CELEX: 62001CJ0239
Landbrug
EUGFL
delvis ophævelse af forordning (EF) nr. 690/2001
særlige markedsstøtteforanstaltninger for oksekød
Kommissionens gennemførelsesforordning om medlemsstaternes obligatoriske medfinansiering

Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 14. juni 2001 har Forbundsrepublikken Tyskland i medfør af artikel
230 EF nedlagt påstand om annullation af artikel 5, stk. 5, i Kommissionens forordning (EF) nr. 690/2001 af 3. april 2001
om særlige markedsforanstaltninger for oksekød (EFT L 95, s. 8, herefter »den anfægtede forordning«), for så vidt som denne
bestemmelse pålægger den pågældende medlemsstat at finansiere 30% af prisen af kød, der opkøbes i henhold til forordningen.
Relevante retsregler
EF-traktaten
Artikel 202, tredje led, EF har følgende ordlyd:
»For at sikre virkeliggørelsen af de i denne traktat opstillede mål og på de deri fastsatte vilkår skal Rådet:
[...]
–
i de retsakter, det vedtager, tildele Kommissionen beføjelser til at gennemføre de af Rådet udfærdigede forskrifter. [...]«
I artikel 211, fjerde led, EF bestemmes:
»For at sikre Fællesmarkedets funktion og udvikling skal Kommissionen:
[...]
–
udøve de beføjelser, som Rådet tildeler den med henblik på gennemførelse af de af dette udfærdigede forskrifter.«
Forordningerne vedrørende finansiering af den fælles landbrugspolitik
Forordning (EØF) nr. 25
Ved Rådets forordning nr. 25 af 4. april 1962 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EFT 1959-1962, s. 118), senest
ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 728/70 af 21. april 1970 (EFT 1970 I, s. 193, herefter »forordning nr. 25«), oprettedes
Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), der en del af De Europæiske Fællesskabers budget, og fastsatte
de principper, der gælder for finansieringen af den fælles landbrugspolitik.
Artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 25 lyder således:
»Da der i fællesmarkedets afsluttende etape findes ensartede prisordninger og en fælles landbrugspolitik, skal de heraf opståede
økonomiske følger bæres af Fællesskabet. Fonden skal således finansiere følgende udgifter:
a)
restitutioner ved udførsel til tredjelande
b)
interventioner til regulering af markederne
c)
de fælles foranstaltninger, der træffes afgørelse om med henblik på at nå de mål, der er fastsat i traktatens artikel 39,
stk. 1, litra a) [...]«
Forordning (EØF) nr. 1883/78
Artikel 2 i Rådets forordning (EØF) nr. 1883/78 af 2. august 1978 om almindelige regler for finansiering af interventioner
gennem EUGFL, »Garantisektionen« (EFT L 216, s. 1), senest ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1259/96 af 25. juni 1996
(EFT L 163, s. 10, herefter »forordning nr. 1883/78«), har følgende ordlyd:
»Når der inden for rammerne af en fælles markedsordning fastsættes et beløb pr. enhed for en interventionsforanstaltning,
henhører udgifterne i forbindelse hermed udelukkende under Fællesskabets finansiering.«
Artikel 3 i forordning nr. 1883/78 bestemmer:
Når der inden for rammerne af en fælles markedsordning ikke fastsættes et beløb pr. enhed for en interventionsforanstaltning,
finansieres denne af EUGFL,  ’Garantisektionen’, i overensstemmelse med artikel 4-8.
Artikel 4-8 i forordning nr. 1883/78 fastsætter de regler, der gælder for beregning af de interventionsomkostninger, der skal
afholdes af fællesskabsbudgettet, og de nærmere betingelser for betaling af disse omkostninger.
Forordning (EF) nr. 1258/1999
I anden betragtning til Rådets forordning (EF) nr. 1258/1999 af 17. maj 1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik
(EFT L 160, s. 103) anføres, at
»efter etableringen af enhedsmarkedet består der ensartede prissystemer og en fælles landbrugspolitik, og Fællesskabet skal
derfor bære de finansielle følger heraf; efter dette princip, som er indeholdt i artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 25, skal
restitutioner ved udførsel til tredjelande, interventioner til regulering af landbrugsmarkederne, [...] finansieres af fondens
Garantisektion med henblik på en virkeliggørelse af de i traktatens artikel 33, stk. 1, anførte mål«.
Artikel 1 i forordning nr. 1258/1999 lyder således:
»1. Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget – i det følgende benævnt »fonden« – udgør en del af De Europæiske
Fællesskabers almindelige budget.
Den omfatter to sektioner:
–
Garantisektionen
–
Udviklingssektionen.
2. Garantisektionen finansierer:
a)
restitutioner ved udførsel til tredjelande
b)
interventioner til regulering af landbrugsmarkederne
c)
foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne uden for mål nr. 1-programmer, undtagen fællesskabsinitiativet til udvikling
af landdistrikterne
d)
Fællesskabets finansielle støtte til specifikke veterinærforanstaltninger, kontrolforanstaltninger på veterinærområdet og
programmer for udryddelse og overvågning af dyresygdomme (veterinærforanstaltninger) samt til plantesundhedsforanstaltninger
[...]
4. Udgifter til administration og personale, der afholdes af medlemsstaterne og af modtagerne af støtte fra fonden, bæres
ikke af fonden.«
I artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 1258/1999 bestemmes:
»Interventioner til regulering af landbrugsmarkederne, som efter Fællesskabets regler foretages inden for rammerne af de fælles
markedsordninger for landbruget, finansieres i henhold til artikel 1, stk. 2, litra b).«
Forordningerne vedrørende den fælles markedsordning for oksekød
Forordning (EF) nr. 1254/1999
I betragtning 31 til Rådets forordning (EF) nr. 1254/1999 af 17. maj 1999 om den fælles markedsordning for oksekød (EFT L 160,
s. 21) anføres, at
»der bør kunne træffes foranstaltninger, når en væsentlig stigning eller nedgang i priserne forstyrrer eller truer med at
forstyrre Fællesskabets marked; disse foranstaltninger bør også kunne omfatte ad hoc-interventionsopkøb«.
I betragtning 36 til forordning nr. 1254/1999 anføres, at
»medlemsstaternes udgifter på grund af de forpligtelser, der følger af anvendelsen af denne forordning, bør finansieres af
Fællesskabet i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 1258/1999 af 17. maj 1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik«.
I artikel 38 i forordning nr. 1254/1999 bestemmes:
»1. Konstateres der på Fællesskabets marked en væsentlig prisstigning eller et væsentligt prisfald, og må det påregnes, at
denne situation kan vedvare, og at markedsforstyrrelser dermed indtræder eller truer med at indtræde, kan de nødvendige foranstaltninger
træffes.
2. Gennemførelsesbestemmelserne til denne artikel vedtages af Kommissionen efter proceduren i artikel 43.«
Artikel 45 i forordning nr. 1254/1999 fastsætter:
»Forordning (EF) nr. 1258/1999 og gennemførelsesbestemmelserne hertil finder anvendelse på de i artikel 1 nævnte produkter.«
Forordning (EF) nr. 2777/2000
I henhold til artikel 38, stk. 2, i forordning nr. 1254/1999 vedtog Kommissionen forordning (EF) nr. 2777/2000 af 18. december
2000 om ekstraordinære støtteforanstaltninger for oksekødsmarkedet (EFT L 321, s. 47), som ændret ved Kommissionens forordning
(EF) nr. 111/2001 af 19. januar 2001 (EFT L 19, s. 11), som fra den 1. januar 2001 indtil senest den 30. juni 2001 fastsatte
en opkøbsordning med henblik på tilintetgørelse af dyr på over 30 måneder og navnlig dyr, som ikke ved slagtningen var blevet
testet for bovin spongiform encephalopati (BSE).
Artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 2777/2000 fastsatte EF’s medfinansiering for hvert fuldstændigt tilintetgjort dyr til
70% af købsudgifterne, beregnet ud fra faste beløb, idet de resterende 30% skulle finansieres af de nationale myndigheder.
Den anfægtede forordning
Den anfægtede forordning er blevet vedtaget i henhold til artikel 38, stk. 2, i forordning nr. 1254/1999.
Forordningen indfører en ny særlig opkøbsordning for kød fra visse kategorier af BSE-testet kvæg på over 30 måneder, som gør
det muligt for medlemsstaterne at oplagre kødet i stedet for at destruere det. Ordningen gælder i alle medlemsstater, undtagen
i Det Forenede Kongerige, fra den 1. juli 2001 til den 31. december 2001.
Ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2595/2001 af 28. december 2001 om ændring af forordning (EF) nr. 690/2001 om særlige
markedsstøtteforanstaltninger for oksekød (EFT L 345, s. 33) blev anvendelsen af den i den anfægtede forordning indførte ordning
forlænget til den 31. marts 2002.
Femte betragtning til den anfægtede forordning lyder således:
»I betragtning af BSE-krisens omfang og dens sandsynlige varighed og dermed også omfanget af de bestræbelser, der er nødvendige
for at støtte markedet, bør Fællesskabet og medlemsstaterne være fælles om bestræbelserne, navnlig i betragtning af det store
antal dyr, der forventes opkøbt under ordningen, og de begrænsede budgetmidler, som EU kan afsætte til finansieringen.«
I den anfægtede forordnings artikel 1, stk. 1, bestemmes:
»Medlemsstaterne opkøber kølede, hele eller halve slagtekroppe af kvæg på over 30 måneder i følgende kategorier [...]«
Artikel 2 i den anfægtede forordning bestemmer:
»1. Opkøbsprisen for kølede slagtekroppe, som en medlemsstat opkøber i henhold til forordningen, fastlægges ved licitation.
2. En licitation åbnes i en medlemsstat, som i to på hinanden følgende uger noterer en gennemsnitlig markedspris for referenceklassen
i kategori D, der er lig med eller lavere end udløsningsprisen i bilag I for den pågældende medlemsstat [...]«
I artikel 3, stk. 1, i den anfægtede forordning fastsættes:
»På grundlag af de bud, der modtages for hver licitation, fastsættes der efter proceduren i artikel 43 i forordning (EF) nr. 1254/1999
en maksimumsopkøbspris for referenceklassen. Prisen kan variere fra medlemsstat til medlemsstat.
Maksimumsopkøbsprisen kan ikke overstige udløsningsprisen, forhøjet med 14 EUR pr. 100 kg slagtevægt.«
Artikel 5 i den anfægtede forordning bestemmer følgende:
»1. Myndighederne betaler tilslagsmodtagerne den tilbudte pris senest 65 dage efter afslutningen af overtagelsen af de pågældende
produkter.
2. Prisen betales kun for den mængde, der faktisk leveres og accepteres, inden for den mængde, der er givet tilslag for.
[...]
5. EU medfinansierer 70% af prisen af kød, der opkøbes i henhold til forordningen.
Medlemsstaten finansierer de resterende 30% og alle omkostninger i forbindelse med foranstaltningerne i henhold til artikel
6, 7, 8 og 9.«
Det følger af den anfægtede forordnings artikel 6, 7, 8 og 9, at det i henhold til den i forordningen indførte støtteordning
opkøbte kød kan tilintetgøres eller overdrages af medlemsstaternes kompetente myndigheder, med eller uden forudgående oplagring.
I henhold til artikel 10 i den anfægtede forordning tilfalder indtægter fra salg af produkter i henhold til forordningen den
pågældende medlemsstat.
Parternes påstande
Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt følgende påstande:
–
Artikel 5, stk. 5, i den anfægtede forordning annulleres, for så vidt som denne bestemmelse pålægger den pågældende medlemsstat
at finansiere 30% af prisen af kød, der opkøbes i henhold til forordningen (herefter »den omstridte bestemmelse«).
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Forbundsrepublikken Tyskland har anført, at virkningerne af den anfægtede forordning for ikke at krænke den berettigede forventning
hos de medlemsstater, der er omfattet af støtteforanstaltningerne, og af hensyn til overholdelsen af de krav, der følger af
retssikkerhedsprincippet, bør opretholdes, dersom der gives sagsøgeren medhold under sagen.
Den tyske regering har til støtte for søgsmålet fremført tre anbringender:
–
For det første savner den anfægtede forordning enhver form for gyldig hjemmel, idet Kommissionen ikke har kompetence til i
en gennemførelsesforordning som den anfægtede at foreskrive en obligatorisk medfinansiering fra medlemsstaternes side.
–
For det andet tilsidesætter den anfægtede forordning visse finansielle bestemmelser i EF-traktaten, nemlig artikel 268 EF-270
EF.
–
For det tredje tilsidesætter den anfægtede forordning den i artikel 253 EF fastsatte forpligtelse til at begrunde fællesskabsretsakter.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har anført, at den i tilfælde af, at der gives sagsøgeren medhold under sagen, tilslutter sig Forbundsrepublikken
Tysklands forslag om i medfør af artikel 231, andet afsnit, EF at opretholde virkningerne af den anfægtede forordning.
Formaliteten
Domstolen har opfordret parterne til at udtale sig dels om virkningerne af en eventuel annullation af den omstridte bestemmelse,
dels om spørgsmålet om sagens formalitet i forhold til retspraksis, hvorefter en fællesskabsretsakt kun kan annulleres delvis,
såfremt de elementer, der kræves annulleret, kan udskilles fra den øvrige retsakt (jf. navnlig dom af 10.12.2002, sag C-29/99,
Kommissionen mod Rådet, Sml. I, s. 11221, præmis 45 og 46).
På baggrund af de i denne forbindelse fremførte bemærkninger må det fastslås, at den omstridte bestemmelse kan udskilles fra
de øvrige bestemmelser i den anfægtede forordning, eftersom en annullation af denne bestemmelse ikke ændrer forordningens
materielle indhold.
Som generaladvokaten har anført i punkt 45 og 46 i forslaget til afgørelse, består den anfægtede forordnings indhold nemlig
i indførelsen af en særlig opkøbsordning for oksekød med henblik på at imødegå den af BSE forårsagede krise. Som det bekræftes
af såvel den tyske og danske regering som af Kommissionen, vil en delvis annullation af den anfægtede forordning, for så vidt
som denne i artikel 5, stk. 5, pålægger den pågældende medlemsstat at finansiere 30% af prisen af kød, der opkøbes, imidlertid
ikke på nogen måde påvirke indholdet af den nævnte forordning, eftersom den delvise annullation kun giver anledning til en
økonomisk udligning mellem Fællesskabet og de pågældende medlemsstater.
Ganske vist har Kommissionen gjort gældende, at den uden den omstridte bestemmelse sandsynligvis ikke ville have vedtaget
de øvrige bestemmelser i den anfægtede forordning i deres nuværende udformning, især ikke forordningens artikel 10, som ifølge
Kommissionen ud fra et økonomisk synspunkt udgør et hele sammen med den omstridte bestemmelse.
Som generaladvokaten har bemærket i punkt 48 i forslaget til afgørelse, udgør spørgsmålet om, hvorvidt en delvis annullation
ændrer indholdet af den anfægtede retsakt, imidlertid et objektivt, ikke subjektivt kriterium, der har sammenhæng med den
politiske vilje hos den myndighed, som har vedtaget den omstridte retsakt.
Sagen bør herefter antages til realitetsbehandling.
Det første anbringende
Parternes argumenter
Den tyske regering har gjort gældende, at forordning nr. 1254/1999, som er hjemmel for den anfægtede forordning, ikke indeholder
nogen bestemmelse, som bemyndiger Kommissionen til i en gennemførelsesforanstaltning til forordningen at indføre en obligatorisk
medfinansiering for medlemsstaterne som den, der er indført i den omstridte bestemmelse.
I henhold til artikel 38, stk. 2, i forordning nr. 1254/1999 er Kommissionen således kun bemyndiget til at vedtage gennemførelsesforanstaltninger
til nævnte artikels stk. 1, som fastslår, at de nødvendige foranstaltninger kan træffes, når markedsforstyrrelser indtræder
eller truer med at indtræde på Fællesskabets marked på grund af en væsentlig prisstigning eller et væsentligt prisfald.
Ifølge den tyske regering har Rådet ikke ved at bemyndige Kommissionen til at træffe gennemførelsesforanstaltninger samtidig
givet denne kompetence til at vedtage bestemmelser, som på et væsentligt punkt afviger fra grundforordningen ved at indføre
en obligatorisk medfinansiering, der strider mod princippet om, at Kommissionen fuldt ud finansierer alle nødvendige støtteforanstaltninger
på oksekødsmarkedet, et princip, som kan udledes ved at sammenholde bestemmelserne i forordning nr. 1254/1999 med bestemmelserne
i forordning nr. 1258/1999.
Den tyske regering har tilføjet, at dens analyse af ovennævnte forordninger bekræftes af artikel 2 og 3 i forordning nr. 1883/78,
der, selv om disse skelner mellem interventionsforanstaltninger, for hvilke der er fastsat et beløb pr. enhed, og interventionsforanstaltninger,
for hvilke der ikke er fastsat et sådant beløb, i begge tilfælde foreskriver, at udgifterne til interventionsforanstaltningerne
udelukkende finansieres af Fællesskabet.
Ifølge den tyske regering berører den i den anfægtede forordning indførte obligatoriske medfinansiering ligeledes den i artikel
202 EF og 211 EF foreskrevne institutionelle ligevægt mellem Rådet og Kommissionen. Det forhold, at der i den omstridte bestemmelse
fastsættes en obligatorisk medfinansiering for medlemsstaterne, er nemlig ikke en gennemførelse af en i forordning nr. 1254/1999
indeholdt bestemmelse, men en ændring af en væsentlig bestemmelse i nævnte forordning.
Kommissionen har for det første gjort gældende, at den i henhold til artikel 38 i forordning nr. 1254/1999 har bemyndigelse
til i tilfælde af væsentlige og vedvarende prisstigninger eller væsentlige og vedvarende prisfald at træffe alle nødvendige
forholdsregler med henblik på at beskytte markedet mod forstyrrelser, som påvirker eller truer med at påvirke det. Kommissionen
påpeger, at bestemmelsen ikke fastsætter anden betingelse end de pågældende foranstaltningers nødvendighed. I denne sag er
de i den anfægtede forordning hjemlede opkøb af kød ubestridt egnede til at bidrage til at stabilisere fællesskabsmarkedet
for oksekød, som er påvirket af BSE-krisen.
I øvrigt kan lovligheden af en truffet foranstaltning på landbrugspolitikkens område i henhold til Domstolens faste praksis
kun påvirkes, såfremt foranstaltningen er åbenbart uhensigtsmæssig, eller såfremt den institution, der har truffet foranstaltningen,
åbenbart har overskredet grænserne for sin skønsbeføjelse.
Under disse omstændigheder er det Kommissionens opfattelse, at artikel 38 i forordning nr. 1254/1999, som tillagde Kommissionen
en ekstraordinær kompetence med henblik på at løse krisesituationer, nødvendigvis bemyndigede denne til at fravige de øvrige
bestemmelser i nævnte forordning, og navnlig dem, der vedrørte finansieringen, såfremt dette viste sig at være absolut nødvendigt.
Kommissionen har dernæst anført, at den ikke ved vedtagelsen af den omstridte bestemmelse har tilsidesat de af Rådet fastsatte
finansieringsregler.
Selv om det er korrekt, at interventioner til regulering af landbrugsmarkederne generelt fuldt ud finansieres af EUGFL’s Garantisektion,
er der nemlig tale om en praksis og ikke om en juridisk forpligtelse. Artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1258/1999
kan i særdeleshed ikke fortolkes således, at denne indfører en sådan forpligtelse, eftersom den ikke udtrykkeligt foreskriver,
at der udelukkende er tale om fællesskabsfinansiering.
Kommissionen har i den forbindelse bemærket, at den anfægtede forordning ikke udgør det eneste eksempel på obligatorisk medfinansiering
fra medlemsstaternes side af foranstaltninger på landbrugsområdet. Kommissionen har som eksempler herpå henvist til flere
forordninger fra Rådet, hvori der foreskrives en sådan obligatorisk medfinansiering. Kommissionen har ligeledes henvist til
sin egen forordning nr. 2777/2000, som til en vis grad er forløber for den anfægtede forordning, og har fremhævet, at Forbundsrepublikken
Tyskland ikke har anfægtet denne.
Ifølge Kommissionen må der desuden tages hensyn til artikel 2 i forordning nr. 1883/78.  Modsætningsvis fremgår det tydeligt
af denne bestemmelse, at der ikke er nogen juridisk forpligtelse til udelukkende at anvende fællesskabsfinansiering i tilfælde
af interventionsforanstaltninger, der ikke er omfattet af bestemmelsen. Dette er tilfældet med den i den anfægtede forordning
indeholdte foranstaltning, som fastsætter, at opkøbsprisen for kød fastsættes ved licitation og ikke i forhold til et på forhånd
fastsat beløb pr. enhed.
Såfremt Domstolen finder, at EUGFL, Garantisektionen, er forpligtet til fuldt ud at finansiere interventionsforanstaltninger
på landbrugsområdet, har Kommissionen subsidiært gjort gældende, at den ved den omstridte bestemmelse skete fravigelse af
denne forpligtelse i det foreliggende tilfælde var nødvendig og således omfattet af artikel 38 i forordning nr. 1254/1999.
Ifølge Kommissionen var det ved fastlæggelsen af budgettet for regnskabsåret 2001 af tidsmæssige årsager nemlig ikke muligt
at tage højde for Fællesskabets ekstraomkostninger som følge af den nye BSE-krise, hvorfor der var risiko for, at de midler,
der oprindeligt var afsat til finansiering af landbrugsudgifter, ikke var tilstrækkelige.
Kommissionen har for det tredje hævdet, at den omstridte bestemmelse ikke ændrer en væsentlig regel, som udtrykker de grundlæggende
principper for den fælles landbrugspolitik inden for oksekødssektoren, men kun udgør en enkeltstående foranstaltning, der
gælder i et halvt år.
Den danske regering har gjort gældende, at Kommissionen med artikel 5, stk. 5, i den anfægtede forordning har vedtaget en
bestemmelse, som fraviger princippet om fuldstændig fællesskabsfinansiering af de fælles markedsordninger. Ifølge den danske
regering fremgik dette princip allerede udtrykkeligt af Rådets første forordning om finansiering af den fælles landbrugspolitik,
nemlig forordning nr. 25, og princippet gælder fortsat den dag i dag.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at det ifølge fast retspraksis følger af traktatens opbygning, ud fra hvilken artikel 211 EF må anskues,
samt af praktiske hensyn, at begrebet gennemførelse skal fortolkes vidt. Da Kommissionen er den eneste, der er i stand til
stadig og opmærksomt at følge udviklingen på landbrugsmarkederne og til at handle med den fornødne hurtighed, kan Rådet se
sig foranlediget til på dette område at tildele Kommissionen vide beføjelser. Derfor må grænserne for denne kompetence hovedsageligt
bedømmes på grundlag af de vigtigste generelle mål bag markedsordningen (jf. dom af 17.10.1995, sag C-478/93, Nederlandene
mod Kommissionen, Sml. I, s. 3081, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har således fastslået, at Kommissionen på landbrugsområdet er beføjet til at træffe samtlige de gennemførelsesforanstaltninger,
der er nødvendige eller hensigtsmæssige med henblik på at gennemføre grundforordningen, forudsat at de ikke strider mod grundforordningen
eller de af Rådet fastsatte gennemførelsesbestemmelser (jf. bl.a. dom af 15.5.1984, sag 121/83, Zuckerfabrik Franken, Sml.
s. 2039, præmis 13, dommen i sagen Nederlandene mod Kommissionen, præmis 31, og dom af 6.7.2000, sag C-356/97, Molkereigenossenschaft
Wiedergeltingen, Sml. I, s. 5461, præmis 24).
I denne sag er den anfægtede forordning vedtaget af Kommissionen i henhold til artikel 38, stk. 2, i forordning nr. 1254/1999,
som bemyndiger Kommissionen til at vedtage gennemførelsesbestemmelserne til denne artikel efter komitéproceduren som fastsat
i forordningens artikel 43. Artikel 38, stk. 1, i forordning nr. 1254/1999 bestemmer, at de nødvendige foranstaltninger kan
træffes, når der på Fællesskabets marked konstateres en væsentlig prisstigning eller et væsentligt prisfald, og det må påregnes,
at denne situation kan vedvare, og at markedsforstyrrelser dermed indtræder eller truer med at indtræde.
Forbundsrepublikken Tyskland har ikke bestridt, at de i den anfægtede forordning vedtagne særlige støtteforanstaltninger inden
for oksekødssektoren var nødvendige for at imødegå det kraftige prisfald, der på grund af forbrugernes manglende tillid til
oksekød som følge af forekomsten af nye tilfælde af tilfælde af BSE blev konstateret inden for denne sektor.
Imidlertid fritager den omstændighed, at de pågældende foranstaltninger kan anses for at være nødvendige foranstaltninger
som omhandlet i artikel 38, stk. 1, i forordning nr. 1254/1999, ifølge den i denne doms præmis 55 anførte retspraksis, og
i modsætning til det af Kommissionen i den anledning anførte, ikke fra en undersøgelse af, om disse gennemførelsesforanstaltninger
strider mod den grundforordning, som de gennemfører.
I den forbindelse har Forbundsrepublikken Tyskland i søgsmålets første anbringende hævdet, at artikel 5, stk. 5, i den anfægtede
forordning strider mod den grundforordning, som forordningen tilsigter at gennemføre, for så vidt som nævnte bestemmelse pålægger
medlemsstaterne at finansiere 30% af prisen af kød, der opkøbes i henhold til forordningen. Forbundsrepublikken Tyskland er
således af den opfattelse, at indførelsen af et sådant finansieringsvilkår i en af Kommissionen vedtaget gennemførelsesforordning
er i strid med bestemmelserne i forordning nr. 1254/1999 og med bestemmelserne i de forordninger om finansiering af den fælles
landbrugspolitik, som denne henviser til, hvori der fastsættes en regel om, at alle støtteforanstaltninger inden for oksekødssektoren
udelukkende bør finansieres af Fællesskabet.
Med henblik på at vurdere den omstridte bestemmelses forenelighed med forordning nr. 1254/1999 bør rækkevidden af de fællesskabsbestemmelser,
der finder anvendelse på finansieringen af de inden for oksekødssektoren vedtagne støtteforanstaltninger, fastlægges.
Det bemærkes i den forbindelse, at forordning nr. 1258/1999 og gennemførelsesbestemmelserne hertil ifølge artikel 45 i forordning
nr. 1254/1999 finder anvendelse på produkter, der er omfattet af den fælles markedsordning for oksekød.
I artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1258/1999 bestemmes, at EUGFL, Garantisektionen, finansierer interventioner
til regulering af landbrugsmarkederne. I forordningens artikel 2, stk. 2, præciseres, at de pågældende interventioner er dem,
der efter Fællesskabets regler foretages inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbruget.
Som anført af Kommissionen, er det korrekt, at selv om artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1258/1999 indfører fællesskabsfinansiering
af interventioner til regulering af landbrugsmarkederne, foreskriver bestemmelsen ikke udtrykkeligt, at denne finansiering
er den eneste finansieringsmodel.
Som generaladvokaten har anført i punkt 83-89 i forslaget til afgørelse, gør andre bestemmelser i grundforordningen det imidlertid
muligt at fortolke denne bestemmelse således, at støtteforanstaltninger for oksekød udelukkende skal finansieres af EUGFL.
Allerførst præciseres det i betragtning 36 til forordning nr. 1254/1999, at medlemsstaternes udgifter på grund af de forpligtelser,
der følger af anvendelsen af forordningen, »bør« finansieres af Fællesskabet i henhold til forordning nr. 1258/1999.
Dernæst henvises i anden betragtning til forordning nr. 1258/1999 til »princippet« om, at de finansielle følger af den fælles
landbrugspolitik i henhold til artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 25 påhviler Fællesskabet. Sidstnævnte bestemmelse foreskriver
således, at Fællesskabet bærer disse økonomiske følger, bl.a. på grund af, at der i fællesmarkedets afsluttende etape findes
ensartede prisordninger, og bestemmelsen nævner i litra b) interventioner til regulering af markederne blandt de foranstaltninger,
som finansieres af EUGFL.
Endelig adskiller ordlyden af artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1258/1999 – hvorefter EUGFL finansierer »interventioner«
til regulering af landbrugsmarkederne – sig fra ordlyden af samme bestemmelses litra d), som med hensyn til finansieringen
af veterinærforanstaltninger kun foreskriver, at EUGFL finansierer Fællesskabets »finansielle støtte« til disse foranstaltninger.
Det må tilføjes, at selv om artikel 3 i forordning nr. 1883/78 i modsætning til forordningens artikel 2 – som gælder for EUGFL,
Garantisektionens finansiering af interventionsforanstaltninger, for hvilke der er fastsat et beløb pr. enhed – ikke hvad
angår de øvrige interventionsforanstaltninger udtrykkeligt foreskriver, at disse henhører fuldstændigt under fællesskabsfinansieringen,
kan det som anført af Kommissionen ikke heraf udledes, at foranstaltningerne i sidstnævnte tilfælde ikke udelukkende skal
finansieres af Fællesskabets budget. Således henviser artikel 3 i forordning nr. 1883/78 for så vidt angår finansieringen
af disse foranstaltninger til nævnte forordnings artikel 4-8, som ikke indeholder nogen undtagelse fra princippet om, at EUGFL,
Garantisektionen, fuldt ud finansierer interventionsforanstaltninger til regulering af landbrugsmarkederne.
Det må derfor fastslås, at Kommissionen i den anfægtede forordning var forpligtet til at overholde reglen i den af Rådet vedtagne
grundforordning, hvorefter alle fællesskabsretlige støtteforanstaltninger for oksekød udelukkende skal finansieres af Fællesskabet.
Denne konklusion anfægtes ikke af Kommissionens argument om, at flere af de af Rådet vedtagne forordninger på landbrugsområdet
i lighed med Kommissionens forordning nr. 2777/2000 indfører en obligatorisk medfinansiering for medlemsstaterne af de i disse
forordninger omhandlede foranstaltninger.
Dels bemærkes, at Rådet nemlig kan beslutte ved særlige bestemmelser at fravige en almindelig regel, som det selv har indført,
mens Kommissionen er forpligtet til at overholde en regel, der er fastsat i de grundbestemmelser fra Rådet, som den gennemfører,
medmindre den udtrykkeligt har fået bemyndigelse til at fravige denne.
Dels bemærkes vedrørende indførelsen i Kommissionens forordning nr. 2777/2000 af en obligatorisk medfinansiering for medlemsstaterne
af de i nævnte forordning omhandlede støtteforanstaltninger blot, at denne praksis ikke gør det muligt for Kommissionen at
fravige en retsregel, som er bindende for denne (jf. i analogi hermed dom af 9.11.1995, sag C-426/93, Tyskland mod Rådet,
Sml. I, s. 3723, præmis 21).
Det står fast, for det første, at den omstridte bestemmelse forpligter medlemsstaterne til at finansiere en del af de ved
den anfægtede forordning indførte støtteforanstaltninger, og for det andet, at forordning nr. 1254/1999 ikke indeholder nogen
bestemmelse, som udtrykkelig bemyndiger Kommissionen til at fravige det af grundbestemmelserne følgende princip, hvorefter
alle fællesskabsretlige støtteforanstaltninger for oksekød udelukkende skal finansieres af Fællesskabet.
Heraf følger, at den omstridte bestemmelse er i strid med forordning nr. 1254/1999.
Den af Kommissionen anførte omstændighed, at gyldigheden af den anfægtede forordning ifølge dens ordlyd er begrænset til et
halvt år, har i det foreliggende tilfælde ingen indvirkning på vurderingen af dennes forenelighed med forordning nr. 1254/1999.
Af de foregående betragtninger følger, at artikel 5, stk. 5, i den anfægtede forordning bør annulleres, for så vidt som denne
bestemmelse forpligter medlemsstaterne til at finansiere 30% af prisen af kød, der opkøbes i henhold til forordningen, hvorved
det findes unødvendigt at påkende den tyske regerings øvrige anbringender.
Den tidsmæssige begrænsning af annullationens retsvirkninger
Såvel Forbundsrepublikken Tyskland som Kommissionen har fremsat begæring til Domstolen om at opretholde virkningerne af den
anfægtede forordning, dersom der gives sagsøgeren medhold under sagen.
I den forbindelse påpeges, at det i henhold til artikel 231, stk. 2, EF påhviler Domstolen at træffe afgørelse om konsekvenserne
af en annullation, uden at denne er bundet af forslag, som parterne i den anledning fremkommer med (jf. dom af 31.3.1992,
sag C-284/90, Rådet mod Parlamentet, Sml. I, s. 2277, præmis 36). I denne sag har annullationen af den omstridte bestemmelse
i modsætning til det af den tyske regering hævdede ingen indvirkning på rettighederne for de erhvervsdrivende, af hvem der
i henhold til den anfægtede forordning er købt kød.
Under disse omstændigheder finder Domstolen ikke, at det af retssikkerhedsmæssige grunde er påkrævet, at virkningerne af den
omstridte bestemmelse opretholdes uanset dennes annullation.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens
omkostninger, og Kommissionen har tabt sagen, bør det pålægges denne et betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (plenum)
1)
Artikel 5, stk. 5, i Kommissionens forordning (EF) nr. 690/2001 af 3. april 2001 om særlige markedsstøtteforanstaltninger
for oksekød annulleres, for så vidt som denne bestemmelse forpligter medlemsstaterne til at finansiere 30% af prisen af kød,
der opkøbes i henhold til forordningen.
2)
Kommissionen betaler sagens omkostninger.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schingten
Timmermans
Jann
Edward
La Pergola
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 30. september 2003.
R. Grass
G.C. Rodríguez Iglesias
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: tysk.