‑415, in z dne 9. novembra 1995 v zadevi Atlanta Fruchthandelsgesellschaft in drugi
(I), C‑465/93, Recueil, str. I‑3761) take ukrepe mogoče sprejeti, če so izpolnjeni nekateri pogoji, in sicer:
–        če to sodišče resno dvomi o veljavnosti akta Unije in če, kadar o veljavnosti izpodbijanega akta še ne poteka postopek pred
Sodiščem, zadevo predloži v obravnavo Sodišču;
–        če obstajajo nujni razlogi, da so začasni ukrepi potrebni, da se prepreči resna in nepopravljiva škoda stranki, ki predlaga
te ukrepe;
–        če sodišče ustrezno upošteva interes Unije;
–        če nacionalno sodišče pri presoji vseh teh pogojev spoštuje odločbe Sodišča ali Splošnega sodišča, v katerih je bilo odločeno
o zakonitosti akta Unije, ali sklep o začasni odredbi, ki na ravni Evropske unije določa podobne začasne ukrepe.
Treba je tudi poudariti, da ni dovolj, da nacionalno sodišče vprašanje o veljavnosti predloži v predhodno odločanje Sodišču,
ampak mora v sklepu o začasni odredbi navesti razloge, iz katerih meni, da bo Sodišče ugotovilo, da je akt Unije ničen (zgoraj
navedena sodba Atlanta Fruchthandelsgesellschaft (I) in drugi, točka 36).
Zahteve iz prejšnjih dveh točk se uporabljajo tudi za vsako dejanje, katerega cilj je začasna prekinitev pritožbenega postopka,
v katerem se izpodbija prvostopenjska razglasitev ničnosti nacionalnega akta za izterjavo nezakonite pomoči.
Treba je preučiti, ali so v obravnavanem primeru odločbe italijanskih sodišč v skladu s temi zahtevami.
Italijanska sodišča so postopek izterjave glede glavnega upravičenca do nezakonite pomoči začasno prekinila iz dveh razlogov.
Prvič, 7. februarja 2007 je Commissione tributaria provinciale di Modena začasno prekinilo postopek o zahtevi za vračilo,
odločilen razlog za to prekinitev pa je bilo to, da naj bi bila ta zahteva sprejeta brez pravne podlage. Drugič, Commissione
tributaria regionale di Bologna je z odločbama z dne 26. maja 2009 in 21. januarja 2010 začasno prekinilo pritožbeni postopek
– v okviru katerega je bila izpodbijana prvostopenjska razglasitev ničnosti navedene zahteve – z utemeljitvijo, da pred Splošnim
sodiščem poteka postopek za razglasitev ničnosti Odločbe 2006/261 (zadeva T‑211/05).
Tako je treba ugotoviti, da prvi navedeni razlog ob upoštevanju sodne prakse v sodbah Zuckerfabrik Süderdithmarschen in Zuckerfabrik
Soest ter Atlanta Fruchthandelsgesellschaft in drugi (I) ne upravičuje začasne prekinitve postopka o aktu za izterjavo nezakonite
pomoči.
Glede drugega razloga je treba navesti, da odločba nacionalnega sodišča, s katero se namerava začasno prekiniti postopek,
da se zagotovi učinkovito izvršitev odločbe Komisije, ki državi članici nalaga, da mora izterjati nezakonito pomoč, ker se
zakonitost navedene odločbe izpodbija pred Splošnim sodiščem, lahko utemelji to začasno prekinitev, podobno kot v primeru
iz točke 46 te sodbe, tako da se v njej navedejo trditve, katerih namen je ugotoviti neveljavnost zadevne odločbe.
To zahtevo potrjuje to, da ničnostna tožba, vložena pri Splošnem sodišču zoper odločbo, ki nalaga vračilo pomoči, nima odložilnega
učinka na obveznost izvršitve te odločbe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji z dne 6. decembra 2007, točka 21).
Enako velja, če je zoper sodbo Splošnega sodišča o tej tožbi vložena pritožba pri Sodišču. Glede tega je treba dodati, da
v obravnavanem primeru Italijanska republika v okviru navedene ničnostne tožbe ni zahtevala začasnih ukrepov.
V obravnavanem primeru pa italijanska sodišča v svojih odločbah ne navajajo razlogov, zaradi katerih bi morala sodišča Evropske
unije Odločbo 2006/261 razglasiti za nično. Poleg tega je bil postopek začasno prekinjen, ker je bila pred Splošnim sodiščem
zoper Odločbo 2006/261 21. januarja 2010 vložena tožba, čeprav je le-to tožbo zavrnilo s sodbo z dne 4. septembra 2009.
Nazadnje, glede drugih pogojev, ki morajo biti izpolnjeni v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 45 te sodbe, zadošča navesti,
da zadevne nacionalne odločbe ne omenjajo interesa Unije in da se Commissione tributaria regionale di Bologna v svojih odločbah
z dne 26. maja 2009 in 21. januarja 2010 ne loteva vprašanja nujnih razlogov za začasne ukrepe.
Torej je treba ugotoviti, da odločbe italijanskih sodišč o začasni prekinitvi očitno niso v skladu z zahtevami prava Unije
glede vračanja državnih pomoči.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je ta tožba utemeljena glede očitkov Komisije, da Italijanska republika v predpisanih
rokih ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za ukinitev programa pomoči, ki je bil z Odločbo 2006/261 razglašen za nezakonit
in nezdružljiv s skupnim trgom, in za izterjavo pomoči, podeljenih na podlagi navedenega programa, od upravičencev.
Ob upoštevanju zaključkov iz prejšnje točke ni treba odločiti o predlogih Komisije, naj se obsodi Italijansko republiko, ker
Komisije ni obvestila o ukrepih, navedenih v tej točki, ker ta država članica Odločbe 2006/261 dejansko ni izvršila (glej
zgoraj navedene sodbe Komisija proti Italiji z dne 4. aprila 1995, točka 31; Komisija proti Španiji z dne 14. decembra 2006,
točka 82; Komisija proti Španiji z dne 20. septembra 2007, točka 54; Komisija proti Italiji z dne 6. decembra 2007, točka
30, in Komisija proti Franciji z dne 13. novembra 2008, točka 67).
Torej je treba ugotoviti, da Italijanska republika s tem, da v predpisanih rokih ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za ukinitev
programa pomoči, ki je bil z Odločbo 2006/261 razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom, in za izterjavo pomoči,
podeljenih na podlagi navedenega programa, od upravičencev, ni izpolnila obveznosti iz členov 2 in 3 te odločbe.

Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Italijanska
republika s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Italijanska republika s tem, da v predpisanih rokih ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za ukinitev programa pomoči, ki je
bil z Odločbo Komisije 2006/261/ES z dne 16. marca 2005 o programu pomoči C 8/2004 (prej NN 164/2003), ki ga Italija izvaja
v korist družb, katerih delnice so začele kotirati na borzi, razglašen za nezakonit in nezdružljiv s skupnim trgom, in za
izterjavo pomoči, podeljenih na podlagi navedenega programa, od upravičencev, ni izpolnila obveznosti iz členov 2 in 3 te
odločbe.
2.
Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.