CELEX: 62003CJ0287
Valsts pienākumu neizpilde
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Uzticības programmas
Pierādīšanas pienākums

1       Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, diskriminējoši un nesamērīgi piemērojot nosacījumus “līdzība”
un “vienīgais pārdevējs”, pirmkārt, attiecībā uz patērētāja saņemtajām precēm un pakalpojumiem un, otrkārt, attiecībā uz precēm
vai pakalpojumiem, kuri ir pieejami bez maksas vai ar atlaidi pastāvīgo klientu programmas ietvaros, kā sākotnēju nosacījumu
šādas programmas piemērošanai savstarpēja starptautiska pakalpojuma starp uzņēmumiem veidā, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi
pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants.

Valsts tiesiskais regulējums
2       Ar 54. pantu Beļģijas 1991. gada 14. jūlija likumā Par tirdzniecības praksi un patērētāju informēšanu un aizsardzību (1991. gada
29. augusta
Moniteur belge
) ir aizliegti “pārdevēja jebkādi saistītie piedāvājumi patērētājam”. Saskaņā ar šo normu saistītais piedāvājums ir “preču,
pakalpojumu, cita veida priekšrocību un dokumentu, kas ļauj iegūt preces un pakalpojumus, iegūšana bez maksas vai par samaksu
[..], kas ir saistīta ar citu, pat identisku, preču vai pakalpojumu iegūšanu”. Izteikt patērētājam saistīto piedāvājumu ir
aizliegts arī tad, ja to veic “vairāki pārdevēji, kuri rīkojas vienotā nolūkā”.
3       Likuma 57. pants attiecas uz šī aizlieguma izņēmumiem un definē priekšrocības, kuras patērētājs var iegūt ar pamatprecei vai
pamatpakalpojumam pievienotajiem bezmaksas dokumentiem. Šī panta 1.–3. punktā ir paredzēti izņēmumi, kurus uzņēmējs var izmantot
tikai pēc reģistrācijas Ekonomikas ministrijā saskaņā ar šī paša likuma 59. pantu. Šie izņēmumi ir atlaides attiecībā uz iegūto
preču vai pakalpojumu daudzumu (1. punkts), tādas priekšrocības kā krāsainie attēli, uzlīmes un citi attēli ar minimālu vērtību,
kā arī dokumenti, kuri ļauj piedalīties saskaņotās mantu loterijās vai loterijās (2. punkts), un atlaides uz vietas (3. punkts).
4       Likuma 57. panta 4. punkts paredz izņēmumu no saistīto piedāvājumu aizlieguma, kuru uzņēmējs var izmantot bez iepriekšējas
reģistrācijas. Minētā norma ir šāda:
“Tāpat kopā ar pamatpreci vai pamatpakalpojumu bez maksas var piedāvāt:
[..]
4) dokumentus, kas dod tiesības papildus noteikta daudzuma preču vai pakalpojumu iegādei saņemt vienu bezmaksas piedāvājumu
vai cenas samazinājumu līdzīgas preces vai pakalpojuma iegādei, ar nosacījumu, ka šo priekšrocību sniedz tas pats pārdevējs
un tas nepārsniedz trešo daļu no iepriekš iegūtās preces vai pakalpojuma cenas.
[..]”
5       Tādu dokumentu piedāvāšana bez maksas, kuri neatbilst šim noteikumam, tiek uzskatīta par prettiesisku. Pēc Ekonomijas ministrijas,
ieinteresētā uzņēmēja vai privātu patērētāju tiesību aizsardzības apvienību pieprasījuma tirdzniecības tiesas var izdot rīkojumu
pārtraukt šādas darbības.

Prāvas priekšvēsture
6       Pēc Nīderlandē dibināta uzņēmuma sūdzības Komisija 1999. gada 31. marta brīdinājuma vēstulē vērsa Beļģijas valdības uzmanību
uz iepriekš minēto normu saderību ar EK līguma 49. pantu. Beļģijas valdība uz to atbildēja 1999. gada 2. jūnija vēstulē.
7       Komisija, uzskatot šo atbildi par neapmierinošu, 2000. gada 1. augustā nosūtīja Beļģijas Karalistei argumentētu atzinumu,
aicinot šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus atzinuma izpildei divu mēnešu termiņā pēc tā saņemšanas.
8       Beļģijas Karaliste atbildēja uz minēto argumentēto atzinumu 2000. gada 16. oktobra vēstulē, kurā apstiprināja gatavību grozīt
likumu, tomēr uzskatot par lietderīgāku sagaidīt Komisijas priekšlikumus par Kopienu tiesību aktu saskaņošanu attiecīgajā
jomā.
9       Šādos apstākļos Komisija iesniedza šo prasību.

Par prasību

Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
10     Beļģijas valdība norāda, ka prasība nav pieņemama pārāk ilgās pirmstiesas procedūras dēļ. No atbildes uz argumentēto atzinumu
līdz prasības pieteikuma iesniegšanai Tiesā ir pagājuši gandrīz trīs gadi. Šāds novēlojums nav saderīgs ar tiesiskās drošības
un tiesiskās paļāvības principiem.
11     Beļģijas valdība precizē, ka tiesiski tā varēja paļauties uz to, ka tās atbilde uz argumentēto atzinumu tika uzskatīta par
apmierinošu, jo Komisija to neapstrīdēja, pat ja  neradās nekādi jauni apstākļi.
12     Šajā sakarā Komisija norāda, ka pēc Beļģijas iestāžu atbildes uz argumentēto atzinumu abu lietas dalībnieku atbildīgie dienesti
regulāri sazinājās. Tādējādi Komisija uzskata, ka Beļģijas Karaliste bija informēta par to, ka Komisijas nostāja visas pirmstiesas
procedūras laikā nemainījās.
13     Komisija uzskata, ka šajos apstākļos Beļģijas iestādes nav pierādījušas, kādā veidā pirmstiesas procedūras ilgums varētu aizskart
tiesības uz aizstāvēšanos.
Tiesas vērtējums
14     Ir jāatgādina, ka, lai gan pārāk ilga pirmstiesas procedūra var būt pamatojums prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi
nepieņemamībai, tomēr no judikatūras izriet, ka to var atzīt tikai tādos gadījumos, kad Komisijas rīcības dēļ tās argumentus
ir bijis grūti atspēkot, tādējādi pārkāpjot tiesības uz aizstāvēšanos, un ka ieinteresētajai dalībvalstij ir jāpierāda šādu
grūtību pastāvēšana (šajā sakarā skat. 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, I‑2461. lpp., 15. un 16. punkts, un 1999. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑207/97 Komisija/Beļģija,
Recueil
, I‑275. lpp., 24. un 25. punkts).
15     Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka Beļģijas Karaliste nav izvirzījusi nevienu īpašu argumentu, kas liecinātu par to, ka laikposms
no tās atbildes uz argumentēto atzinumu līdz prasības iesniegšanai Tiesā ir ietekmējis tās iespējas izmantot tiesības uz aizstāvēšanos.
16     Šādos apstākļos prasība ir atzīstama par pieņemamu.

Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
17     Komisija norāda, ka iepriekš minētajā likumā paredzētie “līdzības” un “vienīgā pārdevēja” nosacījumi ierobežo pakalpojumu
sniegšanas brīvību. Šo nosacījumu īstenošanai varētu būt negatīva un diskriminējoša ietekme, jo īpaši attiecībā uz ārvalstu
uzņēmumiem, kuri vēlas ienākt Beļģijas tirgū.
18     Komisija uzskata, ka likums principā iestājas pret to, ka uzņēmums, izmantojot pastāvīgo klientu programmu, saistītā veidā
piedāvā preces vai pakalpojumus, kuri nav līdzīgi pārdotajām pamatprecēm vai pamatpakalpojumiem. Tomēr praksē šī norma ļoti
bieži tiks apieta un Beļģijā dibinātie uzņēmumi ar savu izplatīšanas tīklu būs vienīgie, kuri no tās iegūs un ieviesīs pastāvīgo
klientu programmas citās nozarēs un/vai izplatīšanas sistēmās. Turklāt minēto noteikumu neievērošanu vienkāršojot Beļģijas
judikatūra, saskaņā ar kuru saistītais piedāvājums atbilst līdzības nosacījumam, ja vien tai pašā rūpniecības vai tirdzniecības
nozarē tiek pārdotas gan pamatpreces un/vai pamatpakalpojumi, gan bez maksas vai ar atlaidi piedāvātās preces un/vai pakalpojumi.
19     Attiecībā uz šo ierobežojumu iespējamiem pamatojumiem Komisija norāda, ka divu preču vai pakalpojumu vienkārša piederība pie
vienas rūpniecības vai tirdzniecības nozares nav pietiekama, lai nodrošinātu šo preču vai pakalpojumu cenas pārskatāmību.
Tas pats attiecas uz nosacījumu, ka saistīti piedāvātās preces vai pakalpojumi jāpārdod vienam pārdevējam.
20     Tāpat Komisija uzskata, ka “līdzības” un “vienīgā pārdevēja” nosacījumi nav nepieciešami, lai nodrošinātu patērētāju aizsardzību
vai tirdzniecības darījumu lojalitāti.
21     Beļģijas valdība apgalvo, ka nedz likums, nedz tā piemērošana neaizliedz, neapgrūtina un nepadara citā dalībvalstī dibināto
pakalpojumu sniedzēju darbības mazāk pievilcīgas.
22     Minētā valdība uzsver, ka visi uzņēmumi, kuri vēlas veicināt tirdzniecību tādā veidā, kādu Komisija ir raksturojusi prasības
pamatojumā, ir vienādā stāvoklī neatkarīgi no tā, vai šie uzņēmumi ir dibināti Beļģijā vai ārpus tās. Šajā ziņā “līdzības”
un “vienīgā pārdevēja” nosacījumu interpretācija ir vienāda neatkarīgi no uzņēmuma dibināšanas vietas.
23     Attiecībā uz minētā tiesību akta pamatojumu Beļģijas valdība norāda, ka tās paredzētie aizliegumi galvenokārt balstās uz tirgus
pārskatāmības apsvērumiem. Šī tiesību akta mērķis ir nepieļaut, ka patērētāji tiek maldināti par reālajām cenām, kas var būt
patērētāju ļaunprātīga izmantošana ar saistīto piedāvājumu palīdzību.
Tiesas vērtējums
24     Vispirms ir jānorāda – kā tas izriet arī no pieteikuma par lietas ierosināšanu  rezolutīvās daļas –, ka šajā prasības pieteikumā
sakarā ar valsts pienākumu neizpildi nav apstrīdēta likuma 57. panta 4. punkta redakcijas saderība ar EKL 49. pantu, tajā
tiek aplūkots vienīgi jautājums par to, vai Beļģijas atbildīgās iestādes piemēro minētajā normā paredzētos nosacījumus.
25     Atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, Komisija vispirms skaidri apstiprināja, ka prasības pieteikums attiecas tikai
uz valsts likumdošanas piemērošanu  reālajā tirgus situācijā, nevis uz pašu minēto tiesību aktu.
26     No tā izriet, ka Tiesai ir jānoskaidro, vai, piemērojot likuma 57. panta 4. punktu, valsts iestādes, proti, administratīvās
iestādes un tiesas, ir pārkāpušas EKL 49. pantu.
27     Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisijai
ir jāpierāda iespējamā pienākumu neizpilde un jāiesniedz Tiesai nepieciešamie pierādījumi, lai tā varētu pārbaudīt, vai ir
notikusi valsts pienākumu neizpilde; Komisija nevar balstīties ne uz kādiem pieņēmumiem (skat. it īpaši 1982. gada 25. maija
spriedumu lietā 96/81 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, 1791. lpp., 6. punkts; 1990. gada 20. marta spriedumu lietā C‑62/89 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑925. lpp., 37. punkts; 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C‑300/95 Komisija/Apvienotā Karaliste,
Recueil
, I‑2649. lpp., 31. punkts; 1999. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑217/97 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑5087. lpp., 22. punkts).
28     Jo īpaši attiecībā uz prasību par valsts tiesību normas izpildi, kā uzsver ģenerāladvokāts secinājumu 41. un 43. punktā, valsts
pienākumu neizpildes pierādīšanas pienākums prasa iesniegt īpašus pierādījumus salīdzinājumā ar tiem, kuri tiek ņemti vērā
saistībā ar parastu valsts pienākumu neizpildes prasību, kas attiecas tikai uz valsts tiesību normas saturu. Šajos apstākļos
valsts pienākumu neizpildi var konstatēt, tikai pietiekami dokumentēti un detalizēti pierādot, ka valsts iestādes un/vai tiesas
ir īstenojušas praksi, kurā tās tiek vainotas un par ko attiecīgā dalībvalsts saucama pie atbildības.
29     Šajā sakarā ir svarīgi piebilst – lai valsts rīcība, kas veido Kopienu tiesībām pretēju administratīvo praksi, EKL 226. panta
izpratnē būtu valsts pienākuma neizpilde, šai praksei ir jābūt zināmā mērā pastāvīgai un vispārīgai (skat. 2004. gada 29. aprīļa
spriedumu lietā C‑387/99 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑3773. lpp., 42. punkts, un 2005. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑494/01 Komisija/Īrija, Krājums, I‑3331. lpp., 28. punkts).
30     Ir jāatzīst, ka Komisija nav pierādījusi, ka Beļģijā pastāvētu šāda administratīva prakse, kurai piemistu Tiesas judikatūrā
noteiktās pazīmes. Komisija atsaucas tikai uz iesniegto uzņēmuma – pastāvīgo klientu programmas organizētāja – sūdzību, nesniedzot
pierādījumus par to, ka likuma 57. panta 4. punktā ietvertie “līdzības” un “vienīgā pārdevēja”  nosacījumi tiek piemēroti
“diskriminējoši un nesamērīgi”.
31     Attiecībā uz jautājumu, vai Beļģijā pastāv judikatūra par minēto pierādīšanas pienākuma principu, kurā iepriekš minētās normas
interpretācija būtu atzīta par saderīgu ar EKL 49. pantu, ir jāatzīst, ka arī Komisija nav minējusi spriedumus, no kuriem
izrietētu, ka valsts tiesas jēdzienus “līdzība” un “vienīgais pārdevējs” būtu interpretējušas, iepriekš pieņemot, ka vienā
rūpniecības vai tirdzniecības nozarē parasti pārdod gan pamatpreces un/vai pamatpakalpojumus, gan bez maksas vai par pazeminātu
cenu piedāvātās preces un/vai pakalpojumus, vai ka tie attiektos uz vienu rūpniecības vai tirdzniecības nozari.
32     Tādējādi ir jāatzīst, ka Komisija nav pierādījusi to, ka Beļģijas Karaliste nebūtu izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants,
un to, ka minētā dalībvalsts būtu diskriminējoši un nesamērīgi piemērojusi “līdzības” un “vienīgā pārdevēja” nosacījumus attiecībā
uz patērētāja saņemtajām precēm un pakalpojumiem, no vienas puses, un precēm vai pakalpojumiem, kuri ir pieejami bez maksas
vai ar atlaidi pastāvīgo klientu programmas ietvaros, no otras puses, kā sākotnēju nosacījumu šādas programmas piemērošanai
tik ilgi, kamēr tiek sniegti uzņēmumu savstarpējie starptautiskie pakalpojumi.
33     Tādējādi Komisijas prasība ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
34     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Beļģijas Karaliste ir prasījusi piespriest
Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) ar šo pasludina:
1)
prasību noraidīt;
2)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.