CELEX: 62005CJ0040
Darba ņēmēju brīva pārvietošanās
EKL 39. pants
Šķēršļi
Arodmācība
Skolotāji
Atteikums uzņemt izglītības programmā pretendentu, kas ir nodarbināts citas dalībvalsts skolā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 12. un 39. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir ticis iesniegts saistībā ar prāvu starp Zviedrijas pilsoni Līski [
Lyyski
], ko nodarbināja skola Somijā, un
Umeå universitet
(Ūmeo Universitāte, Zviedrija) par to, ka noraidīts viņa pieteikums dalībai apmācībā šajā universitātē.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības
EKL 3. panta 1. punktā noteikts:
“Lai sasniegtu 2. pantā izvirzītos mērķus, Kopienas darbība saskaņā ar šajā Līgumā ietverto grafiku paredz:
[..]
q)      veicināt kvalitatīvu izglītību un mācības, kā arī dalībvalstu kultūras uzplaukumu.”
EKL 12. panta pirmajā daļā noteikts:
“Piemērojot šo Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”
Saskaņā ar EKL 39. panta 1. un 2. punktu:
“1.      Kopienā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
2.      Pārvietošanās brīvība nozīmē to, ka likvidē jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību,
darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.”
EKL 149. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi:
“1.      Veicinot dalībvalstu sadarbību un vajadzības gadījumā atbalstot un papildinot to rīcību, Kopiena sekmē pilnvērtīgās izglītības
attīstību, pilnīgi respektējot dalībvalstu atbildību par mācību saturu un izglītības sistēmu organizāciju, kā arī kultūru
un valodu dažādību.
2.      Kopienas rīcības mērķi ir:
[..]
–        veicināt studentu un mācībspēku mobilitāti [..]
[..].”
Visbeidzot, saskaņā ar EKL 150. panta 1. un 2. punktu:
“1.      Kopiena īsteno arodmācību politiku, kas atbalsta un papildina dalībvalstu rīcību, pilnīgi respektējot dalībvalstu atbildību
par arodmācību saturu un organizāciju.
2.      Kopienas rīcības mērķis ir:
[..]
–        padarīt pieejamākas arodmācības un veicināt mācībspēku un mācāmo, un jo īpaši jaunatnes mobilitāti;
[..].”

Valsts tiesības
Normas par nosacījumiem, kas ir jāizpilda, lai personu uz nenoteiktu laiku nodarbinātu skolotāja amatā Zviedrijā
Skolu likuma [
skollagen
(1985:1100), turpmāk tekstā – “Skolu likums”] 2. nodaļas 4. punkta pirmās daļas 1. un 2. punkts un otrā daļa noteic, ka pietiekami
kvalificēta, lai to uz nenoteiktu laiku varētu pieņemt darbā valsts skolu sistēmā par skolotāju, pirmsskolas skolotāju vai
atpūtas centra vadītāju ir:
“1)      ikviena persona, kurai ir Zviedrijas diploms, kas apliecina skolotāja izglītību vai pedagoģisko izglītību saistībā ar bērniem
un jauniešiem, kā to paredz regulējošās normas, ko valdība pieņēmusi, piemērojot likuma 1992:1434 par augstāko izglītību [
högskolelagen
(1992:1434)] 1. nodaļas 11. pantu, vai līdzvērtīgu izglītību atbilstoši līdzšinējam regulējumam, kura galvenie priekšmeti
atbilst mācāmajiem priekšmetiem atbilstoši ieņemamajam amatam;
2)      ikviena persona, kurai ir bijis jāiesniedz kvalikācijas apliecinājums no
Högskoleverket
[Augstākās izglītības biroja] saskaņā ar 4.a un 4.b pantu.
Personu, kurai nav attiecīgās kvalifikācijas, tomēr var pieņemt darbā uz nenoteiktu laiku, ja kvalificēto pretendentu skaits
nav pietiekams, ja to attaisno īpaši iemesli, ja tai ir līdzvērtīga profesionālā kvalifikācija priekšmetos, kas saistīti ar
ieņemamo amatu, vai ja var pieņemt, ka tā ir piemērota, lai mācītu. [..]”
Skolu likuma 2. nodaļas 4.a pants nosaka:
“Ikvienai personai, kas ir ieguvusi skolotāja izglītību ārvalstīs, ir jāiesniedz kvalifikācijas apliecinājums, ja šī izglītība
pati par sevi vai saistībā ar profesionālo pieredzi ir līdzvērtīga 4. panta pirmās daļas 1. punktā norādītajai pedagoģiskajai
izglītībai [..].”
Normas, kas attiecas uz apmācības programmu pamata lietā
No lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka saskaņā ar budžeta projektu 2002. gadam jau vairākus gadus tiek īstenots
īpašs skolotāju apmācības projekts (“särskild lärarutbildning”, turpmāk tekstā – “
SÄL
programma” vai “
SÄL
apmācība”), lai nodrošinātu lielāku skolotāju skaitu, ņemot vērā, pirmkārt, būtisko skolēnu skaita pieaugumu un, otrkārt,
to, ka daudzi skolotāji dodas pensijā.
Rīkojums 2001:740 par skolotāju īpašo apmācību [
förordning om särskilda Lärarutbildningar
(2001:740), turpmāk tekstā – “
SÄL
rīkojums”] paredz normas par
SÄL
apmācību. Ar to sešām universitātēm un augstākās izglītības centriem uzdod apmācīt skolotājus, kuriem nav nepieciešamās kvalifikācijas,
lai tos Zviedrijas skola varētu pieņemt darbā uz nenoteiktu laiku, vai kuri vēlas iegūt papildu kvalifikāciju. Ar šo iniciatīvu
ir paredzēts, ka tiks apmācīti un kvalifikāciju iegūs aptuveni 4000 skolotāju.
SÄL
rīkojums stājās spēkā 2001. gada 1. novembrī un ir piemērojams līdz 2006. gada 31. decembrim.

SÄL
rīkojuma 1. pants ar virsrakstu “Piemērošanas joma” paredz:
“Šis rīkojums ietver normas par augstākā līmeņa apmācību, kas tiek īstenota ar īpašiem līdzekļiem un ir paredzēta, lai studenti
varētu nokārtot skolotāja eksāmenu.”

SÄL
rīkojuma 2. pants ar virsrakstu “Apmācības vieta” nosaka:
“Apmācība tiek veikta valdības norādītās valsts universitātēs un augstākās izglītības iestādēs. Turpmāk tekstā jēdziens “augstākās
izglītības iestādes” ietver gan universitātes, gan augstākās izglītības iestādes.”

SÄL
rīkojuma 3. pants ar virsrakstu “Apmācības mērķis” paredz:
“Apmācība tiek veikta, lai ātri reaģētu uz nepieciešamību pēc kvalificētiem skolotājiem, un tā aptver priekšmetus, ko izvēlējušās
augstākās izglītības iestādes pēc pārrunām ar attiecīgajām kopienām.”
Attiecībā uz uzņemšanas nosacījumiem
SÄL
rīkojuma 6. pants ir formulēts šādi:
“Ikvienu personu, kas neatbilst izvirzītajiem nosacījumiem, lai to pieņemtu darbā uz neierobežotu laiku atbilstoši [Skolu
likuma] 2. nodaļas 4. panta pirmās daļas 1. un 2. punktam, var uzņemt apmācībā, ja:
1)      ņemot vērā augstāko izglītību, ko šī persona ir guvusi iepriekš, vai viņas profesionālo pieredzi, viņai ir prasmes, kas nepieciešamas,
lai nokārtotu skolotāja eksāmenu apmācībā ietvertajos priekšmetos vai specializācijās, un
2)      viņu skolotāja amatā nodarbina tāda izglītības iestāde, kurā varēs norisināties apmācības praktiskā daļa.
Ikvienu pretendentu, kas atbilst [Skolu likuma] 2. nodaļas 4. panta pirmās daļas 1. un 2. punktā izvirzītajiem nosacījumiem
par nodarbināšanu uz nenoteiktu laiku, tāpat var uzņemt apmācībā, ja tas ļauj iegūt kvalifikāciju, lai mācītu vienu vai vairākus
papildu priekšmetus vai specializācijas.”

SÄL
rīkojuma 7. pants nosaka:
“Neskarot 6. panta normas, ikvienam pretendentam jau jābūt ieguvušam pietiekošu augstāko izglītību, lai apmācība, kas veikta
saskaņā ar šo rīkojumu, ļautu viņam iegūt skolotāja diplomu atbilstoši 6. panta pirmajai daļai vai iegūt kvalifikāciju, lai
mācītu citu priekšmetu atbilstoši 6. panta otrajai daļai. Līdzvērtīgas zināšanas, kas iegūtas Zviedrijā vai ārvalstīs, tiek
pielīdzinātas augstākajai izglītībai.”

SÄL
rīkojuma 10. pants paredz, ka
SÄL
apmācība īstenojama vismaz pusslodzes veidā un pabeidzama, vēlākais, 2006. gada 31. decembrī. Kopējais viena studenta apmācības
ilgums nedrīkst pārsniegt 60 punktu vērtību. Minētā apmācība plānojama, ņemot vērā katra studenta iepriekšējo izglītību un
profesionālo pieredzi.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Līski, Zviedrijas pilsonis,
SÄL
programmas ietvaros bija pieteicies dalībai apmācībā Ūmeo Universitātē, sākot ar 2004. gada rudens semestri.
Savos pieteikuma dokumentos viņš norādīja, ka šīs apmācības laikā viņš ieņems skolotāja amatu zviedru licejā Turku [
Turku
] (Somija).
Ūmeo Universitāte viņa pieteikumu noraidīja. Tā uzskatīja, ka atbilstoši tās un Zviedrijas Valsts izglītības ministrijas
SÄL
rīkojuma interpretācijai Līski nav izpildījis nosacījumus, kas tiek izvirzīti, lai piedalītos apmācībā, kas tiek īstenota
SÄL
programmas ietvaros, tiktāl, ciktāl viņu nenodarbina Zviedrijas skolu iestāde un tā rezultātā viņa apmācības praktiskā daļa
būtu jāveic Somijā.
Līski iesniedzējtiesā cēla prasību par Ūmeo Universitātes lēmumu noraidīt viņa pieteikumu. Viņš apgalvoja, ka būtu bijis jāatzīst,
ka viņš atbilst minētās apmācības uzņemšanas nosacījumiem un ka viņam kā Zviedrijas pilsonim, kas dzīvo Somijā un ko nodarbina
zviedru licejs šajā dalībvalstī, ir bijusi pietiekama profesionālā pieredze, lai uzsāktu skolotāja karjeru.
No savas puses Ūmeo Universitāte ir norādījusi, ka nosacījumu par to, ka, lai varētu piedalīties
SÄL
apmācībā, personai jābūt nodarbinātai Zviedrijas skolā, attaisno iemesli, kas ir objektīvi un samērīgi ar izvirzīto mērķi.
Atsaucoties uz EKL 12. pantu un 149. panta 1. punktu, kā arī uz Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedumu lietā 115/78
Knoors
(
Recueil
, 399. lpp.), 1985. gada 13. februāra spriedumu lietā 293/83
Gravier
(
Recueil
, 593. lpp.), 1988. gada 2. februāra spriedumu lietā 24/86
Blaizot
(
Recueil
, 379. lpp.) un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑224/98
D’Hoop
(
Recueil
, I‑6191. lpp.), iesniedzējtiesa uzskata, ka izskatāmā lieta ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā un ka tādēļ rodas
jautājums par to, vai ar šīm tiesībām saderīgs ir nosacījums, ka, lai varētu piedalīties
SÄL
apmācībā, personai ir jābūt nodarbinātai Zviedrijas skolā.
Šajos apstākļos
Överklagandenämnden för högskolan
nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai Kopienu tiesības un, precīzāk, EKL 12. pants liedz, izvērtējot pretendenta piemērotību uzņemšanai skolotāju apmācībā,
kas īslaicīgi izveidota, lai aizpildītu kvalificētu skolotāju vakances Zviedrijā, izvirzīt prasību būt nodarbinātam Zviedrijas
skolā? Vai šāda prasība var tikt uzskatīta par pamatotu un samērīgu?
2)      Vai, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, ir nozīme tam, vai apmācības pretendents, kas ir nodarbināts citas dalībvalsts, nevis
Zviedrijas Karalistes skolā, ir [tās] pilsonis vai arī citas dalībvalsts pilsonis?
3)      Vai, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, ir nozīme tam, vai apmācība ir izveidota uz ierobežotu laiku vai arī tā paredzēta ilgākam
laika posmam?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem jautājumiem, kurus ir vēlams apskatīt kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Kopienu tiesībām pretrunā ir tas,
ka valsts tiesiskais regulējums, ar ko paredz organizēt apmācību pagaidu kārtībā, lai ātri apmierinātu kvalificētu skolotāju
pieprasījumu dalībvalstī, tiek piemērots tādējādi, ka šajā apmācībā piedalīties var vienīgi pretendenti, kas ir nodarbināti
šīs dalībvalsts skolā, un vai, šo novērtējumu veicot, ir nozīme tam, vai šādai izglītības programmai ir pastāvīgāks raksturs
un vai pretendenti ir šīs dalībvalsts pilsoņi vai nē.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms būtu jāpārbauda, vai tāda situācija kā pamata lietā ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas
jomā.
Izskatāmajā lietā apmācības, uz kuru pretendēja prasītājs pamata lietā,
SÄL
programmas ietvaros mērķis ir sniegt apmācību skolotājiem, kuriem nav nepieciešamās kvalifikācijas, lai viņus uz nenoteiktu
laiku varētu pieņemt darbā Zviedrijas skolās atbilstoši parastajai kārtībai, ko regulē Skolu likums. Šo apmācību, ko uz noteiktu
laiku īsteno, izmantojot īpašu valsts budžetā paredzētu finansējumu, mērķis tādējādi ir piešķirt īpašu kvalifikāciju, lai
persona uz nenoteiktu laiku varētu strādāt skolotāja profesijā. Tā rezultātā ir jāpieņem, ka
SÄL
rīkojuma mērķis ir arodmācība. Turklāt to nodrošina tikai noteiktas universitātes un noteiktas augstākās izglītības iestādes.
Kā Tiesa jau ir nolēmusi iepriekš minētā sprieduma lietā
Gravier
25. punktā, pieejas arodmācībai nosacījumi ietilpst Līguma piemērošanas jomā (skat. arī 2004. gada 1. jūlija spriedumu lietā
C‑65/03 Komisija/Beļģija, Krājums, I‑6427. lpp., 25. punkts, un 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑147/03 Komisija/Austrija,
Krājums, I‑5969. lpp., 32. punkts).
No judikatūras arī izriet, ka gan augstākā, gan universitātes izglītība veido arodmācības (skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Blaizot
, 15.–20. punkts; 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā 42/87 Komisija/Beļģija,
Recueil
, 5445. lpp., 7. un 8. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 33. punkts). Šajā vērtējumā nav nozīmes
tam, vai apmācība notiek pastāvīgi vai nē.
Šajos apstākļos arodmācību jomā pieņemts lēmums, tāds kā lēmums, pret kuru iebilst prasītājs pamata lietā, ir tāds, kas varētu
ratione materiae
ietilpt Kopienu tiesību piemērošanas jomā.
Kas attiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos EKL 39. panta 1. punkta izpratnē, Tiesa ir nolēmusi, ka visi Kopienas pilsoņi
neatkarīgi no viņu dzīvesvietas un pilsonības, kuri ir izmantojuši šīs tiesības un ir veikuši profesionālu darbību citā dalībvalstī,
ietilpst minētā panta piemērošanas jomā (skat. it īpaši 1999. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑18/95
Terhoeve
,
Recueil
, I‑345. lpp., 27. punkts).
Tā kā prasītājs pamata lietā veic profesionālu darbību citā dalībvalstī, nevis tajā, kuras pilsonis viņš ir, viņa situācija
ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā. Tāpēc ir svarīgi pārbaudīt, vai Kopienu tiesību noteikumiem pretrunā ir tāds valsts
tiesiskais regulējums kā
SÄL
rīkojums.
Vispirms ir jāatzīmē, ka EKL 12. pants, uz ko tieši atsaukusies iesniedzējtiesa un kas ir veltīts vispārējam principam par
jebkādas diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ, ir autonomi piemērojams tikai tādos Kopienu tiesību regulētos gadījumos,
attiecībā uz kuriem Līgums nav paredzējis specifisku nediskriminācijas noteikumu (skat. 2002. gada 26. novembra spriedumu
lietā C‑100/01
Oteiza Olazabal
,
Recueil
, I‑10981. lpp., 25. punkts; 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑289/02
AMOK
,
Recueil
, I‑15059. lpp., 25. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑387/01
Weigel
,
Recueil
, I‑4981. lpp., 57. punkts).
Attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos šo principu īsteno un konkretizē EKL 39. panta 2. punkts. Tādēļ nav jālemj par
EKL 12. pantu (iepriekš minētais spriedums lietā
Weigel
, 58. un 59. punkts).
Turpinājumā ir jāuzsver – Tiesa vairākos gadījumos ir nospriedusi, ka Līguma normām par personu pārvietošanās brīvību ir jāatvieglo
Kopienu pilsoņu jebkura veida profesionālo darbību izpilde visā Kopienu teritorijā un tām pretrunā ir pasākumi, kas varētu
traucēt šiem pilsoņiem veikt ekonomiskas darbības citas dalībvalsts teritorijā (1988. gada 7. jūlija spriedums apvienotajās
lietās 154/87 un 155/87
Wolf
u.c.,
Recueil
, 3897. lpp., 13. punkts; 1995. gada 15. decembra spriedums lietā C‑415/93
Bosman
,
Recueil
, I‑4921. lpp., 94. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā
Terhoeve
, 37. punkts; 2000. gada 27. janvāra spriedums lietā C‑190/98
Graf
,
Recueil
, I‑493. lpp., 21. punkts, un 2005. gada 17. marta spriedums lietā C‑109/04
Kranemann
, Krājums, I‑2421. lpp., 25. punkts).
Nav apstrīdēts, ka uz noteiktu laiku darbā par skolotāju var pieņemt visus dalībvalstu pilsoņus, kuriem ir nepieciešamā kvalifikācija,
lai mācītu. Šajā sakarā Zviedrijas valdība apgalvo, un pret to nav iebilsts, ka
SÄL
apmācības mērķis ir tieši vērsts uz citu dalībvalstu pilsoņiem, kuri Zviedrijā ir pieņemti darbā par skolotājiem, izmantojot
darba līgumu uz noteiktu laiku, un kuriem – vairāk nekā Zviedrijas pilsoņiem – nav nepieciešamās kvalifikācijas, lai pārietu
pastāvīgā skolotāja darbā parastajā kārtībā.
Tomēr, ciktāl tāds valsts tiesiskais regulējums kā
SÄL
rīkojums ir piemērojams tādējādi, ka pretendentiem uz apmācību tiek izvirzīta prasība, lai viņi būtu nodarbināti attiecīgās
dalībvalsts skolā, tā rezultātā izslēdzot skolotāju kandidātus, kuri ir nodarbināti citas dalībvalsts skolā, tas pēc sava
rakstura ir nelabvēlīgāks pilsoņiem, kuri strādā citās dalībvalstīs, un it īpaši tiem, kuri – kā prasītājs pamata lietā –
ir izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos. Šāda tiesiskā regulējuma piemērošana tādējādi, šķiet, var kavēt darba
ņēmēju brīvu pārvietošanos, ko principā aizliedz EKL 39. pants.
Visbeidzot, lai gan prasība, lai
SÄL
apmācības pretendenti būtu nodarbināti Zviedrijas skolā, ir šķērslis darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principam, tā tomēr
var nebūt aizliegta ar EKL 39. pantu, ja tā īsteno likumīgu mērķi, kas ir saderīgs ar Līgumu un ko attaisno vispārēju interešu
neatliekami iemesli. Tomēr pat tādā gadījumā šāda pasākuma piemērošanai ir jābūt tādai, kas garantē attiecīgā mērķa īstenošanu
un nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai vajadzīgo (skat. it īpaši 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92
Kraus
,
Recueil
, I‑1663. lpp., 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Bosman
, 104. punkts; 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑224/01
Köbler
,
Recueil
, I‑10239. lpp., 77. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Kranemann
, 33. punkts).
No EKL 149. un 150. panta izriet, ka gan izglītības sistēmas, gan arodmācību organizācija ietilpst dalībvalstu pienākumos.
Šī atbildība nozīmē tostarp izglītības sistēmas saglabāšanu vai uzlabošanu, kam līdz ar to, ņemot vērā šīs Līguma normas,
ir jābūt likumīgiem mērķiem. Nav apstrīdēts, ka
SÄL
rīkojums sasaucas tieši ar šādiem mērķiem.
Attiecībā uz vispārēju interešu neatliekamu iemeslu novērtējumu ir skaidrs, ka
SÄL
rīkojuma pieņemšana ir saistīta ar to, ka Zviedrijā nav pietiekami daudz kvalificētu skolotāju, kas pieņemti darbā uz nenoteiktu
laiku atbilstoši parastajai kārtībai, ko regulē Skolu likums. No lietas materiāliem izriet, ka šis nepietiekamais skolotāju
skaits šajā dalībvalstī ir sekas, pirmkārt, tam, ka nozīmīgs daudzums šo skolotāju dodas pensijā, otrkārt, tam, ka diplomēto
personu, kuras atbilstu nosacījumiem par pieeju šai parastajai kārtībai, skaits nav pietiekams, un, visbeidzot, tam, ka ir
palielinājies skolās uzņemto skolēnu skaits. Tiktāl, ciktāl turklāt nav apstrīdēts, ka diplomēto skolotāju darbā pieņemšana
uz nenoteiktu laiku, lai gan tā ir pieejama visiem dalībvalstu pilsoņiem, kuriem ir nepieciešamie diplomi, nav ļāvusi apmierināt
vajadzību pēc skolotājiem šajā dalībvalstī, tas nerada šaubas, ka valsts iestādēm ir pilnvaras izmantot tādu skolotāju pakalpojumus,
kuri pieņemti darbā uz noteiktu laiku.
Tādēļ rodas jautājums, vai
SÄL
rīkojuma piemērošana atbilst prasībai, lai tas būtu samērīgs, ievērojot izvirzīto mērķi.
No vienas puses ir jāatzīmē, ka
SÄL
apmācību nodrošina tikai sešas universitātes un augstākās izglītības centri, izmantojot valsts budžetā paredzētu īpašu finansējumu,
lai apmācītu 4000 skolotāju. No lietas materiālu dokumentiem neizriet, ka šādos apstākļos šī apmācība būtu nevis ierobežota,
bet citāda.
No otras puses, pretendentiem uz īpašo apmācību tiek izvirzīta prasība, lai viņi būtu nodarbināti Zviedrijas skolā. Šķiet,
ka šī prasība, kas varētu kavēt minētās apmācības pieejamību skolotājiem, kuri strādā citā dalībvalstī, ir saistīta ar īpašās
apmācības praktiskās daļas īstenošanu. Principā šī apmācības daļa tiek īstenota vietā, kur skolotājs strādā. Tās uzraudzība
un novērtējums acīmredzami būtu daudz grūtāk veicami gadījumā, ja tie būtu nodrošināmi Zviedrijas skolu sistēmai svešā vidē.
Tāpat, lai novērtētu, vai attiecīgais pasākums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, ir jāizvērtē prasības, kas attiecas uz attiecīgās
apmācības praktisko daļu. Ievērojot Zviedrijas valdības tiesas sēdē sniegto informāciju, šķiet, ka noteiktas augstākās izglītības
iestādes vai universitātes varētu ieinteresētajām personām nodrošināt minēto praktisko daļu. Turklāt šī valdība nav izslēgusi,
ka to varētu pildīt citā skolā, nevis tajā, kurā attiecīgā persona tiek nodarbināta kā skolotājs. Šajos apstākļos Tiesai pieejamā
informācija neļauj skaidri izlemt, vai minētās apmācības praktiskā daļa ir tās būtisks un obligāts elements.
Turklāt prasītāja pamata lietā veiktā skolotāja profesionālā darbība
a priori
garantē, ka viņam ir prasmes, kas nepieciešamas, lai piedalītos
SÄL
programmas ietvaros īstenotajā apmācībā un – pēc tās beigām – mācītu Zviedrijā. Ja arī nav skaidrs, vai attiecīgais pretendents
būtu izrādījis nodomu pēc šādas apmācības beigām faktiski uzņemties darba saistības Zviedrijā uz nenoteiktu laiku, šis apstāklis
nekādi neliek apšaubīt viņa situācijas līdzību ar situāciju, kādā ir skolotāji, kuri Zviedrijas skolās tiek nodarbināti uz
noteiktu laiku un kuriem, kā tas izriet no tiesas sēdē Tiesai sniegtajām norādēm, nav nekāda pienākuma pēc minētās apmācības
beigām uzņemties skolotāja darba saistības Zviedrijā uz nenoteiktu laiku.
Šāda situācija, principā izslēdzot prasītāja pamata lietā pieteikumu tikai tādēļ, ka to iesniegusi persona, kas nav nodarbināta
Zviedrijas skolā, varētu galu galā izrādīties neatbilstoša attiecīgajiem mērķiem un nesamērīga, it īpaši – lai gan visi līdzvērtīgie
pieteikumi, ko iesnieguši skolotāji, kuri ir nodarbināti Zviedrijas skolās, varētu tikt apmierināti –, ja bez grūtībām ir
iespējams novērst šķēršļus apmācības praktiskās daļas veikšanai.
Šādos apstākļos nevar izslēgt, ka
SÄL
rīkojuma piemērošana pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu Zviedrijas izglītības sistēmas saglabāšanas un uzlabošanas
mērķi.
Ievērojot Tiesas rīcībā esošās informācijas ierobežoto raksturu, ir jākonstatē, ka valsts tiesai, kuras izskatīšanā ir pamata
lieta un kurai ir jāuzņemas atbildība par tiesas lēmumu, ir jāpārbauda, vai šī sprieduma 42.–45. punktā iztirzāto apsvērumu
kontekstā
SÄL
rīkojuma piemērošana ir samērīga ar izvirzīto mērķi.
Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Kopienu tiesībām nav pretrunā tas,
ka valsts tiesiskais regulējums, ar ko paredz organizēt apmācību pagaidu kārtībā, lai ātri apmierinātu kvalificētu skolotāju
pieprasījumu dalībvalstī, noteic, ka šajā apmācībā piedalīties var vienīgi pretendenti, kas ir nodarbināti šīs valsts skolā,
tomēr precizējot, ka šī regulējuma piemērošana nedrīkst principā izslēgt visus pretendentus – skolotājus, kuri nav nodarbināti
šādā skolā; šāda izslēgšana nozīmētu lēmuma pieņemšanu bez iepriekšējas un individuālas šī pretendenta spēju novērtēšanas,
ņemot vērā it īpaši ieinteresētās personas spējas un iespēju uzraudzīt tās apmācības praktisko daļu vai iespēju to īstenot.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Kopienu tiesībām nav pretrunā tas, ka valsts tiesiskais regulējums, ar ko paredz organizēt apmācību pagaidu kārtībā, lai ātri
apmierinātu kvalificētu skolotāju pieprasījumu dalībvalstī, noteic, ka šajā apmācībā piedalīties var vienīgi pretendenti,
kas ir nodarbināti šīs valsts skolā, tomēr precizējot, ka šī regulējuma piemērošana nedrīkst principā izslēgt visus pretendentus
– skolotājus, kuri nav nodarbināti šādā skolā; šāda izslēgšana nozīmētu lēmuma pieņemšanu bez iepriekšējas un individuālas
šī pretendenta spēju novērtēšanas, ņemot vērā it īpaši ieinteresētās personas spējas un iespēju uzraudzīt tās apmācības praktisko
daļu vai iespēju to īstenot.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – zviedru.