CELEX: 62002TJ0059
Konkurencija
Karteliai
Citrinos rūgštis
EB 81 straipsnis
Bauda
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis
Baudų nustatymo metodo gairės
Pranešimas dėl bendradarbiavimo
Teisinio saugumo ir netaikymo atgal principai
Proporcingumo principas
Vienodas požiūris
Pareiga motyvuoti
Teisė į gynybą

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovė
Archer Daniels Midland Co.
(toliau –
ADM
), yra įmonių grupės, veikiančios grūdų ir aliejinių augalų sėklų perdirbimo sektoriuje, patronuojanti bendrovė. Nuo 1991 m.
ji pradėjo veikti citrinos rūgšties rinkoje.
Citrinos rūgštis yra pasaulyje labiausiai naudojamas rūgštiklis ir konservantas. Egzistuoja keletas jos rūšių, naudojamų skirtingais
tikslais, pavyzdžiui, maisto produktams ir gėrimams, plovikliams ir buitiniams valikliams, farmacijos ir kosmetikos produktams
ir įvairiems pramoniniams procesams.
1995 m. bendras pasaulinis citrinos rūgšties pardavimas buvo apie 894,72 mln. eurų, o pardavimas Europos ekonominėje erdvėje
(EEE) – apie 323,69 mln. eurų. 1996 m. apie 60 % pasaulinės citrinos rūgšties rinkos buvo pasidalijusios įmonės, kurioms skirtas
ginčijamas sprendimas, t. y.
ADM
,
Jungbunzlauer AG
(toliau –
JBL
),
F. Hoffmann-La Roche AG
(toliau –
HLR
),
Bayer AG
grupei (toliau –
Bayer
) priklausanti bendrovė
Haarmann & Reimer Corp.
(toliau –
H&R
) ir
Cerestar Bioproducts BV
(toliau –
Cerestar
), visos kartu vadinamos „suinteresuotosiomis šalimis“.
1995 m. rugpjūčio mėn. JAV Teisingumo ministerija pranešė Komisijai, kad atliekamas citrinos rūgšties rinkos tyrimas. Nuo
1996 m. spalio mėn. iki 1998 m. birželio mėn. visos susijusios šalys, taip pat ir
ADM
, prisipažino dalyvavusios kartelyje. Šioms įmonėms sudarius sutartis su JAV Teisingumo ministerija, JAV valdžios institucijos
paskyrė joms baudas. Be to, tam tikriems susijusiems asmenims buvo paskirtos asmeninės baudos. Tyrimas taip pat buvo atliekamas
ir Kanadoje, kur kai kurioms iš šių įmonių, tarp jų ir
ADM
, buvo paskirtos baudos.
1997 m. rugpjūčio 6 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio
Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsniu, pagrindiniams citrinos rūgšties gamintojams Bendrijoje
išsiuntė prašymus pateikti informaciją. Be to, 1998 m. sausio mėn. Komisija prašymus pateikti informaciją išsiuntė pagrindiniams
citrinos rūgšties pirkėjams Bendrijoje, o 1998 m. liepos mėn. ji dar kartą išsiuntė prašymus pateikti informaciją pagrindiniams
citrinos rūgšties gamintojams Bendrijoje.
Atsakydama į pirmą prašymą pateikti informaciją, kuris jai buvo pateiktas 1998 m. liepos mėn.,
Cerestar
susisiekė su Komisija ir per 1998 m. spalio 2 d. susitikimą pranešė, kad norėtų bendradarbiauti pagal 1996 m. liepos 18 d.
Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose (OL C‑207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).
Taip pat
Cerestar
žodžiu apibūdino tam tikrus kartelio, kuriame ji dalyvavo, veiksmus. 1999 m. kovo 25 d. ji išsiuntė Komisijai rašytinį pareiškimą,
patvirtinantį jos žodžius per minėtą susitikimą.
1998 m. liepos 28 d. Komisija išsiuntė
JBL
naują prašymą pateikti informaciją, į kurį ši atsakė 1998 m. rugsėjo 28 d. laišku.
Per 1998 m. gruodžio 11 d. susitikimą
ADM
pranešė norinti bendradarbiauti ir žodžiu išdėstė aplinkybes apie antikonkurencinius veiksmus, kuriuose ji dalyvavo. 1999 m.
sausio 15 d. laišku
ADM
patvirtino savo žodinius pareiškimus.
1999 m. kovo 3 d. Komisija prašymus pateikti papildomos informacijos išsiuntė
HLR
,
JBL
ir
Cerestar
.
1999 m. atitinkamai balandžio 28 d. ir liepos 21 d.
Bayer
H & R
vardu,
JBL
ir
HLR
pateikė pareiškimus pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo.
2000 m. kovo 29 d., remdamasi jai pateikta informacija, Komisija
ADM
ir kitoms susijusioms šalims išsiuntė pranešimą apie kaltinimus dėl EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio
1 dalies pažeidimo.
ADM
ir kitos susijusios šalys, atsakydamos į Komisijos nurodytus kaltinimus, pateikė rašytines pastabas. Nė viena iš šių įmonių
neprašė surengti posėdžio, taip pat neginčijo pranešime apie kaltinimus nurodytų faktų teisingumo.
2001 m. liepos 27 d.
ADM
ir kitoms suinteresuotosioms šalims išsiuntė prašymus pateikti papildomos informacijos.
2001 m. gruodžio 5 d. Komisija priėmė Sprendimą K(2001)3923 (galutinis) dėl EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūros (COMP/E-1/36.604 – Citrinos rūgštis) (toliau – ginčijamas sprendimas). Apie sprendimą
ADM
buvo pranešta 2001 m. gruodžio 17 d. laišku.
Ginčijamame sprendime, be kitų, yra šios nuostatos:
„
1 straipsnis
(
ADM
), (
Cerestar
), (
H & R
), (
HLR
) ir (
JBL
) dalyvaudamos sudarant susitarimą ir (arba) nuolatiniuose suderintuose veiksmuose citrinos rūgšties sektoriuje, pažeidė EB 81 straipsnio
1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.
Pažeidimas truko:
–        (
ADM
), (
H & R
), (
HLR
) ir (
JBL
) atveju nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1995 m. gegužės mėnesio;
–      (
Cerestar
) atveju nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1995 m. gegužės mėnesio.
<...>
3 straipsnis
1 straipsnyje išvardytoms įmonėms už tame pačiame straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:
a)      (
ADM
) – 39,69 mln. eurų bauda,
b)      (
Cerestar
) – 170 000 eurų bauda,
c)      (
HLR
) – 63,5 mln. eurų bauda,
d)      (
H & R
) – 14,22 mln. eurų bauda,
e)      (
JBL
) – 17,64 mln. eurų bauda.“
Ginčijamo sprendimo 80–84 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelis susijęs su tiksliu kvotų kiekvienam nariui
paskirstymu ir šių kvotų laikymusi, tikslinių ir (arba) minimalių kainų nustatymu, nuolaidų netaikymu ir keitimusi tam tikra
informacija apie klientus.
Ginčijamame sprendime apskaičiuodama baudos dydį Komisija taikė metodiką, pateiktą Baudų nustatymo, remiantis Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB Sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės), ir pranešimu apie bendradarbiavimą.
Pirmiausia Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, nustatė pagrindinį baudos dydį.
Šiomis aplinkybėmis dėl pažeidimo sunkumo Komisija pirmiausia nusprendė, kad suinteresuotosios šalys padarė labai sunkų pažeidimą,
atsižvelgiant į jo pobūdį, konkrečią įtaką citrinos rūgšties rinkai EEE ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo
sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip pat nusprendė, kad reikia atsižvelgti į realų ekonominį pajėgumą daryti žalą konkurencijai ir nustatyti tokią
baudą, kuri garantuotų atgrasantį poveikį. Todėl remdamasi suinteresuotųjų šalių įmonių parduotu citrinos rūgšties kiekiu
paskutiniais pažeidimo metais, t. y. 1995 m., Komisija suskirstė šias įmones į tris kategorijas, pirmajai priskirdama
H &
R, kurios rinkos dalis buvo 22 %, antrajai –
ADM
ir
JBL
, kurių rinkos dalys buvo (konfidencialu)(
), bei
HLR
, kurios rinkos dalis buvo 9 %, o trečiajai kategorijai –
Cerestar
, kurios pasaulinės rinkos dalis buvo 2,5 %. Atsižvelgdama į tai, Komisija pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms nustatė
35 mln. eurų pradinį baudos dydį, antrajai kategorijai priklausančioms įmonėms – 21 mln. eurų pradinį baudos dydį, o trečiai
kategorijai priklausančiai įmonei – 3,5 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 239 konstatuojamoji dalis).
Be to, norėdama užtikrinti atgrasantį poveikį, Komisija pakoregavo šiuos pradinius dydžius. Todėl, atsižvelgdama į suinteresuotųjų
šalių dydį ir bendrus išteklius, išreikštus bendra pasauline šių įmonių apyvarta, Komisija
ADM
ir
HLR
nustatytam pradiniam baudos dydžiui taikė 2 dauginimo koeficientą, o
H & R
– 2,5 dauginimo koeficientą (ginčijamo sprendimo 50 ir 246 konstatuojamosios dalys).
Dėl kiekvienos įmonės padaryto pažeidimo trukmės pradinis baudos dydis buvo padidintas 10 % už kiekvienus metus, t. y. 40 %
ADM
,
H & R
,
HLR
ir
JBL
bei 30 %
Cerestar
(ginčijamo sprendimo 249 ir 250 konstatuojamosios dalys).
Šitaip Komisija
ADM
nustatė 58,8 mln. eurų pagrindinį baudos dydį.
Cerestar
,
HLR
,
H & R
ir
JBL
buvo nustatyti atitinkamai 4,55, 58,8, 122,5 ir 29,4 mln. pagrindiniai baudų dydžiai (ginčijamo sprendimo 254 konstatuojamoji
dalis).
Antra, dėl sunkinančių aplinkybių
ADM
ir
HLR
paskirti pagrindiniai baudos dydžiai buvo padidinti 35 % dėl to, kad šios įmonės buvo kartelio iniciatorės (ginčijamo sprendimo
273 konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija išnagrinėjo ir atmetė tam tikrų įmonių argumentus, jog jų atžvilgiu turėjo būti pripažintos lengvinančios
aplinkybės (ginčijamo sprendimo 274–291 konstatuojamosios dalys).
Ketvirta, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi Komisija pakoregavo
Cerestar
ir
H & R
apskaičiuotas baudas taip, kad jos neperžengtų 10 % bendros atitinkamų šalių apyvartos ribos (ginčijamo sprendimo 293 konstatuojamoji
dalis).
Penkta, remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktu Komisija „labai žymiai sumažino“ (t. y. 90 %)
Cerestar
skirtinos baudos, kurią pastaroji būtų gavusi, jei nebūtų bendradarbiavusi, dydį. Remdamasi šio pranešimo D punktu, Komisija
„gerokai sumažino“ (t. y. 50 %)
ADM
, (40 %)
JBL
(30 %)
H & R
ir (20 %)
HLR
baudas (ginčijamo sprendimo 326 konstatuojamoji dalis).

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta
ADM
ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. vasario 28 dieną.
Atskiru dokumentu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. vasario 28 d.,
ADM
paprašė, kad tam tikra procesiniuose dokumentuose ir tam tikruose prieduose esanti informacija būtų slapta.
Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones raštu
pateikė šalims klausimus, į kuriuos šios atsakė per nustatytus terminus.
Šalių nuomonių ir atsakymų į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus buvo išklausyta per 2004 m. birželio 9 d. teismo
posėdį.

ADM
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jame buvo konstatuota, kad ieškovė pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį dalyvaudama susitarime dėl nagrinėjamos rinkos pajėgumo apribojimo ir dėl gamintojo, kuris turėtų vadovauti kainų
augimui kiekvienoje atitinkamoje nacionalinėje rinkoje paskyrimo,
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį tiek, kiek jis yra su ja susijęs,
–        subsidiariai sumažinti jai paskirtos baudos dydį,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
ADM
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
I –
Dėl gairių taikytinumo
A –
Šalių argumentai
Viena vertus,
ADM
tvirtina, kad gairėse nustatytas baudų apskaičiavimo būdas visiškai skiriasi nuo ankstesnės Komisijos praktikos šioje srityje,
pagal kurią, kaip teigia ir pati Komisija ginčijamame sprendime (253 konstatuojamoji dalis), baudos dydis būdavo nustatomas
remiantis pradiniu dydžiu, kurį sudarydavo tam tikras procentinis pardavimo atitinkamoje Bendrijos rinkoje dydis. Gairės,
priešingai, nustato fiksuotą baudos dydį, pavyzdžiui, 20 mln. eurų labai sunkaus pažeidimo atveju, neatsižvelgiant į atitinkamo
produkto pardavimo apimtis.

ADM
pastebi, kad šioje byloje nagrinėjamu laikotarpiu (nuo 1991 m. iki 1995 m.) Komisija, remdamasi minėta nusistovėjusia praktika,
skirdavo baudas, kurių dydis iš esmės būdavo nuo 2 iki 9 % nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartos Bendrijos rinkoje. Tačiau
taikant naują gairėse įtvirtintą politiką baudos tapo nuo 10 iki 34 kartų didesnės už tas, kurios būtų skiriamos remiantis
ankstesne praktika.

ADM
pripažįsta, jog Komisija turi diskreciją didinti baudas, kai politika konkurencijos teisės srityje reikalauja, kad būtų paskirtos
didesnį atgrasantį poveikį turinčios baudos. Vis dėlto nustatydama nuo 10 iki 34 kartų didesnę baudą nei ta, kuri būtų buvusi
nustatyta remiantis ankstesne praktika, Komisija akivaizdžiai peržengė šios diskrecijos ribas. Priešingai nei tvirtina Komisija,
šią išvadą patvirtina 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Lögstör Rör prieš Komisiją
(T‑16/99, Rink. p. II‑1633, 237 punktas). Pirmiausia ji pabrėžia, kad šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas pripažino
Komisijos teisę padidinti baudas, neperžengiant Reglamente Nr. 17 nustatytų ribų, jei tai būtina užtikrinti Bendrijos konkurencijos
politikos įgyvendinimą. Tačiau nei sprendime, nei savo raštuose Komisija nepateikė paaiškinimo nei įrodymų, kad šios politikos
įgyvendinimui būtina paskirti nuo 10 iki 34 kartų didesnę baudą nei ta, kuri būtų nustatyta atlikus tyrimą pagal ankstesnę
praktiką. Antra, ji pastebi, kad byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, bei visose kitose bylose, susijusiose su
šiluminiais vamzdžiais, išskyrus
ABB
bendrovės bylą (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881), Komisija paskyrė panašaus lygio baudas kaip ir tos, kurios dažniausiai būdavo nustatomos taikant
ankstesnę Komisijos praktiką. Iš tikrųjų ji nurodo, kad tame kartelyje dalyvavusioms įmonėms buvo paskirtos baudos, sudarančios
tik nuo 3 % iki 14 % su karteliu susijusio pardavimo, ir net
ABB
atveju buvo paskirta bauda, atitinkanti 44 % jos su karteliu susijusios apyvartos.

ADM
tvirtina, kad suinteresuotosios įmonės turi turėti galimybę veikti iš anksto numatomomis sąlygomis. Kaip aiškina ir pačios
gairės (1 pastraipa), nustatydama baudas Komisija privalo laikytis nuoseklios ir nediskriminuojančios politikos.
ADM
mano, kad teisinio saugumo nebuvimas nustatant baudas prieštarauja baudos atgrasančio poveikio realaus įgyvendinimo idėjai.
Tam, kad individualus baudos atgrasantis poveikis būtų realus, būtina, kad įmonės iš anksto žinotų taikomas sankcijas. Ji
nurodo, kad bendra amnestija arba efektyvi atleidimo nuo bausmės politika reikalauja, jog sankcijos, taikomos bendradarbiavimo
atsisakymo atveju, būtų aiškiai iš anksto apibrėžtos. Taip pat yra neprotinga išlaikyti nuolatinį netikrumą dėl baudų, kurios
gali būti paskirtos pažeidus konkurencijos normas, lygio, ypač atsižvelgiant į didelį laiko tarpą, būtiną tokių pažeidimų
tyrimams užbaigti. Todėl teisinio saugumo principas reikalauja, kad Komisijos veiksmus apskaičiuojant baudą pagal Reglamento
Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį būtų įmanoma pakankamai užtikrintai numatyti.

ADM
priduria, kad iš JAV
Sentencing Commission
gairių (1B1.11(b) (1) punkto, toliau – JAV gairės) ir iš Federalinio apeliacinio teismo praktikos (sprendimas
United States v. Kimler
, 167 F. 3d 889 (
5th Circ
. 1999)) matyti, kad naujų gairių, reglamentuojančių baudas, taikymas atgal yra draudžiamas pagal JAV Konstitucijos
ex post facto
taisyklę, kai dėl tokio taikymo paskiriama sunkesnė bausmė už tą, kuri buvo numatyta pažeidimo padarymo metu.
Todėl
ADM
mano, kad naujos politikos, numatytos gairėse, retroaktyvus taikymas pažeidimui, kuris, kaip šiuo atveju, buvo padarytas
prieš gairių paskelbimą ir dėl kurių taikymo
ADM
buvo paskirta gerokai didesnė bauda už tą, kuri būtų buvusi paskirta taikant ankstesnę praktiką, ir kai šis padidinimas nėra
būtinas užtikrinti politikos konkurencijos teisės srityje laikymąsi, pažeidžia teisinio saugumo principą ir yra neteisėtas.
Kita vertus,
ADM
tvirtina, kad taikant gaires yra pažeidžiamas vienodo požiūrio principas, nes dėl to konkurencijos teisę pažeidusios įmonės
diferencijuojamos ne pagal pažeidimo padarymo datą, o pagal Komisijos vienašališkai priimto sprendimo datą.
ADM
kaip pavyzdį nurodo 1997 m. gegužės 14 d. Komisijos sprendime 97/624/EB dėl EB sutarties (82) straipsnio taikymo procedūros
(IV/34.621, 35.059/F-3 –
Irish Sugar plc
) (OL L 258, p. 1) ir 1994 m. kovo 29 d. Komisijos sprendime 94/210/EB dėl EB sutarties (81) ir (82) straipsnių taikymo procedūros
(IV/33.941 – HOV‑SVZ/MCN) (OL L 104, p. 34) nurodytoms įmonėms paskirtas baudas, kurios sudarė atitinkamai tik 6,8 ir 5 %
pardavimo atitinkamoje rinkoje sumos, nors tie pažeidimai buvo padaryti tuo pačiu metu kaip ir citrinos rūgšties kartelis.
Komisija prašo atmesti šiuos ieškinio pagrindus.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas teisingai pažymėjo, kad Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos
(EŽTK), 1950 m. lapkričio 4 d. pasirašytos Romoje, 7 straipsnyje kaip pagrindinė teisė įtvirtintas baudžiamųjų įstatymų negaliojimo
atgal principas yra bendras Bendrijos teisės principas, kurio turi būti laikomasi skiriant baudas už konkurencijos normų pažeidimą
ir kuris reikalauja, kad skirtos sankcijos atitiktų sankcijas, kurios buvo numatytos pažeidimo padarymo metu (2005 m. birželio
28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 202 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 218–221 punktai ir 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 39 punktas).
Taip pat Pirmosios instancijos teismas mano, kad gairių, galinčių pakeisti bendrą Komisijos konkurencijos politiką skiriant
baudas, priėmimas iš esmės gali patekti į negaliojimo atgal principo taikymo sritį..
Viena vertus, gairės gali turėti teisinių pasekmių. Šias teisines pasekmes lemia ne gairių norminamasis pobūdis, o tai, kad
jas priėmė ir paskelbė Komisija. Gairių priėmimas ir paskelbimas lemia, kad Komisija pati apriboja savo diskreciją, ir ji
negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju ji gali būti apkaltinta bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo
požiūrio, teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo, pažeidimu (šiuo klausimu žr. 41 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209–212 punktus).
Kita vertus, kadangi gairės yra konkurencijos politikos instrumentas, jos patenka į negaliojimo atgal principo taikymo sritį,
kaip tai matyti iš naujo pažeidimą konstatuojančios normos teisminio aiškinimo, remiantis Europos žmogaus teisių teismo (EŽTT)
praktika dėl EŽTK 7 straipsnio 1 dalies (žr., pavyzdžiui, 1995 m. lapkričio 22 d. EŽTT sprendimo
S.W. ir C.R. prieš Jungtinę Karalystę
, A serija, Nr. 335‑B ir 335‑C, § 34–36 ir § 32–34; 1996 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Cantoni prieš Prancūziją
, Europos žmogaus teisių teismo sprendimų rinkinys, 1996‑V, § 29–32 ir 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo
Coëme ir kt. prieš Belgiją
, Europos žmogaus teisių teismo sprendimų rinkinys, 2000‑VII, § 145), pagal kurią ši nuostata draudžia taikyti atgal naują
pažeidimą konstatuojančios normos išaiškinimą. Pagal šią teismo praktiką, tokia situacija pirmiausia susiklosto tuomet, kai
kalbama apie teisminį aiškinimą, kurio rezultato, visų pirma atsižvelgiant į tuo metu teismų praktikoje pateikiamą nagrinėjamos
teisės nuostatos išaiškinimą, nebuvo galima protingai numatyti pažeidimo padarymo metu. Vis dėlto iš šios praktikos išplaukia,
jog „numatomumo“ sąvoka daugiausia priklauso nuo nagrinėjamos nuostatos turinio, nuo ja reglamentuojamos srities bei adresatų
skaičiaus ir statuso. Tačiau įstatymo numatomumas neprieštarauja tam, kad suinteresuotasis asmuo turi naudotis specialisto
patarimais, siekdamas susiklosčiusiomis aplinkybėmis tinkamai įvertinti tam tikro akto pasekmes. Remiantis minėtu sprendimu
Cantoni prieš Prancūziją
(§ 35) tai visų pirma pasakytina apie verslininkus, įpratusius vykdant veiklą elgtis labai apdairiai. Todėl iš jų galima
tikėtis, kad jie ypač rūpestingai vertina savo veiklos riziką (41 punkte minėtos sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
215–223 punktai).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia patikrinti, ar pakeitimai, susiję su gairių priėmimu, buvo protingai numanomi tuo
metu, kai buvo padaryti atitinkami pažeidimai.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, jog principinė gairių naujovė yra ta, kad atskaitos tašku apskaičiuojant pagrindinį baudos dydį
laikomos sumos, patenkančios į tam tikrą gairėse tam numatytą skalę, o ši skalė atitinka skirtingą pažeidimų sunkumą, tačiau
pati savaime nėra susijusi su reikšminga apyvarta. Taigi šis metodas iš esmės paremtas baudų tarifikacija, nors ji yra santykinė
ir lanksti (41 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
225 punktas).
Taip pat reikia priminti, kad aplinkybė, kad Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio
baudas, nekliudo jai Reglamento Nr. 17 nustatytose ribose padidinti baudų lygį, jei to reikia Bendrijos konkurencijos politikos
įgyvendinimui užtikrinti; ir veiksmingas Bendrijos konkurencijos normų taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija galėtų bet
kuriuo metu pritaikyti baudų lygį šios politikos poreikiams (šiuo klausimu žr. 41 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
227 punktą; 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80?103/80, Rink. p. 1825, 109 punktą ir 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 81 punktą; 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 309 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Europa Carton prieš Komisiją
, T‑304/94, Rink. p. II‑869, 89 punktą; 41 punkte minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
56 punktą).
Tai taip pat reiškia, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, kurioje gali būti paskirtos baudos, negali
turėti teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau skiriamų baudų lygio arba taikys tam tikrą baudų apskaičiavimo metodą
(41 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
228 punktas).
Dėl to šios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo metu gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su ankstesniu
lygiu. Tai pasakytina ne tik apie atvejus, kai Komisija pakelia baudų lygį skirdama baudas individualiais sprendimais, bet
ir kai baudos padidinamos konkrečiais atvejais, taikant tokias visuotines elgesio taisykles kaip gairės (41 punkte minėto
sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
229 ir 230 punktai).
Todėl
ADM
iš esmės neteisingai tvirtina, kad Komisijos skiriamos baudos padidinimas kartelio atveju yra akivaizdžiai neproporcingas
konkurencijos politikos įgyvendinimo užtikrinimo tikslui.

ADM
nurodyta aplinkybė, – net manant, kad ji yra nustatyta, – jog dėl naujos praktikos taikymo buvo skirtos nuo 10 iki 34 kartų
didesnės baudos už tas, kurios būtų buvusios skirtos remiantis ankstesne praktika, taip pat negali lemti negaliojimo atgal
principo pažeidimo. Iš tikrųjų atsižvelgiant į šio sprendimo 44 punkte minėtą teismų praktiką
ADM
galėjo protingai numatyti, kad Komisija, įgyvendindama naują konkurencijos politiką, bet kuriuo metu gali peržiūrėti bendrą
baudų lygį. Taigi
ADM
turėjo protingai numatyti tokį padidinimą – net manant, kad toks padidinimas egzistuoja, – tuo metu, kai buvo padaryti nagrinėjami
pažeidimai.
Galiausiai dėl to, kad
ADM
tvirtina, jog norint užtikrinti baudų atgrasantį poveikį, reikia, kad įmonės iš anksto žinotų baudų, kurios joms gali būti
paskirtos pažeidus Bendrijos konkurencijos normas, lygį, pakanka pažymėti, kad baudų atgrasantis poveikis visiškai nereiškia,
jog įmonės iš anksto turi žinoti tikslų baudų, kurios joms gali būti paskirtos už tam tikrą antikonkurencinį elgesį, lygį.
Dėl
ADM
nurodyto vienodo požiūrio principo pažeidimo reikia pažymėti, kad teismų praktikoje jau buvo nuspręsta, jog gairėse nustatyto
metodo taikymas apskaičiuojant baudos dydį nediskriminuoja įmonių, kurios konkurencijos normas pažeidė tuo pačiu metu, tačiau
dėl pažeidimo atskleidimo datos ar dėl su jomis susijusios administracinės procedūros eigos buvo nubaustos prieš gairių priėmimą
ir paskelbimą (šiuo klausimu žr. 41 punkte minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
69–73 punktus; 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją
, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 118 ir 119 punktus).
Todėl kaltinimas dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo turi būti atmestas.
II –
Dėl kitose valstybėse jau paskirtų baudų poveikio
A –
Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad atsisakydama iš ginčijamame sprendime nustatytos baudos atimti
ADM
JAV ir Kanadoje jau paskirtų baudų dydį, Komisija pažeidė principą, draudžiantį sudėti sankcijas už tą patį pažeidimą. Kaip
matyti iš 1972 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Boehringer prieš Komisiją
(7/72, Rink. p. 1281), Komisija privalo atsižvelgti į trečiosios valstybės valdžios institucijų paskirtą sankciją, jei Komisijos
nustatytos faktinės aplinkybės prieš įmonę ieškovę yra identiškos nustatytoms minėtų valdžios institucijų. Būtent taip yra
šiuo atveju, nes, priešingai nei byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Boehringer prieš Komisiją
, kartelis, už kurį baudas skyrė JAV ir Kanados valdžios institucijos, ieškovės nuomone, pagal savo dalyką, teritoriją ir
trukmę buvo tas pats, už kurį baudas skyrė Komisija, remdamasi, beje, JAV valdžios institucijų surinktais įrodymais.
Šiuo klausimu
ADM
nesutinka su ginčijamame sprendime pateiktu vertinimu, jog JAV ir Kanadoje skiriant baudas buvo atsižvelgta tik į kartelio
antikonkurencinį poveikį minėtų valstybių jurisdikcijose (ginčijamo sprendimo 333 konstatuojamoji dalis). JAV 1996 m. spalio
15 d. priimtas sprendimas dėl
ADM
rodo, kad nustatytas kartelis buvo pasaulinis ir trukdė prekybai „JAV ir kitose valstybėse“. Be to, paskirta bauda yra ypač
didelė dėl pažeidimo geografinės apimties. Dėl procedūros Kanadoje reikia pažymėti, kad ten taip pat buvo specialiai atsižvelgta
į tai, jog kartelis buvo pasaulinis.
Bet kuriuo atveju, net manant, kad Komisijos tvirtinimas yra teisingas, aplinkybė, kad kitos valdžios institucijos atsižvelgė
tik į vietinį poveikį, neturi reikšmės taikant draudimo sudėti sankcijas principą. Iš tikrųjų pagal šio sprendimo 55 punkte
minėtą sprendimą
Boehringer prieš Komisiją
šiuo atžvilgiu yra svarbus tik inkriminuojamų veiksmų tapatumas. Tokį požiūrį patvirtina pačios Komisijos praktika, kai 1983 m.
sprendime kartelyje dalyvavusioms įmonėms paskirtos baudos dydį ji sumažino Vokietijos valdžios institucijų paskirtos baudos
dydžiu, nors sprendimą priėmė tik dėl kartelio aspektų, nesusijusių su Vokietija (žr. 1983 m. spalio 17 d. Komisijos sprendimą
83/546/EEB dėl Europos ekonominių bendrijų steigimo sutarties (81) straipsnio taikymo procedūros (IV/30.064 – Ketaus ir plieno
lydinio cilindrai) (OL L 317, p. 1)).

ADM
tvirtina, kad Komisija apskaičiuodama baudos dydį neatsižvelgė į tai, kad jai trečiosiose valstybėse jau buvo paskirtos baudos
ir priteistas žalos atlyginimas tokio dydžio, kuris yra pakankamai atgrasantis iš naujo pažeis konkurencijos teisę. Todėl
ADM
jau buvo pakankamai nubausta.
Be to,
ADM
mano, kad Komisija padarė klaidą nuspręsdama, kad vykstant baudos sumažinimo procedūroms JAV ir Kanadoje
ADM
atlyginta žala buvo tik kompensuojamojo pobūdžio.
ADM
pažymi, kad iš tikrųjų šis žalos atlyginimas buvo atliekamas pagal taikos susitarimą atsižvelgiant į atitinkamų pirkėjų reikalavimus
atlyginti trigubo dydžio žalą („trigubi nuostoliai“). Dėl to toks žalos atlyginimas yra didesnis už tą, kuris yra tik kompensuojamojo
pobūdžio, ir turi baudos požymių. Todėl Komisija, remdamasi principu, jog jokia sankcija negali būti paskirta du kartus už
tą patį pažeidimą, turėjo atsižvelgti į šias baudžiamojo pobūdžio sumas.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad
ne bis in idem
principas draudžia du kartus bausti tą patį asmenį už tą pačią neteisėtą veiką, siekiant apsaugoti tą patį teisinį interesą.
Šiam principui taikyti reikalingos trys kumuliacinės sąlygos, t. y. faktinių aplinkybių vienodumas, tas pats pažeidėjas ir
tas pats ginamas teisinis interesas (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 338 punktas).
Bendrijos teismų praktika pripažino, kad įmonės atžvilgiu dėl to paties neteisėto elgesio gali būti teisėtai vykdomos paralelios
procedūros ir jai gali būti skirtos dvi sankcijos, iš kurių vieną skiria atitinkama kompetentinga valstybės narės institucija,
o kitą – atitinkama Bendrijos institucija, jeigu tokiomis procedūromis siekiama skirtingų tikslų ir jeigu pažeistos normos
nėra tos pačios (1969 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Wilhelm ir kt.
, 14/68, Rink. p. 1, 11 punktą; 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Trefileurope prieš Komisiją
, T‑141/89, Rink. p. II‑791, 191 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo
Sotralentz prieš Komisiją
, T‑149/89, Rink. p. II‑1127, 29 punktas).
Todėl
ne bis in idem
principas juo labiau negali būti taikomas tokiu atveju kaip šioje byloje, kai Komisijos ir JAV bei Kanados valdžios institucijų
procedūromis bei paskirtomis sankcijomis akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. Iš tikrųjų, jei pirmu atveju siekiama apsaugoti
neiškraipytą konkurenciją Europos Sąjungos teritorijoje ar EEE, tai antruoju – apsaugoti JAV ir Kanados rinką (šiuo klausimu
žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 134 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Todėl sąlyga dėl ginamo teisinio intereso tapatumo, kuri
būtina
ne bis in idem
principui taikyti, nėra tenkinama šiuo atveju.
Todėl
ADM
neteisingai remiasi
ne bis in idem
principu šioje byloje.
Šios išvados nepaneigia ir šio sprendimo 55 punkte
ADM
nurodytas sprendimas
Boehringer prieš Komisiją
. Iš tikrųjų toje byloje Teisingumo Teismas nenurodė, kad Komisija turėjo įskaičiuoti ir trečiųjų valstybių valdžios institucijų
paskirtą sankciją, jei Komisijos ir minėtų valdžios institucijų nustatytos faktinės aplinkybės prieš įmonę yra identiškos,
o tik pažymėjo, kad šis klausimas turėtų būti sprendžiamas jam iškilus (55 punkte minėto sprendimo
Boehringer prieš Komisiją
3 punktas).
Bet kuriuo atveju, nors teisingumo principas gali tam tikromis aplinkybėmis įpareigoti Komisiją atsižvelgti į trečiųjų valstybių
valdžios institucijų paskirtas baudas, kai tokios institucijos nustato sankcijas už elgesį Bendrijos teritorijoje, reikia
konstatuoti, kad
ADM
neįrodė, jog šioje byloje yra būtent taip ir jog JAV bei Kanados valdžios institucijos nustatė sankcijas už kartelį tiek,
kiek jis veikė Bendrijos teritorijoje ar EEE.
Iš tikrųjų su JAV valdžios institucijomis sudarytame susitarime esanti paprasta nuoroda į tai, kad kartelis veikė „JAV ir
kitose valstybėse“, neįrodo, jog apskaičiuodamos baudos dydį JAV valdžios institucijos atsižvelgė į kartelio veikimą ir poveikį
ne tik JAV teritorijoje, bet ir kitose teritorijose, ypač EEE (šiuo klausimu žr. 63 punkte minėto sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
143 punktas).
Taip pat, kiek tai susiję su baudos didumu dėl pažeidimo geografinės apimties, reikia konstatuoti, kad norint įrodyti, jog
buvo atsižvelgta į kartelio įtaką EEE rinkai, nepakanka paprasto teiginio.
Kalbant apie susitarimą, sudarytą su Kanados valdžios institucijomis,
ADM
nepateikė jokių įrodymų dėl to, kad nustatydamos baudos dydį šios valdžios institucijos atsižvelgė į kartelio veikimą ir
poveikį ne tik šioje, bet ir kitose valstybėse, ypač EEE. Kanados valdžios institucijų nuoroda į pasaulinį kartelio pobūdį,
kuria rėmėsi
ADM
, buvo padaryta tik siekiant apibrėžti kartelio įtaką visai Kanados rinkai.
Dėl jau paskirtų baudų atgrasančio poveikio ir žalos, kalbant konkrečiai, trigubos žalos, kuri nėra kompensuojamojo pobūdžio,
atlyginimo Pirmosios instancijos teismas primena, kad Komisijos diskrecija skirti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl aplaidumo
pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį arba EB 82 straipsnį, yra viena iš Komisijai suteiktų priemonių, leidžiančių įgyvendinti
jai Bendrijos teisės suteiktą priežiūros funkciją. Ši funkcija apima užduotį vykdyti bendrą politiką, kuria siekiama taikyti
Sutartyje nustatytus principus konkurencijos srityje ir orientuoti įmonių veiklą, kad ji atitiktų šiuos principus (47 punkte
minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
105 punktas).
Iš to matyti, kad Komisija turi teisę nuspręsti dėl baudos dydžio, siekdama sustiprinti jos atgrasantį poveikį, jeigu konkrečios
rūšies pažeidimai vis dar yra pakankamai dažni dėl pelno, kurio iš pažeidimo gali turėti tam tikros suinteresuotosios įmonės,
nors jų neteisėtumas buvo aiškus vos pradėjus taikyti Bendrijos konkurencijos politiką (47 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
108 punktas).

ADM
negali pagrįstai tvirtinti, kad jos atžvilgiu nebereikia taikyti jokių atgrasinimo priemonių, nes ji už tas pačias faktines
aplinkybes jau buvo nuteista trečiųjų valstybių teismų. Iš tikrųjų Komisijos įgyvendinamu atgrasinimu siekiama valdyti įmonių
elgesį Bendrijoje ar EEE. Todėl
ADM
už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą paskirtos baudos atgrasomasis pobūdis negali būti nustatytas nei remiantis tik
ADM
išskirtine situacija, nei atsižvelgiant į tai, kad ji laikėsi konkurencijos normų, nustatytų EEE nepriklausančiose trečiosiose
valstybėse (šiuo klausimu žr. 63 punkte minėto sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
146 ir 147 punktus).
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas neatsižvelgimu į paskirtas baudas kitose valstybėse, turi būti atmestas.
III –
Dėl pažeidimo sunkumo
A –
Įžanga

ADM
tvirtina, kad apskaičiuodama baudos dydį Komisija neteisingai įvertino pažeidimo sunkumą. Šiuo klausimu nurodyti ieškinio
pagrindai pagrįsti pirmiausia neatsižvelgimu ar nepakankamu atsižvelgimu į nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartą, antra,
padidinimo koeficiento taikymu pradiniam baudos dydžiui ir, trečia, konkrečia kartelio įtaka rinkai.
Prieš nusprendžiant dėl nurodytų ieškinio pagrindų pagrįstumo reikia trumpai paaiškinti metodą, kuriuo šioje byloje rėmėsi
Komisija vertindama ir atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir kuris yra aprašytas ginčijamo sprendimo konstatuojamoje dalyje.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, jog vertindama pažeidimo sunkumą Komisija pirmiausia nusprendė, kad suinteresuotosios šalys
padarė labai sunkų pažeidimą, atsižvelgiant į jo pobūdį, konkrečią įtaką citrinos rūgšties rinkai EEE ir atitinkamos geografinės
rinkos, apimančios visą EEE, dydį (ginčijamo sprendimo 204–232 konstatuojamosios dalys).
Toliau Komisija nusprendė, kad suinteresuotosioms šalims reikia taikyti „skirtingas baudas, kad būtų atsižvelgta į kiekvienos
efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą konkurencijai <...> ir nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų didelį atgrasantį
poveikį“. Tokiomis sąlygomis Komisija nurodė, kad ji atsižvelgs į konkrečią kiekvienos įmonės svarbą ir atitinkamai realų
jos neteisėto elgesio poveikį konkurencijai (ginčijamo sprendimo 233 ir 234 konstatuojamosios dalys).
Vertindama šiuos elementus Komisija nusprendė remtis suinteresuotųjų šalių citrinos rūgšties pasauline pardavimų apyvarta
per paskutiniuosius pažeidimo metus, t. y. 1995 metus. Tada Komisija nusprendė, kad kadangi citrinos rūgšties rinka yra pasaulinė,
„ši apyvarta yra geriausias galimas pažeidime dalyvaujančių įmonių galimybių daryti didelę žalą kitiems bendrojoje ir (arba)
EEE rinkoje veikiantiems ūkio subjektams, rodiklis“ (ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamoji dalis). Komisija pridūrė, kad,
jos nuomone, šį metodo taikymą pagrindžia tai, kad kartelis buvo pasaulinis ir jo tikslas buvo pasidalinti rinką pasauliniu
mastu. Be to, ji nusprendė, kad bet kurios kartelio dalyvės pasaulinė apyvarta leido suvokti jos įtaką viso kartelio veiksmingumui
arba, priešingai, įtaką jo nestabilumui, jei ta dalyvė jame nedalyvautų (ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgdama į tai Komisija nusprendė padalinti įmones į tris kategorijas: pirmai kategorijai ji priskyrė
H & R
, nurodydama, kad „turėdama 22 % pasaulinės rinkos (ji) buvo didžiausia gamintoja rinkoje“. Antrai kategorijai ji priskyrė
ADM
,
JBL
ir
HLR
, nurodydama, kad dvi pirmosios „turėjo panašias (konfidencialu) % dydžio rinkos dalis“, o trečioji turėjo 9 % dydžio rinkos
dalį. Galiausiai trečiai kategorijai Komisija priskyrė
Cerestar
, nes ji buvo „gerokai mažesnė už konkurentus“, 1995 m. turėdama 2,5 % dydžio rinkos dalį. Taip Komisija
H & R
nustatė 35 mln. eurų pradinį baudos dydį,
ADM
,
JBL
ir
HLR
– 21 mln. eurų, o
Cerestar
– 3,5 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 237–239 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai, norėdama užtikrinti baudos didelį atgrasantį poveikį, Komisija pakoregavo šį pradinį dydį, atsižvelgdama į suinteresuotųjų
šalių dydį ir bendrus išteklius. Todėl Komisija
ADM
nustatytam pradiniam baudos dydžiui taikė 2 dauginimo koeficientą (t. y. padidino 100 %) ir padidino šį pradinį dydį iki
42 mln. eurų, o
HLR
atveju taikė 2,5 dauginimo koeficientą (t. y. padidino 150 %) ir padidino jai nustatytą pradinį baudos dydį iki 87,5 mln. eurų
(ginčijamo sprendimo 240–246 konstatuojamosios dalys).
B –
Dėl neatsižvelgimo į nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartą
1.     Šalių argumentai

ADM
priekaištauja Komisijai, kad ši, apskaičiuodama pradinį baudos dydį, neatsižvelgė ar nepakankamai atsižvelgė į nagrinėjamo
produkto apyvartą.
Pirma,
ADM
tvirtina, kad iš Pirmosios instancijos teismo praktikos matyti, jog nagrinėjamo produkto apyvarta yra svarbus elementas apskaičiuojant
baudas (1994 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Parker Pen prieš Komisiją
, T‑77/92, Rink. p. II‑549, 92–95 punktai; 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, T‑24/93–T‑26/93 ir T‑28/93, Rink. p. II‑1201, 233 punktas; 1997 m. spalio 21 d. Sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 127 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 176 punktas).

ADM
mano, kad atsižvelgimas į nagrinėjamo produkto apyvartą EEE yra tinkamas pagrindas įvertinti konkurencijos pažeidimus atitinkamo
produkto rinkoje Bendrijoje bei sąlygišką dalyvių svarbą karteliui nagrinėjamų produktų atžvilgiu. Šią išvadą patvirtina Pirmosios
instancijos teismo praktika (47 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Europa Carton prieš Komisiją
126 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
, T‑309/94, Rink. p. II‑1007, 108 punktas, patvirtintas 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimu, priimtu pagal
apeliacinį skundą,
KNP BT prieš Komisiją
, C‑248/98 P, Rink. p. I‑9641).
Be to,
ADM
mano, kad šio sprendimo 41 punkte minėtas sprendimas
LR AF 1998 prieš Komisiją
patvirtina, kad neproporcingas bendram įmonės dydžiui atsižvelgimas nustatant baudą yra neteisėtas.

ADM
taip pat tvirtina, kad pastarųjų metų savo sprendimuose bylose, panašiose į šią bylą (1994 m. liepos 13 d. Komisijos sprendimas
94/601/EB dėl EB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/C/33.833 – Kartonas) (OL L 243, p. 1); 1994 m. lapkričio 30 d.
Komisijos sprendimas 94/815/EB dėl EB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/33.126 ir 33.322 – Cementas) (OL L 343,
p. 1); 1986 m. balandžio 23 d. Komisijos sprendimas 86/398/EEB dėl EEB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/31.149
– Polipropilenas) (OL L 230, p. 1); 1989 m. rugpjūčio 8 d. Komisijos sprendimas 89/515/EEB dėl EEB sutarties 85 straipsnio
taikymo procedūros (IV/31.553 – Suvirinti tinkleliai) (OL L 260, p. 1) ir 1994 m. vasario 16 d. Komisijos sprendimas 94/215/EAPB
dėl EAPB sutarties 65 straipsnio taikymo procedūros dėl Europos plieninių sijų gamintojų susitarimų ir suderintų veiksmų (OL L 116,
p. 1)), Komisija pati rėmėsi Bendrijos rinkoje parduotu nagrinėjamo produkto kiekiu, kaip, beje, ji tai pati pripažino ginčijamame
sprendime (253 konstatuojamoji dalis). Ji nurodo, kad minėtuose sprendimuose remdamasi šiuo apskaičiavimo kriterijumi Komisija
nustatė baudas, kurių dydis buvo nuo 2,5 iki 9 % nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartos.
ADM
pabrėžia, kad jei Komisija būtų taikiusi šį apskaičiavimo kriterijų šioje byloje, jai būtų buvusi paskirta nuo 1,15 iki 4,14 mln.
eurų bauda. Tačiau netaikydama šio apskaičiavimo kriterijaus Komisija jai šioje byloje paskyrė baudas, kurios buvo nuo 10
iki 34 kartų didesnės už tas, kurios būtų buvusios paskirtos remiantis šiuo pagrindu.

ADM
tvirtina, kad Komisija taip pat neteisingai pabrėžia, jog suskirstydama suinteresuotąsias šalis į tris kategorijas pagal
jų pasaulinės citrinos rūgšties rinkos dalių dydį, ji atsižvelgė į šių įmonių apyvartą (236 konstatuojamoji dalis).
ADM
mano, kad Komisija taip pat turėjo atsižvelgti į ribotą citrinos rūgšties pardavimą EEE 1995 metais.
Iš tikrųjų pirmiausia, kaip tai pripažįsta ir pati Komisija, ji turi nustatyti pažeidimo sunkumą ir baudos lygį atsižvelgdama
į pažeidimo įtaką EEE. Tačiau šiuo klausimu Komisijos ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje nurodyti argumentai,
jog šiuo atveju reikėjo atsižvelgti į pasaulinę apyvartą, nes kartelio tikslas buvo „panaikinti EEE rinkos konkurencinius
rezervus“, yra nepagrįsti. Ginčijamame sprendime netvirtinama, kad šalys susitarė nebeaprūpinti EEE rinkos.
ADM
pabrėžia, kad kartelis nustatė kvotas pasauliniu lygmeniu (ginčijamo sprendimo 97–101 konstatuojamosios dalys) ir kad nebuvo
atskirų kvotų Europai. Kartelio, kuris daro poveikį EEE vartotojams, žala pastariesiems yra tokia pati, nesvarbu, ar kartelis
veikia tik EEE ar ir už jos ribų. Šiuo atžvilgiu vertinant pažeidimo sunkumą ir nustatant skirtinos baudos dydį neturėtų būti
jokio skirtumo.
Antra, Komisijos sprendimų praktika yra nenuosekli. Iš tikrųjų byla „Besiūliai plieno vamzdžiai“ (1999 m. gruodžio 8 d. Komisijos
sprendimas dėl EB 81 straipsnio taikymo procedūros (byla IV/E‑1/35.860-B – Besiūliai plieno vamzdžiai) (OL L 140, 2003, p. 1))
ir byla „Natrio gliukonatas“ (2001 m. spalio 2 d. Sprendimas dėl EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo
procedūros, COMP/E‑1/36.756 – Natrio gliukonatas) Komisija atsižvelgė tik į pardavimą EEE.
Trečia, atsižvelgimo į pasaulinę apyvartą iškreiptas poveikis gerai matyti šioje byloje, nes į
ADM
pardavimus Kanadoje ir JAV, kurie sudaro beveik 50 % jos pasaulinio citrinos rūgšties pardavimo, pastarųjų valstybių valdžios
institucijos jau atsižvelgė nustatydamos sankciją
ADM
. Atsižvelgdama į pasaulinę apyvartą Komisija paskyrė
ADM
pardavimui, už kurį pastarajai jau buvo skirta sankcija, neproporcingą baudą.
Ketvirta,
ADM
tvirtina, kad net manant, jog pasaulinė citrinos rūgšties apyvarta gali būti tinkamas faktorius nustatant baudą, Komisija
į tai atsižvelgė netinkamai. Iš tikrųjų
ADM
paskirtos baudos dydis (prieš taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo) sudarė 66 % jos pasaulinės citrinos rūgšties apyvartos.
Tokia sankcija labai viršija vartotojams ar konkurencijai padarytą žalą dėl
ADM
dalyvavimo kartelyje, kuris buvo susijęs tik su dalimi apyvartos pasaulinėje rinkoje. Konkrečiai kalbant, Komisija rėmėsi
tik įmonės bendra apyvarta ir bendrais ištekliais.
ADM
mano, kad dėl neproporcingo rėmimosi bendra apyvarta paskirta bauda yra neteisėta.
Todėl
ADM
mano, kad Komisija ne tik nepaisė teismų praktikoje nustatytų principų, bet ir pažeidė proporcingumo principą.
Kita vertus,
ADM
tvirtina, kad gairės nurodo, jog „svarbu atsižvelgti į pažeidėjų efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti pastebimą žalą kitiems
ūkio subjektams ir ypač vartotojams“ ir kad kartelių atveju jos taip pat numato galimą baudų padidinimą, siekiant įvertinti
„pažeidimus darančių įmonių tikrąją įtaką konkurencijai“.
Tačiau
ADM
mano, kad ekonominė įtaka tiek konkurencijai, tiek kitiems ūkio subjektams gali būti įvertinta tik atsižvelgiant į nagrinėjamo
produkto pardavimo mastą. Tik atsižvelgimas į šį pardavimą leidžia nustatyti galimą žalos vartotojams ar konkurencijai dydį,
įvertinant antikonkurenciniais veiksmais gautą pelną ar kitas neteisėtas pajamas.
Todėl ji tvirtina, kad neatsižvelgdama į nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartą Komisija klaidingai taikė savo nustatytas
gaires.
Galiausiai
ADM
tvirtina, kad nenurodydama konkrečių sprendimą neatsižvelgti į
ADM
nagrinėjamo produkto pardavimą EEE rinkoje pagrindžiančių motyvų Komisija nesilaikė jai nustatytos pareigos motyvuoti.
Komisija prašo atmesti nurodytus ieškinio pagrindus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas

ADM
pirmiausia nurodo proporcingumo principo ir gairių pažeidimą, antra, pareigos motyvuoti nesilaikymą.
a)     Dėl proporcingumo principo pažeidimo
Kaip pripažinta nusistovėjusioje teismų praktikoje, pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas atsižvelgiant į daug veiksnių,
pavyzdžiui, konkrečias bylos aplinkybes ir jos kontekstą, tačiau nėra privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti,
sąrašo (1996 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 54 punktas ir 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 33 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II–1487, 443 punktas).
Be to, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad, atsižvelgiant į susiklosčiusią situaciją, vienu iš pažeidimo sunkumo
vertinimo kriterijų gali būti pažeidimo objektu esančių prekių kiekis ir vertė, įmonės dydis bei ekonominis pajėgumas ir todėl
įtaka, kurią ji galėjo daryti atitinkamai rinkai. Viena vertus, darytina išvada, kad nustatant baudos dydį yra teisėta atsižvelgti
tiek į bendrą įmonės apyvartą, kuri yra jos dydžio ir ekonominio pajėgumo rodiklis, nors netikslus ir netobulas, tiek į atitinkamų
įmonių užimamą atitinkamos rinkos dalį, kuri gali būti pažeidimo masto rodiklis. Kita vertus, darytina išvada, kad nei vienam,
nei kitam iš šių skaičių nereikia suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, ir todėl tinkamas baudos
dydis negali būti nustatytas remiantis vien apskaičiavimu pagal bendrą apyvartą (šiuo klausimu žr. 47 punkte minėtos sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
120 ir 121 punktus; 82 punkte minėto sprendimo
Parker Pen prieš Komisiją
94 punktą; 82 punkte minėto sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
176 punktą; 41 punkte minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
188 punktą ir 98 punkte minėto sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
444 punktą).
Iš to darytina išvada, kad nors negalima paneigti, kaip pabrėžia
ADM
, kad nagrinėjamo produkto apyvarta gali būti tinkamas pagrindas vertinant konkurencijos atitinkamo produkto Bendrijos rinkoje
pažeidimą ir dalyvių svarbą karteliui nagrinėjamų produktų atžvilgiu, vis dėlto šis veiksnys jokiu būdu nėra vienintelis kriterijus,
kuriuo remdamasi Komisija turi vertinti pažeidimo sunkumą.
Todėl, priešingai nei tvirtina
ADM
, jei vertinant proporcingumą būtų apsiribojama, kaip, atrodo, siūlo ieškovė, santykio tarp paskirtos baudos ir nagrinėjamo
produkto apyvartos vertinimu, minėtam veiksniui būtų suteikiama neproporcinga svarba. Reikia įvertinti baudos lygio proporcingumą
įvairių veiksnių, į kuriuos Komisija vertindama pažeidimo sunkumą turi atsižvelgti, t. y. pažeidimo pobūdžio, jo konkrečios
įtakos atitinkamoje rinkoje ir geografinės rinkos dydžio atžvilgiu.
Ginčijamo sprendimo pagrįstumas tam tikrų veiksnių atžvilgiu bus nagrinėjamas remiantis keturiais
ADM
argumentais, kuriais iš esmės siekiama įrodyti, kad Komisija šioje byloje nagrinėjamu atveju privalėjo remtis suinteresuotosios
įmonės apyvarta EEE, o ne pasauline apyvarta.
Savo pirmuoju argumentu
ADM
iš esmės ginčija tai, kad ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, jog suskirstant suinteresuotąsias
šalis į tris kategorijas reikėjo atsižvelgti į pasaulinę apyvartą, nes kartelio tikslas buvo „panaikinti EEE rinkos konkurencinius
rezervus“. Tačiau
ADM
mano, kad ginčijamame sprendime netvirtinama, jog šalys susitarė nebeaprūpinti EEE rinkos.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia konstatuoti, jog
ADM
cituojama ši ginčijamo sprendimo dalis yra ištraukta iš konteksto. Bendra ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamosios dalies
analizė aiškiai rodo, kad, Komisijos nuomone, pasaulinio kartelio atveju, kaip, pavyzdžiui, šioje byloje, tik pasaulinė apyvarta
leidžia įvertinti efektyvų suinteresuotųjų šalių pajėgumą daryti žalą nagrinėjamai rinkai. Todėl pirmasis argumentas yra nepagrįstas.
Antruoju argumentu
ADM
siekia įrodyti, kad naujausioje savo sprendimų praktikoje Komisija remdavosi apyvarta EEE.
Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad grindžiant šį argumentą jos nurodyti du sprendimai yra netinkami
šiai bylai. Iš tikrųjų byloje „Besiūliai plieno vamzdžiai“ (žr. šio sprendimo 88 punktą) Komisija neskirstė suinteresuotųjų
šalių (žr. sprendimo minėtoje byloje 159–162 konstatuojamąsias dalis). Byloje „Natrio gliukonatas“ (žr. šio sprendimo 88 punktą),
kaip ir šioje byloje, Komisija suskirstydama įmones rėmėsi pasauline apyvarta. Taigi
ADM
argumentas neatitinka faktinių aplinkybių.
Savo trečiuoju argumentu
ADM
iš esmės tvirtina, kad į citrinos rūgšties pardavimą Kanadoje ir JAV, kurie sudaro beveik 50 % jos pasaulinio citrinos rūgšties
pardavimo, pastarųjų valstybių valdžios institucijos jau atsižvelgė skirdamos sankciją
ADM
. Šį argumentą tiek, kiek juo
ADM
pakartoja kaltinimą dėl principo, draudžiančio sudėti sankcijas, pažeidimo, Pirmosios instancijos teismo jau atmetė kaip
nepagrįstą (žr. šio sprendimo 61–73 punktus). Tiek, kiek
ADM
mano, jog Komisija negali nustatyti baudos remdamasi įmonės elgesiu ne Bendrijos erdvės rinkose, šis argumentas neatitinka
faktinių aplinkybių. Komisija iš tikrųjų nenaudojo pasaulinės apyvartos kaip esminio veiksnio apskaičiuojant baudą, o tik
kaip priemonę nustatyti kiekvienos įmonės efektyvų ekonominį pajėgumą daryti žalą konkurencijai ir taip kiekvienai įmonei
nustatyti tokį baudos lygį, kuris garantuotų šios baudos didelį atgrasantį poveikį, o tai yra pateisinama dėl pasaulinio kartelio
pobūdžio.
Savo ketvirtuoju argumentu
ADM
iš esmės siekia įrodyti, kad dėl atsižvelgimo į pasaulinę citrinos rūgšties apyvartą paskirta bauda yra neproporcinga žalos
vartotojams ir konkurencijai atžvilgiu.
Tačiau reikia priminti, kad šioje byloje kartelyje dalyvavusios įmonės užima 60 % atitinkamo produkto pasaulinės rinkos, o
kartelis, be to, kad nustato kainas,
inter alia,
yra dėl rinkos pasidalijimo suteikiant pardavimų kvotas. Tokiu atveju suinteresuotąsias šalis išskirdama į skirtingas kategorijas
Komisija teisėtai gali remtis, kaip ji ir darė šioje byloje, šio kartelio narių citrinos rūgšties pasaulinio pardavimo apyvarta.
Iš tikrųjų šio išskyrimo tikslas buvo įvertinti pažeidėjų ekonominę galią pažeidimu daryti žalą konkurencijai ir atsižvelgti
į jų specifinę svarbą kartelyje. Todėl Komisija neperžengė savo diskrecijos ribų nuspręsdama, kad atitinkamų kartelio narių
pasaulinės rinkos dalis buvo tinkamas rodiklis.
Todėl ieškinio pagrindai, pagrįsti proporcingumo principo, pažeidimu turi būti atmesti.
b)     Dėl gairių pažeidimo
Dėl gairių pažeidimo Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog gairėse nenumatyta, kad baudų dydis apskaičiuojamas remiantis
bendra apyvarta arba įmonių apyvarta atitinkamoje rinkoje. Tačiau gairės taip pat neužkerta kelio į šią apyvartą atsižvelgti
įvertinant baudos dydį, kad būtų laikomasi bendrų Bendrijos teisės principų ir jei to reikalauja aplinkybės (šiuo klausimu
žr. 41 punkte minėto sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
283 punktą, patvirtintą 41 punkte minėtu sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
pagal apeliacinį skundą 258 punktu ir 41 punkte minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
187 punktą).
Be to, gairės nenumato, kad susijusių įmonių apyvarta – ar tai būtų bendra apyvarta, ar nagrinėjamo produkto pardavimų apyvarta,
– yra atskaitos taškas apskaičiuojant baudas, ir juo labiau nenumato, kad ši apyvarta yra vienintelis tinkamas kriterijus
nustatant pažeidimo sunkumą.
Tačiau Komisija į ją gali atsižvelgti šalia kitų tinkamų veiksnių. Taip yra tuomet, kai pagal gairių 1A punkto trečiąją –
šeštąją pastraipas Komisija nustato tokį baudos lygį, kuris turėtų didelį atgrasantį poveikį. Tokiomis aplinkybėmis Komisija
atsižvelgia į pažeidėjų efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir būtinybę nustatyti
tokį baudos lygį, kuris turėtų didelį atgrasantį poveikį (1A punkto ketvirtoji pastraipa), ir padidina baudas, nustatytas
remiantis kiekvienos konkuruojančios įmonės nusikalstamos veikos specifine svarba ir tikrąja įtaka konkurencijai ypač ten,
kur skiriasi to paties tipo pažeidimus darančių įmonių dydis (1A punkto šeštoji pastraipa).
Šioje byloje Komisija savo raštuose tvirtino, kad vertindama kiekvienos įmonės svarbą ji rėmėsi apyvarta nagrinėjamo produkto
rinkoje. Tačiau, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamosios dalies, Komisija atsižvelgė į nagrinėjamo produkto
pasaulinę apyvartą tam, kad įvertintų įmonių svarbą nagrinėjamoje rinkoje. Iš tikrųjų, kaip tai jau buvo konstatuota šio sprendimo
77 ir 78 punktuose, Komisija nusprendė, kad norėdama taikyti skirtingas baudas, kad būtų atsižvelgta į kiekvienos įmonės efektyvų
ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą konkurencijai ir nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų didelį atgrasantį poveikį,
ji kaip pagrindą pasirinko suinteresuotųjų įmonių citrinos rūgšties pasaulinę pardavimo apyvartą per paskutiniuosius pažeidimo
metus, t. y. 1995 metus.
Šioje byloje kartelyje dalyvavusios įmonės užėmė labai didelę dalį atitinkamo produkto pasaulinės rinkos. Be to, kartelis
nustato kainas ir pasidalija rinką, suteikiant pardavimų kvotas. Tokiu atveju suinteresuotąsias įmones išskirdama į skirtingas
kategorijas Komisija teisėtai gali remtis šio kartelio narių citrinos rūgšties pasaulinio pardavimo apyvarta. Iš tikrųjų,
kadangi šio išskyrimo tikslas buvo įvertinti pažeidėjų ekonominę galią pažeidimu daryti žalą konkurencijai ir atsižvelgti
į jų specifinę svarbą kartelyje, Komisija neperžengė savo diskrecijos ribų nuspręsdama, kad atitinkamų kartelio narių pasaulinės
rinkos dalis buvo tinkamas rodiklis.
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas gairių pažeidimu, turi būti atmestas.
c)     Dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nurodant motyvus pagal EB 253 straipsnį turi būti pateikiamas aiškus ir nedviprasmiškas
aktą priėmusios institucijos pagrindimas, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti, kuo grindžiamas priimtas aktas,
o kompetentingas teismas galėtų vykdyti jo kontrolę. Pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes,
ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir į interesą gauti paaiškinimus, kurį asmenys, kuriems šis aktas skirtas,
arba kiti šiuo aktu tiesiogiai ir asmeniškai suinteresuoti asmenys gali turėti. Nėra reikalaujama, kad nurodant motyvus būtų
tiksliai atspindėti visi susiję faktiniai ir teisiniai elementai, nes tai, ar aktų motyvavimas tenkina EB 253 straipsnio reikalavimus,
turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jų tekstą, bet taip pat ir į jų kontekstą bei nagrinėjamą sritį reglamentuojančių
teisės normų visumą (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑301/96, Rink. p. I‑9919, 87 punktas).
Sprendimo kelioms įmonėms skirti baudas už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą pareigos motyvuoti apimtis turi būti nustatyta
atsižvelgiant į tai, kad pažeidimo sunkumas turi būti nustatytas remiantis įvairiais veiksniais, pavyzdžiui, konkrečiomis
bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudos atgrasančiu poveikiu, nesudarant privalomo ir išsamaus kriterijų, į kuriuos reikėtų
būtinai atsižvelgti, sąrašo (98 punkte minėtos nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
54 punktas).
Šioje byloje Komisija įmonei skirtinos baudos dydį apskaičiavo pagal atitinkamo produkto apyvartą, tačiau ji atsižvelgė ne
į atitinkamo produkto apyvartą EEE, o į jo pasaulinę apyvartą (žr. šio sprendimo 114 punktą). Priešingai nei tvirtina
ADM
, Komisija neprivalėjo atsižvelgti į įmonės atitinkamo produkto apyvartą EEE (žr. šio sprendimo 111 punktą). Todėl negalima
kaltinti Komisijos nenurodžius motyvų, dėl kurių ji, apskaičiuodama skirtinos baudos dydį, nesirėmė šiuo kriterijumi.
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas pareigos motyvuoti nesilaikymu, taip pat turi būti atmestas.
C –
Dėl dauginimo koeficiento taikymo pradiniam baudos dydžiui
1.     Šalių argumentai

ADM
mano, kad 2 dauginimo koeficiento taikymas pradiniam baudos dydžiui (ginčijamo sprendimo 246 konstatuojamoji dalis) yra akivaizdžiai
neadekvati priemonė, pagrįsta klaidingais argumentais ir pažeidžianti vienodo požiūrio principą.
Pirmiausia
ADM
primena, kad procedūrose JAV ir Kanadoje už konkurencijos normų pažeidimą ji jau sumokėjo baudas (30 mln. JAV dolerių (USD)
JAV ir 2 mln. Kanados dolerių (CAD) Kanadoje), atlygino vartotojams (83 mln. USD), pervedė 34 mln. USD siekdama užbaigti jos
akcininkų pradėtą procesą, įsipareigojo laikytis konkurencijos normų pasauliniu lygmeniu, o vienas jos personalo narys JAV
buvo nuteistas kalėti. Dėl visų šių sankcijų ir priemonių nauja Komisijos atgrasančio pobūdžio sankcija yra nereikalinga ir
neproporcinga.
Antra,
ADM
tvirtina, kad kadangi įmonės yra racionalūs ekonominiai vienetai ir tam, kad bauda iš tikrųjų būtų atgrasančio poveikio,
pakanka, jog ji būtų nustatyta tokio lygio, kad jos numatomas dydis viršytų iš pažeidimo turimą naudą. Ji tvirtina, kad jei
įmonės suvokia, jog nuostoliai, susiję su sankcija, panaikina iš kartelio turimą naudą, bauda jau yra atgrasančio poveikio.
Toks požiūris jau buvo patvirtintas šio sprendimo 47 punkte minėtame Teisingumo Teismo sprendime
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
(108 punktas). Jis atitinka ir gaires, kurios įpareigoja (1A punkto ketvirtoji pastraipa) įvertinti baudos atgrasantį poveikį
atsižvelgiant į pažeidėjų pajėgumą padaryti žalą vartotojams ir kurios reikalauja, kad nustatant tinkamą baudos atgrasantį
poveikį būtų atsižvelgta į bet kokią iš neteisėto kartelio turimą naudą. Galiausiai toks požiūris yra išreikštas ir kituose
Bendrijos teisės aktuose.

ADM
neginčija, kad apskaičiuojant baudą galima atsižvelgti į bendrą apyvartą. Vis dėlto suteikus šiam veiksniui pernelyg didelę
svarbą bauda taptų neproporcinga. Komisija šiuo klausimu gynė tik padidinimą, taikytą remiantis
ADM
apyvartos palyginimu. Tačiau joks protingas paaiškinimas negali pateisinti to, jog apskaičiuojant, kiek padidinti baudą,
kad ji taptų atgrasanti, daugiausia būtų atsižvelgiama į bendrą apyvartą. Komisijos pasirinktas metodas visiškai nepaaiškina,
kodėl, siekiant atgrasinti atitinkamas įmones tęsti veiklą kartelyje, susijusiame su citrinos rūgštimi, reikėjo atimti iš
ADM
pelną, gautą pardavus visiškai su pažeidimu nesusijusius produktus.
Trečia,
ADM
dar kartą tvirtina, kad efektyvi atgrasinanti sankcija turi panaikinti iš kartelio gautą naudą (žr. šio sprendimo 123 punktą).
ADM
tvirtina, kad
JBL
šiuo atveju turėjo didžiausią metinį pardavimą EEE (77 mln. eurų) ir ji gavo didžiausią naudą iš kartelio. Tačiau, kaip nurodo
ADM
,
JBL
bauda šiame jos apskaičiavimo etape nebuvo padidinta iki atgrasančio lygio.
ADM
, kurios metinis pardavimas EEE sudarė 46 mln. eurų, pagrindinė bauda buvo padvigubinta iki 21 mln. eurų, siekiant atgrasančio
poveikio. Dėl to
ADM
mano, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą.
Ketvirta,
ADM
tvirtina, kad Komisija savo atsiliepime į ieškinį negali teisėtai tvirtinti, jog be kartelio citrinos rūgšties rinkoje
ADM
tuo pačiu metu dalyvavo ir kituose karteliuose. Iš tikrųjų šis faktas nebuvo nurodytas ginčijamame sprendime. Be to, kiekviename
su šiais karteliais susijusiame sprendime Komisija taikė dauginimo koeficientą, kad užtikrintų baudos atgrasantį poveikį.
Penkta,
ADM
tvirtina, kad ginčijamas sprendimas šiuo klausimu yra nepakankamai motyvuotas.
ADM
iš esmės tvirtina, kad Komisija nenurodė, kuo remiantis tokio dydžio padidinimas buvo būtinas siekiant užtikrinti atgrasantį
poveikį. Ji tik pareiškė, kad didesnėms bendrovėms turi būti paskirta didesnė bauda, tačiau nepaaiškino priežasčių, kodėl
dviguba bauda
ADM
šioje byloje buvo tinkama, taip pat nenurodė, ar buvo atsižvelgta į tokius veiksnius, kaip antai jau paskirtų sankcijų atgrasantis
poveikis iš kartelio siekiamos naudos atžvilgiu.
ADM
mano, kad Komisija šioje byloje turėjo aiškiai išdėstyti motyvus, pagrindžiančius nagrinėjamos priemonės taikymą. Iš tikrųjų
ADM
tvirtina, kad nėra paskelbtų bylų, kuriose Komisija būtų taikiusi „gerokai atgrasantį“ padidinimą, kaip papildomą baudų apskaičiavimo
procedūros priemonę. Be to, šis padidinimas sudaro didelę galutinės
ADM
baudos dalį.
Komisija prašo atmesti nurodytus ieškinio pagrindus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)     Dėl proporcingumo principo pažeidimo
Dėl to, kad
ADM
iš esmės tvirtina, jog atsižvelgiant į tai, kad įmonės yra racionalūs ekonominiai vienetai ir kad bauda turėtų atgrasantį
poveikį, pakanka, jog ji būtų nustatyta tokio lygio, kad jos numatomas dydis viršytų iš pažeidimo turimą naudą, reikia priminti,
kad atgrasymas yra vienas iš pagrindinių kriterijų, kuriais turi vadovautis Komisija nustatydama baudos dydį (1970 m. liepos
15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 173 punktas ir 1972 m. liepos 14 d. Sprendimo
BASF prieš Komisiją
, 49/69, Rink. p. 713, 38 punktas).
Tačiau jei būtų nustatyta tokio dydžio bauda, kuri tik panaikintų iš kartelio gautą naudą, ji neturėtų atgrasančio poveikio.
Visiškai pagrįstai galima manyti, kad įmonės, apskaičiuodamos savo finansus ir planuodamos veiklą, racionaliai atsižvelgia
ne tik į baudų, kurias jos rizikuoja gauti pažeidimo atveju, dydį, bet ir į kartelio atskleidimo rizikos lygį. Be to, jei
baudos funkcija būtų nužeminama iki paprasto naudos panaikinimo, būtų nepakankamai atsižvelgta į nagrinėjamą elgesį kaip į
pažeidimą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Iš tikrųjų nužeminant baudą iki patirtos žalos kompensacijos, be atgrasančio poveikio,
kuris gali būti orientuotas tik į būsimą elgesį, būtų neatsižvelgta ir į tokios priemonės represinį pobūdį konkretaus iš tikrųjų
padaryto pažeidimo atžvilgiu.
Be to, tokios įmonės kaip
ADM
, kuri veikia įvairiose rinkose ir kurios finansinis pajėgumas yra labai didelis, atveju norint užtikrinti baudos atgrasantį
poveikį gali nepakakti atsižvelgti į apyvartą nagrinėjamoje rinkoje. Iš tikrųjų kuo didesnė įmonė ir kuo daugiau ji turi bendrų
išteklių, leidžiančių jai nepriklausomai veikti rinkoje, tuo labiau ji turi suvokti savo vaidmens svarbą užtikrinant veiksmingą
konkurenciją rinkoje. Todėl nustatant baudos dydį, užtikrinantį jos atgrasantį poveikį, turi būti atsižvelgiama į faktines
aplinkybes, susijusias su pažeidimą padariusios įmonės ekonomine galia. Todėl šioje byloje atsižvelgus į
ADM
bendrą apyvartą apskaičiuota bauda nėra neproporcinga.
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas proporcingumo principo pažeidimu, turi būti atmestas.
b)     Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
Reikia priminti, kad pagal vienodo požiūrio principą Komisija negali panašių situacijų vertinti skirtingai, o skirtingų situacijų
– identiškai, išskyrus jei toks vertinimas būtų objektyviai pagrįstas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas).

ADM
iš esmės tvirtina, kad nepaisydama to, jog
JBL
citrinos rūgšties pardavimo apyvarta (77 mln. eurų) buvo didesnė už jos citrinos rūgšties apyvartą (46 mln. eurų), Komisija
JBL
baudos nepadidino tiek, kiek
ADM
.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad taikant dauginimo koeficientą siekiama užtikrinti baudos atgrasantį poveikį labai didelei
įmonei. Tačiau
JBL
apyvarta 2000 m. buvo tik 314 mln. eurų, o
ADM
– 13 936 mln. eurų. Be to, taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad labai didelės įmonės, tokios kaip
ADM
, yra labiau atsakingos už laisvos konkurencijos rinkoje, kurioje jos veikia, išlaikymą ir paprastai turi daugiau teisinių
bei ekonominių žinių ir labiau išplėtotą infrastruktūrą, kurios leidžia geriau įvertinti jų pažeidimo pobūdį ir su tuo susijusias
pasekmes konkurencijos teisės požiūriu.
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas vienodo požiūrio principo pažeidimu, turi būti atmestas.
c)     Dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo
Dėl
ADM
tvirtinimo, kad Komisija nenurodė priežasčių, dėl kurių baudos padvigubinimas, jos nuomone, buvo proporcingas, nei to, ar
buvo atsižvelgta į tokius veiksnius kaip jau paskirtos ir turinčios atgrasantį nuo kartelio naudos poveikį baudos, pirmiausia
reikia daryti nuorodą į šio sprendimo 117 ir 118 punktuose minėtą teismų praktiką. Taip pat reikia priminti, kad Komisija
dauginimo koeficiento taikymą
ADM
baudai motyvavo būtinybe užtikrinti labai atgrasantį baudos poveikį. Šiuo klausimu Komisija rėmėsi pasauline susijusių šalių
apyvarta (ginčijamo sprendimo 50 ir 241 konstatuojamosios dalys). Galiausiai ginčijamo sprendimo 246 konstatuojamojoje dalyje
ji nurodė, kad ji mano, jog 2 dauginimo koeficiento taikymas yra tinkamas
ADM
skirtinos baudos atgrasomajam pobūdžiui užtikrinti.
Dėl
ADM
taikyto padidinimo koeficiento dydžio reikia pažymėti, kad Komisija galėjo remtis tik šios įmonės dydžiu, apie kurį galima
susidaryti apytikslį vaizdą iš bendros šios įmonės apyvartos, ir pabrėžti būtinybę užtikrinti baudos atgrasantį pobūdį. Ji
neprivalėjo motyvuodama nurodyti skaičių, susijusių su apskaičiavimo metodu, pagrindžiančiu šį pasirinkimą (šiuo klausimu
žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 80 punktą).
Todėl Komisija pakankamai motyvavo ginčijamą sprendimą šiuo klausimu ir ieškinio pagrindas, pagrįstas pareigos motyvuoti nesilaikymu
taip pat turi būti atmestas.
D –
Dėl konkrečios kartelio įtakos rinkai vertinimo klaidų
1.     Įžanga
Pirmiausia reikia priminti, kad pažeidimų sunkumas turi būti nustatytas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis
bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia
atsižvelgti, sąrašo nėra (98 punkte minėtos nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
54 punktas; 98 punkte minėto sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
33 punktas ir 98 punkte minėto sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
443 punktas). Tokiomis aplinkybėmis į konkrečią kartelio įtaką rinkai gali būti atsižvelgiama kaip į vieną iš tinkamų kriterijų.
Savo gairėse (1A punkto pirmoji pastraipa) Komisija nurodė, kad vertindama pažeidimo sunkumą ji atsižvelgia ne tik į jo pobūdį
ir atitinkamos geografinės rinkos dydį, bet ir į „(pažeidimo) konkrečią įtaką rinkai, kur tai gali būti įvertinta“.
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 210–230 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija iš tikrųjų nustatė baudos dydį, apskaičiuotą
remiantis pažeidimo sunkumu, įvertintu atsižvelgiant į šiuos tris kriterijus. Tokiomis aplinkybėmis ji nusprendė, kad kartelis
turėjo „realią įtaką“ citrinos rūgšties rinkai (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).
Tačiau
ADM
mano, kad Komisija vertindama konkrečią kartelio įtaką nagrinėjamai rinkai, padarė daug klaidų.
ADM
tvirtina, kad šios klaidos turėjo įtakos apskaičiuojant baudų dydį.
2.     Dėl to, kad Komisija pasirinko klaidingą metodą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečią įtaką rinkai
a)     Šalių argumentai

ADM
iš esmės tvirtina, kad Komisija pasirinko klaidingą metodą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečią įtaką rinkai.

ADM
priekaištauja Komisijai neįrodžius konkrečios kartelio įtakos citrinos rūgšties rinkai. Ji nurodo, kad ginčijamo sprendimo
211 konstatuojamojoje dalyje Komisija pati pripažino, kad negalima buvo tiksliai įvertinti skirtumo tarp realiai buvusių kainų
ir kainų, kurios būtų nusistovėjusios, jei nebūtų buvę kartelio. Tokiu atveju, užuot pateikusi ekonominiu požiūriu pagrįstą
teoriją – kas būtų, jei nebūtų veikęs kartelis, – Komisija šiuo klausimu tik nurodė, kad kartelio veikimas turėjo turėti įtakos
nagrinėjamai rinkai.

ADM
tvirtina, jog nepaisant to, kad per administracinę procedūrą ji pateikė Komisijai 2000 m. birželio 30 d. ekspertų išvadą,
nurodytą ginčijamo sprendimo 222 ir 223 konstatuojamosiose dalyse ir į kurią
ADM
daro nuorodą atsakydama į pranešimą apie kaltinimus bei kurioje buvo įrodyta, kad kartelis neturėjo poveikio nagrinėjamai
rinkai (toliau – ekspertų išvada), Komisija neatliko tinkamo pateiktų duomenų ekonominio tyrimo.
ADM
nurodo, kad ekspertų išvadoje teigiama:
„Todėl pajėgumo ribojimai ir perteklinė paklausa bei vis konkurencingesnis citrinos rūgšties tiekimas iš Kinijos kartu su
dideliu gamintojų pajėgumo išaugimu įtikinamai paaiškina kainų svyravimus 1991–1995 m. <...> Tai, kad per visą pažeidimo laikotarpį,
nepaisant perteklinės paklausos ir to, kad kartelyje dalyvavę gamintojai negalėjo kontroliuoti naujų konkurentų atėjimo į
rinką ir jų pajėgumo, kainos nepasiekė 1980 m. kainų lygio, reiškia, kad reikia atmesti prielaidą, jog gamintojai nagrinėjamu
laikotarpiu veiksmingai kontroliavo citrinos rūgšties kainas.“

ADM
pažymi, kad ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje Komisija pati pripažino, kad kitų įmonių ir
ADM
pateikti kainų augimo 1991 m. ir 1992 m. paaiškinimai, „(galėjo) būti kažkiek teisingi“.
ADM
nurodo, kad vis dėlto Komisija tik teigė, jog negali būti atmesta galimybė, kad kartelis turėjo įtaką rinkai.
Pirmiausia
ADM
mano, kad Komisija neįrodė, jog kartelis turėjo realią įtaką rinkai gairių prasme, kuri gali būti įvertinama, o priešingai
? neteisėtai sukeitė tarp šalių įrodinėjimo pareigą.
Antra,
ADM
mano, kad iš to matyti, jog Komisija padarė teisės klaidą nurodydama, kad kainų svyravimai yra visiškai suderinami su veiksmingu
karteliu. Iš tikrųjų, remdamasi tokiu visiškai abstrakčiu tvirtinimu, Komisija neatsižvelgė į situaciją pramonės šakoje nei
į veiksnius, pagrindžiančius tvirtinimą, jog dėl detaliai ekspertų išvadoje išdėstytų priežasčių, kainos neviršijo kartelio
nustatytų ribų.
Trečia,
ADM
tvirtina, jog Komisija suklydo manydama, kad kainos per trumpą laikotarpį padidėjo tik dėl veiksmingo kartelio. Iš tikrųjų
egzistavo keletas produkto konkurencingų sektorių, kuriuose dėl panašaus pajėgumo nepakankamumo ir perteklinės paklausos kainos
per trumpą laikotarpį buvo didinamos 40 % ir daugiau.
Be to,
ADM
tvirtina, kad norėdama įrodyti, jog kartelis darė konkrečią įtaką nagrinėjamai rinkai, Komisija negalėjo pagrįstai remtis
tuo, kad kartelio nariams priklausė 60 % pasaulinės ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkų ir kad kartelio nariai ilgai ir
veiksmingai dalyvavo kartelyje.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Atsižvelgiant į
ADM
pateiktus kaltinimus dėl Komisijos pasirinkto būdo įrodyti, kad kartelis darė konkrečią įtaką citrinos rūgšties rinkai, prieš
nusprendžiant dėl
ADM
nurodytų argumentų pagrįstumo, reikia apibendrinti Komisijos ginčijamo sprendimo 210–228 konstatuojamosiose dalyse pateiktą
vertinimą.
–       Komisijos atlikto vertinimo santrauka
Pirmiausia Komisija pažymi, kad „pažeidimą padarė įmonės, kurios nagrinėjamu laikotarpiu turėjo daugiau nei 60 % pasaulinės
ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkos“ (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis).
Toliau Komisija tvirtina, kad „kadangi šie susitarimai buvo veiksmingai vykdomi, jie turėjo realią įtaką rinkai“ (ginčijamo
sprendimo 210 konstatuojamoji dalis). Ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje, remdamasi ginčijamo sprendimo dalimi,
kurioje aprašomos faktinės aplinkybės, Komisija pakartojo argumentą, jog kartelio susitarimai buvo „kruopščiai vykdomi“, ir
pridūrė, kad „vienas iš dalyvių nurodė „buvęs nustebintas dalyvių pasiekto formalizmo ir organizavimo lygiu įgyvendinant šį
susitarimą“. Be to, ginčijamo sprendimo 216 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, kad „atsižvelgiant į pateiktus argumentus
ir į kiekvieno dalyvio pastangas organizuojant kartelį jo veiksmingumas yra neabejotinas“.
Be to, Komisija nusprendė, kad nereikėjo „tiksliai apskaičiuoti šių kainų skirtumo kainų, kurios būtų nusistovėjusios nesant
šių susitarimų, atžvilgiu“ (ginčijamo sprendimo 211 konstatuojamoji dalis). Komisija tvirtino, kad „šis skirtumas ne visada
patikimai gali būti apskaičiuotas: tam tikri išorės veiksniai vienu metu gali turėti įtakos kainos kitimui, ir dėl to ypač
rizikinga daryti kokias nors išvadas dėl bet kokių galimų priežasčių santykinės svarbos“ (ten pat). Vis dėlto ginčijamo sprendimo
213 konstatuojamojoje dalyje ji aprašė citrinos rūgšties kainų svyravimus nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1995 m., pažymėdama, kad
nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1993 m. vidurio citrinos rūgšties kainos išaugos 40 % ir kad vėliau kainos iš esmės išliko tokio
lygio. Be to, ginčijamo sprendimo 214 ir 215 konstatuojamosiose dalyse ji priminė, kad kartelio nariai buvo nustatę pardavimo
kvotas bei taikė informacijos, priežiūros ir kompensavimo mechanizmus, siekdami užtikrinti šių kvotų laikymąsi.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 217–228 konstatuojamosiose dalyse Komisija apibendrino, išnagrinėjo ir atmetė susijusių šalių
per administracinę procedūrą pateiktus tam tikrus argumentus. Kalbant konkrečiai, ji apibendrino ekspertų išvadą, jog konstatuoti
kainų svyravimai būtų vykę net ir nesant kartelio. Ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje Komisija vis dėlto nusprendė,
kad
ADM
pateikti argumentai, remiantis ekspertų išvada ir kitų šalių pateiktais argumentais, negali būti priimtini:
„Kainų išaugimo 1991–1992 m. paaiškinimai, pateikti
ADM
, (
H & R
ir
JBL
), gali būti kažkiek teisingi, tačiau jie įtikinamai neįrodo, kad kartelio veikimas negalėjo turėti jokios reikšmės kainų
svyravimams. Nors aprašyta situacija gali susidaryti net ir nesant kartelio, situacija yra visiškai suderinama su egzistuojančiu
karteliu. Citrinos rūgšties kainų augimas 40 % per keturiolika mėnesių negali būti paaiškinamas vien tik konkurencine reakcija,
tačiau turi būti aiškinamas atsižvelgiant į dalyvių sudarytus susitarimus koordinuoti kainų augimą, paskirstyti rinkos dalis
ir įgyvendinti informacijos ir priežiūros sistemą. Visi šie veiksniai turėjo įtakos kainų augimui.“
–       Vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal gairių 1 punkto A dalies pirmąją pastraipą, apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą
Komisija, be kita ko, atsižvelgia į „konkrečią (pažeidimo) įtaką rinkai, kur tai gali būti įvertinta“.
Šiuo klausimu reikia išnagrinėti tikslią formuluotės „kur tai (konkreti įtaka) gali būti įvertinta“ reikšmę. Reikia nustatyti,
ar pagal šią formuluotę Komisija apskaičiuodama baudų dydžius gali atsižvelgti į konkrečią pažeidimo įtaką tik tada ir tik
tiek, kai ji gali įvertinti šią įtaką.
Kaip teisingai nurodė Komisija, kartelio įtakos atitinkamai rinkai nagrinėjimas yra neišvengiamai susijęs su prielaidomis.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija turi išsiaiškinti, kokia būtų buvusi nagrinėjamo produkto kaina nesant kartelio. Tačiau nagrinėjant
realaus kainos kitimo priežastis yra pavojinga daryti kokias nors išvadas apie kiekvienos jų vaidmenį. Reikia atsižvelgti
į objektyvią aplinkybę, kad dėl kainų kartelio šalys atsisakė savo laisvės konkuruoti kainomis. Taip pat įtakos vertinimas,
susijęs su kitais nei šis savanoriškas kartelio šalių susilaikymas veiksniais, neišvengiamai yra pagrįstas tikėtinomis, tačiau
tiksliai neįvertinamomis galimybėmis.
Todėl Komisijai negali būti priekaištaujama rėmusis kartelio konkrečia įtaka atitinkamai rinkai, nepaisant aplinkybės, kad
ji negalėjo įvertinti šios įtakos ar pateikti skaičių šiuo klausimu, nes kitaip šis kriterijus, į kurį atsižvelgiama nustatant
baudos dydį, netektų veiksmingumo.
Todėl konkreti kartelio įtaka atitinkamai rinkai turi būti laikoma įrodyta, jei Komisija gali pateikti konkrečių ir įtikinamų
su pagrįsta tikimybe duomenų, kad kartelis turėjo įtakos rinkai.
Šioje byloje iš Komisijos pateikto vertinimo (žr. šio sprendimo 153–156 punktus) apibendrinimo matyti, kad darant išvadą dėl
kartelio „realios įtakos“ rinkai šis vertinimas pagrįstas dviem elementais. Pirmiausia ji nurodo, kad kartelio nariai kruopščiai
vykdė kartelio susitarimus (žr. 210, 212, 214 ir 215 konstatuojamąsias dalis) ir kad nagrinėjamu laikotarpiu kartelio nariai
turėjo daugiau nei 60 % pasaulinės ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkos (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis).
Antra, ji tvirtino, kad šalių pateikta informacija rodo tam tikrą ryšį tarp kartelio nustatytos kainos ir realiai rinkoje
kartelių dalyvių taikytų kainų (ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis).
Net jei ginčijamo sprendimo 210 ir 216 konstatuojamosiose dalyse vartojamos formuluotės gali būti suprantamos kaip patvirtinančios,
jog Komisija rėmėsi priežastiniu ryšiu tarp kartelio veikimo ir jo konkrečios įtakos rinkai, reikia pažymėti, kad bendra Komisijos
analizės apžvalga įrodo, jog, priešingai nei tvirtina
ADM
, Komisija, konstatuodama realią kartelio įtaką rinkai, rėmėsi ne tik kartelio veikimu.
Be „kruopštaus“ kartelio susitarimų vykdymo, ji rėmėsi citrinos rūgšties kainų kitimu kartelio veikimo laikotarpiu. Iš tikrųjų
ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė kartelio narių nustatytas, klientams praneštas ir šalių didžia
dalimi taikomas citrinos rūgšties kainas 1991‑1995 metais. Toliau sprendime bus nagrinėjama, ar, kaip tvirtina
ADM
, Komisija padarė klaidų vertindama faktus, kuriais ji grindė savo išvadas. Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kas pasakyta šio
sprendimo 160 punkte, Komisijai negali būti priekaištaujama nebandžius konkrečiai įvertinti kartelio įtakos dydžio rinkai
ar pateikti apskaičiavimo šiuo klausimu.
Tokiomis aplinkybėmis negalima taip pat priekaištauti Komisijai nusprendus, kad tai, jog kartelio nariai turėjo didelę citrinos
rūgšties rinkos dalį (60 % pasaulinės ir 70 % Europos rinkos), yra svarbus veiksnys, į kurį ji turi atsižvelgti nagrinėdama
kartelio konkrečią įtaką rinkai. Iš tikrųjų negali būti paneigta, kad kartelio galimybės nustatyti pardavimų kainas ir kvotas
didėja kartu su šio kartelio narių turimomis rinkos dalimis. Nors ši viena aplinkybė neįrodo konkrečios kartelio įtakos, vis
dėlto Komisija ginčijamame sprendime nenustatė šio priežastinio ryšio, o tik į jį atsižvelgė kaip į vieną iš veiksnių.
Be to, Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad šio požymio reikšmė yra tuo didesnė, kuo ilgesnė kartelio trukmė. Iš tikrųjų,
atsižvelgdama į administravimo ir valdymo išlaidas, susijusias su sklandžiu sudėtingo kartelio, kaip šioje byloje – kainų
nustatymu, rinkų pasidalijimu ir keitimusi informacija, – veikimu, ir į tokią neteisėtos veiklos riziką, Komisija pagrįstai
galėjo manyti, kad tai, jog įmonės tęsė pažeidimą ilgą laiką, rodo, kad kartelio dalyviai turėjo tam tikros naudos iš šio
kartelio, ir todėl šis kartelis turėjo konkrečios įtakos atitinkamoje rinkoje.
Galiausiai aplinkybė, kad ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, jog ekspertų išvadoje pateiktas
tyrimas galėjo būti „kažkiek teisingas“, tačiau nusprendė, kad tai įtikinamai neįrodo, jog kartelio veikimas neturėjo jokios
reikšmės citrinos rūgšties kainų svyravimams, nėra įrodinėjimo pareigos sukeitimas. Toks teiginys daugiau rodo, kad Komisija
kruopščiai išnagrinėjo visus argumentus už ir prieš dėl konkrečios kartelio įtakos rinkai.
Iš to, kas pasakyta, reikia daryti išvadą, kad Komisija nepasirinko klaidingo metodo įvertinti konkrečią kartelio įtaką citrinos
rūgštries rinkai.
3.     Dėl citrinos rūgšties kainų kitimo vertinimo
a)     Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad Komisijos pateikti įrodymai dėl kartelio veikimo yra nepakankami ir neįrodo konkrečios įtakos.
Pirma,
ADM
ginčija Komisijos citrinos rūgšties kainų tyrimo įrodomąją galią.
ADM
iš tikrųjų ginčija tai, kad Komisija savo tyrime apsiribojo tik viešomis kainomis ir nenagrinėjo realiai taikytų kainų.
ADM
pabrėžia, kad iš tikrųjų didžioji dalis jo savo klientams taikytų kainų buvo mažesnės už kartelio nustatytą kainą visu nagrinėjamu
laikotarpiu. Be to,
Cerestar
ir
JBL
taip pat pripažino nesirūpinusios susitartų kainų taikymu (ginčijamo sprendimo 217 konstatuojamoji dalis).
ADM
priduria, kad duomenys apie mėnesinį pardavimo vidurkį Europoje, kuriuos Komisijai pateikė
ADM
,
H & R
ir
JBL
(žr. ginčijamo sprendimo 95 konstatuojamąją dalį ir 1998 m. rugsėjo 28 d.
JBL
laišką; 1997 m. rugsėjo 23 d.
H & R
(
Bayer
) laišką ir 1997 m. gruodžio 5 d.
ADM
laišką) pagrindžia išvadą, jog realiai taikytos kainos dažniausiai buvo mažesnės už susitartas kainas.
Be to,
ADM
atkreipia dėmesį į tam tikras
H & R
pardavimo ataskaitos, parengtos pagal 1991 m. kovo mėn. – 1994 m. rugsėjo mėn. duomenis, ištraukas, iš kurių, kaip ji mano,
matyti, kad buvo nuolatinis spaudimas dėl taikomų kainų visą nagrinėjamą laikotarpį.
Be to,
ADM
pabrėžia, kad šią išvadą patvirtina iš klientų dėl konkurencinių kainų nustatymo gauti duomenys.

ADM
nurodo, kad ginčijamo sprendimo 91, 116 ir 217–226 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, jog bent jau nuo 1993 m.
vidurio iki 1995 m. gegužės mėn. buvo nuolat sukčiaujama ir nesilaikoma kartelio įsipareigojimų, o tai turėjo tiesioginę įtaką
kartelio nustatytoms kainoms, ir kad dėl importo iš Kinijos nebuvo įmanoma laikytis šių kainų.
Antra,
ADM
ginčija Komisijos tyrimo dėl pardavimo kvotų įrodomąją galią.
ADM
iš esmės ginčija tai, kad Komisija savo tyrime apsiribojo tik sutartomis kvotomis ir priežiūros bei kompensavimo mechanizmo
įgyvendinimu ir nenagrinėjo realiai susijusių šalių parduoto citrinos rūgšties kiekio.
Šiuo klausimu
ADM
pirmiausia pažymi, kad, kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo 97 konstatuojamosios dalies ir ką patvirtina ekspertų išvada,
dėl labai išaugusios paklausos, ypač 1991–1992 m., svorio kvotų sistema tapo neveiksminga, kad šalys praėjus dviem mėnesiams
nebetaikė svorio kvotų nustatymo sistemos, dėl kurios jos susitarė per 1991 m. kovo 6 d. susitikimą, kad šalys šią sistemą
pakeitė kvotų, pagrįstų procentiniu pardavimo kiekiu, sistema ir kad ši sistema leido kiekvienam dalyviui pasinaudoti išaugusia
paklausa ir parduoti aukštesne kaina didelį ankstesnių metų kiekį.
Antra,
ADM
pažymi, kad iš ginčijamo sprendimo 106 ir 107 konstatuojamųjų dalių ir iš ekspertų išvados (35–40 punktai) matyti, kad kiekvienais
metais šalių pardavimai viršijo jų kvotas arba buvo mažesni, o tai lėmė nuolatinius ginčus.
JBL
nurodė, Komisijai neneigiant, „kad ji niekada iš esmės nesirūpino dėl pradžioje susitartų rinkos dalių“. Tai, kad kartelio
šalys nesilaikė susitarimų, buvo suderinama su nagrinėjamu periodu nevaržomai išaugusiu
ADM
,
JBL
ir
HLR
pajėgumu.
Trečia,
ADM
pabrėžia, kad iš ginčijamo sprendimo 106 konstatuojamosios dalies matyti, kad kompensavimo ir priežiūros sistema nebuvo veiksminga
siekiant priversti šalis laikytis kvotų ir buvo rimtų nesutarimų kartelio viduje priežastis.

ADM
tvirtina, kad panašiose bylose Komisija nusprendė, jog susitarimo, įkuriančio kartelį, sąlygų nesilaikymas lemia nedidelę
kartelio įtaką rinkai. Savo sprendime „Graikijos keltų“ byloje Komisija pripažino, kad nuolaidų nuo susitartų kartelio viduje
kainų taikymas lėmė išvadą, kad reali įtaka rinkai buvo nedidelė, o savo sprendime „Keltų bendrovės – papildomi mokesčiai“
byloje, – kad klientų pasipriešinimas kainos padidinimui leido daryti išvadą, kad kartelio įtaka nagrinėjamai rinkai yra nedidelė.
ADM
tvirtina, kad šioje byloje panaši svarba turėjo būti pripažinta ir nuolaidoms nuo kartelio nustatytų kainų bei susitartų
kvotų nesilaikymui.
Komisija nesutinka su
ADM
argumentais.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad kontroliuojant Komisijos pateiktą kartelio konkrečios įtakos rinkai vertinimą,
reikia būtinai išnagrinėti jos pateiktą kartelio įtakos kainoms vertinimą (žr. 41 punkte minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
148 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, T‑308/94, Rink. p. II‑925, 173 punktą bei sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 225 punktą).
Be to, teismų praktika primena, kad vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti,
inter alia
, į inkriminuojamų veiksmų teisinį ir ekonominį kontekstą (1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 612 punktas ir 98 punkte minėto sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
38 punktas), o norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, Komisija turi atsižvelgti į konkurenciją, kuri būtų įprastai
egzistavusi, jei nebūtų buvę pažeidimo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
619 ir 620 punktus; 180 punkte minėto sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
235 punktą ir 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 645 punktą).
Pirmiausia iš to išplaukia, kad ypač kainų kartelių atveju turi būti nustatyta, kad susitarimai iš tikrųjų leido susijusioms
įmonėms nustatyti aukštesnes kainas, nei jos būtų buvusios nesant kartelio. Antra, iš to išplaukia, kad vertindama Komisija
turi atsižvelgti į visas objektyvias nagrinėjamos rinkos sąlygas ir į ekonominį bei galimą teisinį kontekstą. Iš Pirmosios
instancijos teismo sprendimų kartono kartelio byloje (žr. 180 punkte minėto sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
234 ir 235 punktus) matyti, kad tam tikrais atvejais reikia atsižvelgti į „objektyvių ekonominių veiksnių, rodančių, kad
„laisvos konkurencijos“ sąlygomis kainų lygis būtų kitęs skirtingai, nei jis kito esant karteliui“, buvimą (taip pat žr. 41 punkte
minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
151 ir 152 punktus ir 180 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
183 ir 184 punktus).
Šioje byloje remdamasi
ADM
ir
JBL
per administracinę procedūrą pateiktais dokumentais Komisija nagrinėjo citrinos rūgšties kainų kitimą nuo 1991 m. kovo mėn.
iki 1995 m. bei pardavimo kvotų nustatymą ir kompensavimo sistemos sukūrimą kaip esmines priemones siekiant išlaikyti spaudimą
kainų augimui.
Ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje Komisija citrinos rūgšties kartelio narių susitartą ir taikytą kainų kitimą
apibūdino taip:
„Nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1993 m. vidurio kartelio narių sutartos kainos buvo nurodomos klientams ir labai plačiai taikomos,
ypač pirmaisiais kartelio metais. Pakelti kainą iki 2,25 (Vokietijos markių (DEM)) už kilogramą (CAA) 1991 m. balandžio mėn.
buvo nuspręsta per 1991 m. kovo mėn. kartelio susitikimą, ir ši kaina buvo lengvai taikoma. Vėliau liepos mėn. telefoninio
pokalbio metu priimtu sprendimu kaina buvo padidinta iki 2,70 DEM už kilogramą (CAA) rugpjūčio mėnesiui. Šis kainos padidėjimas
taip pat sėkmingai buvo taikomas. Galutinis sprendimas padidinti kainą iki 2,80 DEM už kilogramą (CAA) buvo priimtas per 1991 m.
gegužės mėn. susitikimą, o ši kaina pradėta taikyti nuo 1992 m. birželio mėnesio. Nuo šios datos kainos nebuvo daugiau didinamos,
o kartelis susikoncentravo šių kainų išlaikymui.“
Be to, Komisija priminė, kad 1991–1994 m. kartelio nariai nustatinėjo pardavimo kvotas, pagrįstas fiksuotu ir konkrečiu svoriu,
suteiktu kiekvienam kartelio nariui taikant kontrolės sistemą. Komisija pažymėjo, kad šios kvotos veiksmingai buvo taikomos,
o nurodymų laikymasis buvo griežtai prižiūrimas. Be to, Komisija priminė, kad kartelio nariai buvo nustatę kompensavimo mechanizmą
ir jį veiksmingai taikė, bausdami kartelio narius, kurie parduodavo didesnį svorį nei jiems buvo leista parduoti atsižvelgiant
į pardavimų kvotas ir kompensuodavo tiems, kurie neišnaudodavo savo kvotų (ginčijamo sprendimo 214 ir 215 konstatuojamosios
dalys su nuoroda į ginčijamo sprendimo dalį „faktinės aplinkybės“).

ADM
neginčija pačių Komisijos nustatytų faktinių aplinkybių dėl kainų kitimo ir pardavimo kvotų nustatymo, bet iš esmės nurodo,
kad realiai nebuvo visiškai laikomasi kainų ir kvotų.
Tai pat dėl citrinos rūgšties kainos kitimo
ADM
nurodo, kad pagal daugelį per administracinę procedūrą Komisijai pateiktų pranešimų ir pagal ekspertų išvadą didžioji dalis
realiai taikytų kainų buvo mažesnės už susitartas kainas.
Vis dėlto iš
ADM
pateiktų skaičių matyti, kad buvo nuolatinis nustatytų ir realiai taikytų kainų ryšys. Remiantis šiais skaičiais matyti,
kad kai 1991 m. kovo mėn. – 1992 m. gegužės mėn. kartelio nariai nusprendė padidinti citrinos rūgšties, naudojamos maisto
sektoriuje, kainas nuo 2,25 DEM už kilogramą iki maždaug 2,8 DEM už kilogramą, ir klientams taikyta kaina, kuri 1991 m. balandžio
mėn. buvo nuo 1,9 DEM iki 2,1 DEM už kilogramą, išaugo iki 2,3–2,7 DEM už kilogramą. Be to, iš šių skaičių matyti, kad per
visą laikotarpį, kai kartelio nariai buvo nustatę 2,8 DEM kainą už kilogramą, realios kainos klientams išliko stabilios ir
aukštesnės, nei buvo iki kainų išaugimo 1991m. ir 1992 metais.
Tai, kad šalys nesilaikė savo susitarimo ir nevisiškai laikėsi sutartų kainų, nereiškia, kad taip darydamos jos taikė kainas,
kurias būtų galėjusios taikyti, jei nebūtų buvę kartelio. Kaip teisingai pabrėžė Komisija ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamojoje
dalyje, Pirmosios instancijos teismas vertindamas lengvinančias aplinkybes jau yra nusprendęs, kad įmonė, kuri nepaisydama
su konkurentais suderintų veiksmų vykdo daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką rinkoje, gali paprasčiausiai bandyti išnaudoti
kartelį savo naudai (180 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
230 punktas). Be to, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje, kartelis leido savo nariams koordinuoti
kainų augimą rinkoje).
Tas pats pasakytina ir apie pardavimo kvotų sistemos neefektyvumą. Šiuo klausimu
ADM
tik nurodo, kad kartelio veikimo laikotarpiu siekiant pasinaudoti išaugusia paklausa sistema buvo pakeista taip, kad leido
kiekvienam kartelio nariui parduoti didesnį svorį, nei jam buvo nustatytas. Tačiau šis argumentas yra netinkamas. Jis neįrodo,
kad realiai kartelio narių parduoti kiekiai būtų atitikę tuos kiekius, kuriuos ji būtų pardavę, jei nebūtų buvę kartelio,
ir kad sistema, nors ir taikyta ne taip veiksmingai, kaip buvo numačiusios šalys, neturėjo poveikio kainoms. Be to, negalima
atmesti galimybės, kad nesant kartelio, kuris neleido šalims konkuruoti kainomis, jos būtų pakitusios dar daugiau.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Komisija pagrįstai galėjo nuspręsti, kad ji turi konkrečius ir įtikinamus įrodymus, jog
kartelio taikytos citrinos rūgšties kainos buvo didesnės, nei būtų nusistovėjusios nesant kartelio.
Net manant, kad, kaip remdamasi ekspertų išvadoje pateiktu ekonominiu tyrimu tvirtina
ADM
, kartelio narių taikytos kainos būtų buvusios labai panašios į tas, kurios būtų nusistovėjusios nesant kartelio, vis dėlto
Komisija pagrįstai ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje galėjo teigti, kad kartelis leido savo nariams koordinuoti
kainų kitimą. Be to, net jei kainų kitimą skatino rinkos jėgos ir todėl negali būti tvirtinama, jog kainų lygis būtų toks
pat kaip ir taikytų kainų, vis dėlto pažymėtina, kad šalys bent jau galėjo koordinuoti kainų augimą.
Todėl
ADM
argumentai yra nepriimtini.
4.     Dėl atitinkamos produkto rinkos apibrėžimo
a)     Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad Komisija padarė klaidų apibrėždama atitinkamą rinką. Ji pabrėžia, kad atitinkamos rinkos apibrėžimas yra būtinas
norint įvertinti kartelio įtaką rinkai ir kad dėl to šios klaidos turėjo įtakos apskaičiuojant baudą.
ADM
iš tikrųjų tvirtina, kad atitinkamos produkto rinkos apibrėžimas yra esminis Komisijos atliekamame privalomame tyrime, jei
Komisija apskaičiuodama baudos dydį nori atsižvelgti į pamatuojamą kartelio ekonominę įtaką atitinkamo produkto rinkai. Nesant
šio tyrimo Komisijos išvada dėl įtakos rinkai reikštų teorinį poveikio konkurencijai, galbūt susijusio su ribojimo priemonėmis,
vertinimą, o tai nebūtų antikonkurencinio poveikio dėl pažeidimo, įrodyto konkrečiais faktais, tyrimas (2000 m. kovo 15 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T–26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 4866 punktas).

ADM
tvirtina, kad iš ginčijamo sprendimo 4–8 konstatuojamųjų dalių matyti, jog citrinos rūgštis 90 % jos naudojimo atvejų turi
pakaitų. Taip pat
ADM
tvirtina, kad iš ekspertų išvados matyti, jog „atliekant
antitrust
tyrimą atitinkama produkto rinka apima citrinos rūgštį su fosfatais ir greičiausiai mineralines rūgštis“. Be to, per administracinę
procedūrą tą patį pastebėjo ir kiti citrinos rūgšties gamintojai. Galiausiai
ADM
tvirtina, kad citrinos rūgšties pakeičiamumą kitais produktais taip pat paaiškino R. Bradley, H. Janshekar ir Y. Yoshikawa
ataskaita „CEH Marketing Research Report, Citric Acid“, paskelbtoje 1996 m. „Chemical Economics Handbook – SRI International“
(toliau – CEH ataskaita), kuria Komisija rėmėsi ginčijamame sprendime (žr., pavyzdžiui, 72 konstatuojamąją dalį).
Vis dėlto
ADM
pabrėžia, kad nepaisydama šių aplinkybių Komisija nenagrinėjo, ar viena citrinos rūgštis sudarė ekonominę rinką, ar ją reikėjo
laikyti dalimi platesnės rinkos, apimančios minėtus pakaitus.
Komisija atmeta
ADM
argumentus.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime nebuvo nagrinėjama, ar atitinkama produkto rinka turi apsiriboti
citrinos rūgštimi, ar ji turėtų būti suprantama, kaip tvirtina
ADM
, plačiau, apimanti ir citrinos rūgšties pakaitus. Aprašydama „atitinkamą produktą“ (ginčijamo sprendimo 4–14 konstatuojamosios
dalys ir „citrinos rūgšties rinką“ (ginčijamo sprendimo 38–53 konstatuojamosios dalys) Komisija nurodė tik tam tikrą citrinos
rūgšties panaudojimą bei citrinos rūgšties rinkos dydį.
Tačiau ekspertų išvadoje, kurią per administracinę procedūrą Komisijai pateikė
ADM
, atitinkama produkto rinka nagrinėjama ir apibrėžiama plačiau, kaip apimanti pakaitus, būtent fosfatus ir mineralines rūgštis.
Vis dėlto ginčijamame sprendime Komisija nenagrinėjo
ADM
argumentų dėl platesnio atitinkamos produkto rinkos supratimo.
Dėl to reikia konstatuoti, kad
ADM
argumentai galėtų būti teisingi, jei įrodytų, kad, jei Komisija būtų apibrėžusi atitinkamą produkto rinką atsižvelgdama į
ADM
tvirtinimus, ji būtų turėjusi konstatuoti, jog pažeidimas neturėjo įtakos rinkai, apimančiai citrinos rūgštį ir jos pakaitus.
Iš tikrųjų, kaip jau buvo nuspręsta šio sprendimo 161 punkte, tik esant tokiai situacijai Komisija, apskaičiuodama baudą pagal
pažeidimo sunkumą, nebūtų galėjusi remtis konkrečia kartelio įtaka rinkai.
Tačiau dėl Komisijos ginčijamo sprendimo 213 ir kitose konstatuojamosiose dalyse atlikto kainų kitimo ir pardavimo kvotų tyrimo
ADM
neįrodė ir net nepateikė jokių įrodymų, kurie galėtų būti tinkama nuoroda, su pagrįsta tikimybe rodanti, kad citrinos rūgšties
kartelio įtakos platesnei rinkai, apimančiai ir citrinos rūgšties pakaitus, nebuvo arba ji buvo nedidelė. Net ekspertų išvadoje,
nors ji nurodo, kad rinka turėjo būti apibrėžta plačiau, nagrinėjant tariamą kartelio įtakos nebuvimą kainų augimui apsiribojama
tik citrinos rūgšties rinka.
Galiausiai
ADM
neteisingai nurodo šio sprendimo 194 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
4866 punktą. Iš tikrųjų nors šioje šio sprendimo dalyje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija turėjo atlikti
tyrimą remdamasi konkrečiais įrodymais ir neapsiriboti teoriniais vertinimais, vis dėlto ši sprendimo dalis susijusi ne su
atitinkamos produkto rinkos apibrėžimu, o su pažeidimo realia įtaka pačiai rinkai.
Todėl kaltinimas, pagrįstas klaidingu atitinkamos produkto rinkos apibrėžimu, turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia daryti išvadą, kad
ADM
neįrodė, jog Komisija vertindama konkrečią kartelio įtaką rinkai padarė akivaizdžių vertinimo klaidų.
IV –
Dėl pažeidimo trukmės

ADM
primena, kad ginčijamo sprendimo 91, 116 ir 217–226 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, jog bent jau nuo 1993 m.
vidurio iki 1995 m. gegužės mėn. buvo nuolat sukčiaujama ir nesilaikoma kartelio įsipareigojimų, o tai turėjo tiesioginę įtaką
kartelio nustatytoms kainoms, ir kad dėl importo iš Kinijos nebuvo įmanoma laikytis šių kainų (žr. šio sprendimo 173 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis
ADM
tvirtina, kad Komisija negalėjo baudos
ADM
padidinti 10 % už kiekvienus pažeidimo metus (ginčijamo sprendimo 249 konstatuojamoji dalis). Iš tikrųjų taip darydama Komisija,
ADM
nuomone, pažeidė proporcingumo ir vienodo požiūrio principus, nes nesilaikė savo sprendimų praktikos (1998 m. sausio 28 d.
Komisijos sprendimas 98/273/EB dėl EB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/35.733 – VW) (OL L 124, p. 60) padidinti
mažesniu dydžiu už tą laikotarpį, kai nebuvo laikomasi susitarimo ar jis nebuvo įgyvendinamas.
Komisija prašo atmesti ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismas primena, kad gairių B punkte Komisija nurodė, jog, kiek tai susiję su vidutinės trukmės pažeidimais,
t. y. pažeidimais, kurie paprastai trunka nuo vienerių iki penkerių metų, baudą, kuri numatyta už pažeidimo sunkumą, ji gali
padidinti iki 50 %.
Šioje byloje ginčijamo sprendimo 249 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad
ADM
padaryto pažeidimo trukmė yra ketveri metai, t. y. vidutinės trukmės pažeidimas gairių prasme, ir ji dėl pažeidimo trukmės
baudą padidino 40 %. Taigi Komisija laikėsi savo pačios gairėse nustatytų taisyklių. Be to, Pirmosios instancijos teismas
mano, kad šis padidinimas 40 % atsižvelgiant į pažeidimo trukmę šioje byloje nėra akivaizdžiai neproporcingas.
Dėl to, kad
ADM
nurodo Komisijos sprendimą byloje VW (žr. šio sprendimo 206 punktą), reikia konstatuoti, kad šioje minėtoje byloje faktinės
aplinkybės skyrėsi nuo šios bylos faktinių aplinkybių. Iš tikrųjų pakanka konstatuoti, kad ta byla buvo susijusi su karteliu,
kuris veikė daugiau nei dešimt metų, ir kad pagal gaires Komisija baudą padidino tam tikru procentiniu dydžiu už kiekvienus
metus, o ne taip, kaip šioje byloje – konkrečiu procentiniu dydžiu. Be to, reikia konstatuoti, kad, priešingai nei tvirtina
ADM
, iš sprendimo toje minėtoje byloje konstatuojamųjų dalių tikrai negalima daryti išvados, kad šiuo sprendimu Komisija siekė
įtvirtinti bendrą praktiką, kurios ji turėjo laikytis priimdama visus vėlesnius sprendimus.
Vadinasi, šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
V –
Dėl sunkinančių aplinkybių
A –
Įžanga
Ginčijamo sprendimo 267 ir 273 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad
ADM
kartu su
HLR
vadovavo karteliui, todėl šiom dviem įmonėms bauda buvo padidinta 35 %.

ADM
ginčija vadovavusi karteliui ir tvirtina, kad Komisija negalėjo teisėtai padidinti jai baudos taip, kaip ji tai padarė. Šiomis
aplinkybėmis
ADM
nurodo iš esmės keturis pagrindus dėl baudos padidinimo dėl sunkinančių aplinkybių. Pirmiausia
ADM
tvirtina, kad Komisija neteisingai pripažino ją esant kartelio iniciatorę. Antra,
ADM
tvirtina, jog Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą padidindama baudą
ADM
tiek pat, kiek ir
HLR
. Trečia,
ADM
mano, kad taikydama jai dauginimo koeficientą Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus ir nesilaikė savo
sprendimų praktikos. Ketvirta,
ADM
tvirtina, kad sprendime nebuvo laikytasi pareigos motyvuoti.
B –
Dėl ADM pripažinimo kartelio iniciatore
1.     Įžanga
Iš ginčijamo sprendimo 263–266 konstatuojamųjų dalių matyti, kad prieš patvirtindama, jog
ADM
kartu su
HLR
vadovavo karteliui, Komisija iš esmės nurodė, kad
ADM
buvo reikšminga sukuriant kartelį ir inicijavo daugelį sprendimų per kartelio susitikimus. Šiuo klausimu Komisija rėmėsi
trimis veiksniais.
Pirmiausia ginčijamo sprendimo 263 ir 264 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad patekusi į šią rinką 1990 m. gruodžio
mėn., kitų metų sausio mėn.
ADM
suorganizavo keletą dvišalių susitikimų su pagrindiniais citrinos rūgšties gamintojais, t. y. su
H & R
,
HLR
ir
JBL
(toliau – 1991 m. sausio mėn.
ADM
organizuoti dvišaliai susitikimai). Antra, ginčijamo sprendimo 265 konstatuojamojoje dalyje Komisija rėmėsi buvusio
ADM
atstovo, kuris dalyvavo kartelio susitikimuose (toliau – buvęs
ADM
atstovas), pareiškimu FTB vykstant
antitrust
procedūrai JAV valdžios institucijose, kaip matyti iš FTB parengtos ataskaitos (toliau – FTB ataskaita), dėl kito
ADM
atstovo, kuris dalyvavo susitikimuose (toliau – kitas
ADM
atstovas), veiksmų. Trečia, ginčijamo sprendimo 266 konstatuojamojoje dalyje Komisija atsižvelgė į
Cerestar
pareiškimą per administracinę procedūrą (toliau –
Cerestar
pareiškimas).

ADM
priekaištauja Komisijai padarius klaidų vertinant kiekvieną iš šių trijų veiksnių bei nepakankamai motyvavus ginčijamą sprendimą
šiuo klausimu. Šie kaltinimai bus nagrinėjami atskirai dėl kiekvieno šių trijų veiksnių. Be to,
ADM
tvirtina, kad šie veiksniai bet kuriuo atveju neleidžia daryti išvados, jog
ADM
vadovavo karteliui.
2.     Dėl tariamų Komisijos klaidų tvirtinant
ADM
vadovavus karteliui
a)     Dėl 1991 m. sausio mėn.
ADM
organizuotų dvišalių susitikimų
Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad jos veiksmai per 1991 m. sausio mėn. vykusius susitikimus, kuriuose, be jos, dalyvavo
H & R
,
HLR
ir
JBL
, negali būti vertinami kaip įrodymas, patvirtinantis jos vadovavimą karteliui.
ADM
šiuo klausimu nurodo ginčijamo sprendimo 264 konstatuojamosios dalies ištrauką, kurioje Komisija pripažino, kad „dvišalių
ADM
ir jos konkurentų susitikimų kiek anksčiau už pirmąjį daugiašalį kartelio susitikimą nepakanka įrodyti, kad
ADM
buvo kartelio iniciatorė“.
Bet kuriuo atveju
ADM
tvirtina, kad ginčijamame sprendime nebuvo laikytasi pareigos motyvuoti. Iš tikrųjų, pati pripažindama, kad dvišalių susitikimų
nepakanka įrodyti, jog
ADM
inicijavo kartelį, Komisija prieštarauja ginčijamo sprendimo 263 konstatuojamojoje dalyje savo pateiktam šių susitikimų vertinimui.
Komisija prašo atmesti šiuos
ADM
argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia pastebėti, kad ginčijamo sprendimo 263 konstatuojamojoje dalyje dėl 1991 m. sausio mėn.
ADM
organizuotų dvišalių susitikimų Komisija nurodė rėmusis dviem dokumentais. Pirmiausia Komisija rėmėsi 1999 m. sausio 15 d.
ADM
parengtu memorandumu dėl 1998 m. gruodžio 11 d. įvykusio buvusio
ADM
atstovo kartelyje pokalbio su Komisijos tarnybomis. Antra, Komisija rėmėsi FTB ataskaita.
Dėl 1991 m. sausio mėn.
ADM
organizuotų dvišalių susitikimų su pagrindiniais citrinos rūgšties gamintojais, t. y.
H & R
,
HLR
ir
JBL
, Komisija konstatavo, kad, nepaisant to, jog
ADM
šiuos susitikimus laikė paprastais prisistatymo konkurentams susitikimais, „labai tikėtina, kad šie susitikimai buvo pagrindas
sukurti (ar atnaujinti) citrinos rūgšties kartelį 1991 m. kovo mėnesį“. Iš tikrųjų Komisija mano, kad „atsižvelgiant į labai
trumpą laikotarpį nuo šių susitikimų iki pirmojo daugiašalio kartelio susitikimo 1991 m. kovo 6 d., labai tikėtina, jog buvo
kalbama apie galimybę ar siekį sukurti kartelį, kaip tai ypač matyti iš kalbų turinio, išdėstyto
ADM
darbuotojo parengtame protokole: nors pokalbių aprašymai yra netikslūs, šis darbuotojas nurodo, kad mažiausiai du kartus
konkurentas buvo „peiktas“ <...> už savo elgesį citrinos rūgšties sektoriuje“. Komisija nusprendė, kad „toks pasipiktinimas,
išreikštas konkurento, kuris buvo kritikuojamas už netinkamą elgesį rinkoje, atžvilgiu, akivaizdžiai rodo antikonkurencinį
siekį įvesti daugiau disciplinos rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 74, 75 ir 263 konstatuojamosios dalys).
Be to, ginčijamo sprendimo 264 konstatuojamojoje dalyje Komisija pridūrė, kad „dvišalių
ADM
ir jos konkurentų susitikimų kiek anksčiau už pirmąjį daugiašalį kartelio susitikimą nepakanka įrodyti, kad
ADM
buvo kartelio iniciatorė, tačiau yra rimta to nuoroda“.
Dėl
ADM
nurodomų vertinimo klaidų dėl dvišalių susitikimų pirmiausia reikia pažymėti, kad ji neginčija organizavusi šiuos susitikimus.
Taip pat nepriekaištauja Komisijai klaidingai supratus dokumentus, kuriais ji rėmėsi šiuo klausimu. Tačiau
ADM
tvirtina, kad šie dvišaliai susitikimai vyko siekiant prisistatyti kitiems kartelio nariams.
Tačiau net jei, kaip ginčijamo sprendimo 264 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė Komisija, Komisijos turimos informacijos apie
dvišalius susitikimus nepakako nuspręsti, jog per šiuos susitikimus
ADM
inicijavo kartelį, vis dėlto Komisija pagrįstai galėjo manyti, kad šie dvišaliai susitikimai, kuriuos
ADM
organizavo kiek anksčiau už pirmąjį daugiašalį kartelio susitikimą, yra „rimta nuoroda“, kad
ADM
buvo kartelio iniciatorė.
Tai, kad ginčijamo sprendimo 264 konstatuojamojoje dalyje Komisija šių dvišalių susitikimų įrodomąją galią dėl
ADM
buvimo kartelio iniciatore sušvelnino, nereiškia, kad Komisija klaidingai įvertino minėtus susitikimus. Visiškai priešingai,
Komisijos pasirinktas metodas įrodo, kad ji kruopščiai išanalizavo nurodytus dokumentus prieš nuspręsdama, kad šie dvišaliai
susitikimai yra tik rimta nuoroda, jog
ADM
buvo kartelio iniciatorė, tačiau jų nepakanka galutinei išvadai padaryti.
Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos nurodydama, kad šie susitikimai yra papildoma nuoroda kitų dviejų veiksnių,
kuriais ji rėmėsi nuspręsdama, kad
ADM
vadovavo karteliui, atžvilgiu.
Dėl
ADM
nurodytos pareigos motyvuoti nesilaikymo reikia pastebėti, kad ginčijamo sprendimo 263 ir 264 konstatuojamosiose dalyse aiškiai
ir nedviprasmiškai pateikiami institucijos argumentai. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 263 konstatuojamojoje dalyje Komisija
nusprendė, kad labai tikėtina, jog 1991 m. sausio mėn.
ADM
susitikimai atitinkamai su
H & R
,
HLR
ir
JBL
buvo pagrindas įsteigti citrinos rūgšties kartelį 1991 m. kovo mėn., o ginčijamo sprendimo 264 konstatuojamojoje dalyje Komisija
patikslino šios išvados pasekmes
ADM
nurodydama, kad dvišalių
ADM
ir jos konkurentų susitikimų kiek anksčiau už pirmąjį daugiašalį kartelio susitikimą nepakanka siekiant nuspręsti, kad
ADM
buvo iniciatorė, tačiau yra rimta nuoroda. Šis patikslinimas nėra prieštaringas ir nedaro įtakos Komisijos argumentavimo
nuoseklumui. Todėl šiuo klausimu negalima priekaištauti dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo.
Taigi Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos ir nepažeidė savo pareigos motyvuoti.
b)     Dėl buvusio
ADM
atstovo pareiškimo FTB
Faktinių aplinkybių ir ginčijamo sprendimo priminimas
1996 m. spalio 11 d. ir 12 d. buvęs
ADM
atstovas, apklausiamas „grand jury“ per JAV
antitrust
procedūrą, kuri baigėsi teisminiu susitarimu (
plea agreement
), padarė pareiškimą. Ši apklausa, kurioje buvęs
ADM
atstovas dalyvavo kartu su savo advokatu, buvo atliekama priėmus įpareigojimą (
compulsion order
). Remdamasis šia apklausa 1996 m. lapkričio 5 d. FTB parengė ataskaitą.
Iš 1996 m. spalio 11 d. JAV valdžios institucijų laiško buvusio
ADM
atstovo advokatui matyti, kad ši apklausa buvo atliekama paprašius
ADM
, kuri sutiko būti apklausiama, pasilikdama JAV Konstitucijos suteiktą teisę neatsakyti į klausimus, kurie galėtų ją pačią
apkaltinti (penktoji pataisa). Šiame laiške taip pat nurodoma, kad prieš šią apklausą JAV valdžios institucijos buvusiam
ADM
atstovui suteikė baudžiamąjį imunitetą dėl aplinkybių, nurodytų jo pareiškime, jei jis į pateiktus klausimus atsakys atvirai
ir tiksliai bei pateiks visą turimą informaciją. Be to, JAV valdžios institucijos nurodė, kad buvusio
ADM
atstovo per apklausą padarytas pareiškimas negalės būti panaudotas tiesiogiai ar netiesiogiai prieš
ADM
ar prieš bet kurį iš jos darbuotojų, dukterinę įmonę ar su ja susijusią bendrovę vykdant baudžiamąjį persekiojimą.
Per minėtą 1996 m. spalio 11 d. ir 12 d. apklausą buvęs
ADM
atstovas smulkiai apibūdino kartelio veikimą ir nurodė dalyvavusias šalis. Jis taip pat apibūdino nuolatinius susitikimus
aukščiausiu lygmeniu („vadovų“ ar „G–4/5“ susitikimai) bei labiau techninio pobūdžio susitikimus („šerpų“ susitikimai), kurių
daugelyje jis dalyvavo. FTB ataskaitos 21 ir 22 puslapiuose pateikiamas buvusio
ADM
atstovo pareiškimas, kurio ištraukas Komisija citavo ginčijamo sprendimo 256 konstatuojamojoje dalyje.
Per administracinę procedūrą Komisijoje
Bayer
jai pateikė FTB ataskaitą. Be to, per administracinę procedūrą, vykstant 1998 m. gruodžio 11 d. Komisijos tarnybų susitikimui
su
ADM
atstovais (žr. ginčijamo sprendimo 57 konstatuojamąją dalį), Komisija apklausė buvusį
ADM
atstovą. Po šio susitikimo
ADM
Komisijai pateikė memorandumą be datos „Memorandumas dėl (buvusio
ADM
atstovo kartelyje) apklausos Komisijoje 1998 m. gruodžio 11 dieną.“
Vėliau pranešime apie kaltinimus Komisija rėmėsi būtent buvusio
ADM
atstovo pareiškimu, taip kaip jis išdėstytas FTB ataskaitoje. Be to, ji pridėjo šią ataskaitą prie pranešimo apie kaltinimus.
Galiausiai atsakydama į pranešimą apie kaltinimus
ADM
nurodė savo buvusio atstovo pareiškimą FTB, tuo pabrėždama
ADM
bendradarbiavimo svarbą ne tik per Komisijos administracinę procedūrą, bet ir su JAV valdžios institucijomis. Be to,
ADM
pati keletą kartų darė nuorodą į FTB ataskaitą tvirtindama, kad ji visiškai bendradarbiavo per Komisijoje vykusią procedūrą,
kad kartelis turėjo nedidelę įtaką citrinos rūgšties rinkai ir kad apskaičiuojant baudą jos atžvilgiu turėjo būti pripažintos
lengvinančios aplinkybės. Šioje situacijoje
ADM
ypač rėmėsi FTB ataskaita siekdama įrodyti, kad, jos nuomone, ji nevadovavo karteliui, net jei šiais argumentais ji norėjo
įrodyti Komisijai, kad jos atžvilgiu turi būti pripažintos lengvinančios aplinkybės.
Ginčijamo sprendimo 265 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė nuorodą į FTB ataskaitą:
„Per apklausą FTB 1996 m. (buvęs)
ADM
atstovas kartelio susitikimuose, nurodydamas kitą
ADM
atstovą tuose pačiuose susitikimuose, pareiškė, kad „mechanizmas G–4/5, atrodo, buvo (šio kito
ADM
atstovo) idėja ir kad 1991 m. kovo 6 d. susitikime Bazelyje, kur buvo nustatyta (citrinos rūgšties) tvarka, (šis kitas
ADM
atstovas) pakankamai aktyviai veikė“. Apie tą patį kolegą jis pridūrė, kad (šis kitas
ADM
atstovas) buvo laikomas „išminčiumi“ ir net buvo (
JBL
atstovo pavardė) pramintas „pamokslininku“.
Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad Komisija, remdamasi FTB ataskaita kaip dokumentu, patvirtinančiu
ADM
„
leadership
“, padarė klaidą.
Pirmiausia
ADM
tvirtina, kad Komisija negalėjo pagrįstai remtis FTB ataskaita, nes ši ataskaita yra vienas iš trečiosios valstybės valdžios
institucijoms atliekant tyrimą surinktų įrodymų, kuriems netaikomos Bendrijos teisėje numatytos procesinės garantijos.
ADM
pabrėžia, kad nei buvusiam
ADM
atstovui, nei jo advokatui nebuvo suteikta galimybės peržiūrėti, patvirtinti ar pasirašyti pareiškimą.
JAV teismuose panašūs pareiškimai buvo pripažinti iš esmės mažai patikimais. Be to,
ADM
pažymi, kad 1993 m. lapkričio 10 d. Sprendime
Otto
(C‑60/92, Rink. p. I‑5683, 20 punktas) Teisingumo Teismas pripažino, jog vykstant nacionalinei procedūrai surinkta informacija, nesusijusi
su Bendrijos pripažinta teise į gynybą nuo savęs apkaltinimo, gali būti pateikta Komisijai susijusios šalies. Vis dėlto Teisingumo
Teismas šiame sprendime nusprendė, kad iš jo 1989 m. spalio 18 d. Sprendimo
Orkem prieš Komisiją
(374/87, Rink. p. 3283) matyti, jog Komisija, kaip, beje, ir nacionalinė valdžios institucija, negali naudoti šios informacijos
kaip konkurencijos normų pažeidimo įrodymo procedūroje, kurioje gali būti paskirta bauda, ar kaip įrodymo, pateisinančio išankstinį
tyrimą tokioje procedūroje.

ADM
pabrėžia netvirtinanti, kad JAV valdžios institucijos netaikė procesinių garantijų. Ji nurodo, kad buvęs
ADM
atstovas iš tikrųjų buvo su savo advokatu ir jam buvo suteiktas imunitetas nuo baudžiamojo persekiojimo. Vis dėlto
ADM
tvirtina, kad tai yra trečiojoje valstybėje vykstant procedūrai surinkti įrodymai, kuriems negali būti taikomos Bendrijos
teisėje įtvirtintos garantijos. Komisija akivaizdžiai negalėjo įvertinti dokumento įrodomosios galios, jei nesuprato, kaip
jis buvo parengtas, nei procesinių garantijų, susijusių su jo parengimu, įskaitant esminius veiksnius, pavyzdžiui, klausimą,
ar minėtas dokumentas buvo parengtas gavus priesaiką ar buvo peržiūrėtas liudininko ar jo advokato.
Antra,
ADM
mano, kad Komisija negalėjo remtis FTB ataskaita, nes ji neturėjo galimybės įgyvendinti savo teisės į gynybą nuo savęs apkaltinimo,
pripažintos šio sprendimo 238 punkte minėtame sprendime
Orkem prieš Komisiją
.
ADM
priduria, kad tai, jog
ADM
persekiojimo atsisakymas buvo taikomas tik baudžiamajame procese, neturi jokios reikšmės.

ADM
primena, kad nagrinėjamą pareiškimą padarė buvęs
ADM
atstovas, ir šis pareiškimas yra teisės į gynybą nuo savęs apkaltinimo atsisakymas, jei JAV valdžios institucijos jo nenaudos
prieš buvusį
ADM
atstovą ar ją pačią. Vis dėlto ji nurodo, kad, priešingai nei JAV valdžios institucijos, Komisija per savo pradėtą procedūrą
nesuteikė jai galimybės pasinaudoti savo teise prieštarauti savęs apkaltinimui dėl buvusio
ADM
atstovo pareiškimo.
ADM
neginčija, kad Komisija galėjo remtis FTB ataskaitos ištraukomis, kurios sutampa su tiesioginio buvusio
ADM
atstovo liudijimu Komisijai. Tačiau ji pabrėžia, kad tiesioginis jos buvusio atstovo liudijimas Komisijai nėra susijęs su
„
leadership
“ klausimu, kuriuo ji rėmėsi darydama nuorodą į FTB ataskaitą.
ADM
priekaištauja Komisijai, kad ši apklausė jos buvusį atstovą asmeniškai ir turėjo galimybę jį apklausti tiek tiesiogiai, tiek
pateikdama klausimus raštu, tačiau neklausinėjo jo, net ir vėliau, kitu tyrimo procedūros momentu, ar
ADM
vadovavo karteliui.
Trečia,
ADM
tvirtina, kad FTB ataskaita nėra
ADM
iš esmės patikima dėl trijų priežasčių.
Pirmiausia
ADM
pažymi, kad ataskaitą parengė FTB tarnautojai ir JAV prokurorai, susirūpinę progresu byloje. Panašiomis ataskaitomis JAV
teismai nesiremdavo procese kaip nuorodomis paremtais įrodymais dėl to, kad tyrėjai, siekdami parengti solidesnę baudžiamąją
bylą, gali pateikti ne viską, ką kalbėjo apklausiamas asmuo.
Antra,
ADM
tvirtina, kad nei buvęs
ADM
atstovas, nei jo advokatas neturėjo galimybės perskaityti, patvirtinti ar pasirašyti pareiškimo ir kad po dvejų metų per
kryžminę apklausą per posėdį, kai buvęs
ADM
atstovas liudijo kaip JAV valdžios institucijų liudininkas, jis pareiškė, kad nebuvo matęs FTB ataskaitos anksčiau. Be to,
ADM
nurodo, kad per šią apklausą buvęs
ADM
atstovas suabejojo ataskaitos dalimi, kuri jam buvo pateikta vykdant apklausą.
Trečia,
ADM
mano, kad FTB ataskaitoje yra vidinių prieštaravimų dėl
ADM
vadovavimo. Iš tikrųjų
ADM
tvirtina, kad, nors Komisija rėmėsi ataskaitos dalimi, esančia jos 22 puslapyje, pagal kurią buvusio
ADM
atstovo vadovas parengė tvarką ir aktyviai dalyvavo 1991 m. kovo 6 d. pirmajame susitikime, ataskaitos 7 puslapyje dėl šio
1991 m. kovo 6 d. susitikimo buvo pažymėta, kad „susitikimui „akivaizdžiai vadovavo (
HLR
atstovas)“, kurį buvęs
ADM
atstovas apibūdina kaip „pagrindinį veikėją“.

ADM
priduria, jog iš 1998 m. gruodžio 11 d. memorandumo (žr. šio sprendimo 232 punktą) matyti, kad „(
HLR
atstovas) <...> pirmininkavo šiai neoficialiai grupei“, kad „
ADM
beveik nedalyvavo“ ir „(
ADM
atstovai) tik klausėsi“.
Ketvirta,
ADM
nurodo 2002 m. vasario 26 d. padarytus buvusio
ADM
atstovo ir jo advokato pareiškimus šiame procese.
Dėl buvusio
ADM
atstovo advokato pareiškimo
ADM
pastebi, kad jis teigia, jog jo paties užrašai, kuriuos jis padarė klausydamas buvusio
ADM
atstovo atsakymų jį apklausiant FTB, rodo, kad FTB ataskaita nedaug, tačiau iš esmės skiriasi nuo realių buvusio
ADM
atstovo atsakymų turinio
leadership
klausimu.
ADM
pažymi, kad jos buvusio atstovo advokato užrašai sutapo su jo kliento pareiškimais, o FTB ataskaita atspindėjo tik buvusio
ADM
atstovo žodžius, pateiktus be konteksto.
Iš tikrųjų pirmiausia iš buvusio
ADM
atstovo advokato užrašų matyti, kad šis atstovas nurodė, jog kitas
ADM
atstovas per 1991 m. kovo 6 d. susitikimą veikė „pakankamai aktyviai“, tačiau niekada „nevadovavo“. FTB ataskaitoje jo vaidmuo
buvo kvalifikuojamas kaip „aktyvus“, tačiau joje buvo praleistas svarbus prieveiksmis.
Antra, iš buvusio
ADM
atstovo advokato užrašų matyti, kad FTB neklausė šio atstovo, ar tvarka „G–4/G–5“ buvo kito
ADM
atstovo idėja. Konkrečiau kalbant, pateikiant klausimus dėl kartelio, buvusio
ADM
atstovo buvo paklausta, ar „tai galėjo būti (kito
ADM
atstovo) idėja“, ir į šį klausimą buvęs
ADM
atstovas atsakė „taip“. Buvo pateikti klausimai dėl
ADM
prisijungimo prie kartelio buvus kito
ADM
atstovo idėja, o ne dėl tvarkos buvus kito
ADM
atstovo idėja. Klausimas ir atsakymas yra mažų mažiausiai dviprasmiški ir negali patvirtinti FTB ataskaitoje esančio teiginio,
kad „tvarka G–4/G–5, atrodo, buvo (kito
ADM
atstovo) idėja“. Dėl diskusijų, susijusių su per 1991 m. kovo 6 d. susitikimą nustatyta kartelio sistema,
ADM
tvirtina, kad buvusio
ADM
atstovo advokato užrašai patvirtina, jog šis atstovas be jokių dviprasmybių pareiškė, kad
HLR
advokatas buvo pagrindinis dalyvis, gyręs kvotų sistemą. Beje, iš to matyti, kad kitas
ADM
atstovas „nedaug kalbėjo“ ir „paprastai per susitikimus daugiau klausydavo ir stebėdavo, kas vyksta“.
ADM
pabrėžia, kad tai sutampa su buvusio atstovo pareiškimais, jog kitas
ADM
atstovas „niekada nebandė vadovauti“, o „kiti anksčiau tai darė“.
Trečia,
ADM
pastebi, kad buvusio
ADM
advokato užrašai rodo, jog jis nevartojo žodžio „išminčius“ apibūdindamas kitą
ADM
atstovą.
Dėl buvusio
ADM
atstovo pareiškimo
ADM
tvirtina, kad jis taip pat patvirtino, kad, kiek jis prisimena, trijose vietose jo pareiškimai skiriasi nuo FTB ataskaitoje
esančių jo atsakymų.
Pirmiausia iš to reikia daryti išvadą, kad kitas
ADM
atstovas iš tikrųjų nedarė įtakos per 1991 m. kovo 6 d. susitikimą ir negali būti laikomas jam vadovavusiu.
Toliau buvusio
ADM
atstovo pareiškime nurodoma, kad
HLR
atstovas pakvietė buvusį
ADM
atstovą ir kitą
ADM
atstovą į 1991 m. kovo 6 d. susitikimą, vadovavo šiam susitikimui ir rekomendavo kartelio informavimo ir kontrolės sistemą.
Iš to reikia daryti išvadą, kad buvęs
ADM
atstovas neatsimena, jog kitas
ADM
atstovas būtų vadinamas „išminčiumi“, tačiau prisimena, kad
JBL
atstovas, kuris vadovavo kartelio susitikimams nuo 1994 m. gegužės mėn., kitą
ADM
atstovą vadino „iniciatoriumi“. Be to, iš to matyti, kad buvęs
ADM
atstovas preziumavo, jog į jo nuomonę buvo atsižvelgiama todėl, kad „(kitas
ADM
atstovas) paprastai buvo santūrus ir kalbėdavo tik tada, kai turėdavo kažką rimto pasakyti“. Galiausiai iš to išplaukia,
kad žodis „išminčius“ nebuvo vartojamas kitam
ADM
atstovui apibūdinti.
Penkta,
ADM
tvirtina, kad FTB ataskaita yra nesuderinama su Komisijos išvadomis.
ADM
pastebi, kad iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 265 konstatuojamojoje dalyje Komisija, remdamasi FTB ataskaita, bando kitą
ADM
atstovą pristatyti kaip asmenį, vadovavusį pirmajam 1991 m. kovo 6 d. kartelio susitikimui, nors ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamojoje
dalyje ji nurodo, kad šį susitikimą „organizavo ir jam pirmininkavo (
HLR
) atstovas“.
Be to,
ADM
tvirtina, kad šis 1991 m. kovo 6 d. susitikimo aprašymas skiriasi nuo to, kurį Komisija pateikė pranešime apie kaltinimus.
Iš tikrųjų pastarojo 62 punkte Komisija pažymėjo, kad šį susitikimą „organizavo ir jam pirmininkavo (
HLR
atstovas)“.

ADM
priduria, kad
HLR
atstovo pagrindinį vaidmenį per 1991 m. kovo 6 d. susitikimą taip pat patvirtina ir ginčijamo sprendimo 85 ir 89 konstatuojamosios
dalys.
Komisija prašo atmesti visus
ADM
argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
–       Įžanga

ADM
pateikia du skirtingus kaltinimus. Pirmiausia ji tvirtina, kad remdamasi FTB ataskaita Komisija pažeidė Bendrijos teisėje
įtvirtintas procesines garantijas. Antra,
ADM
tvirtina, kad Komisija klaidingai vertino FTB ataskaitos turinį.
–       Dėl to, kad Komisija pažeidė Bendrijos teisėje numatytas procesines garantijas
Akivaizdu, kad jokia nuostata nedraudžia Komisijai kaip įrodymu remtis dokumentu, kuris, kaip šioje byloje FTB ataskaita,
buvo parengtas vykstant kitai, ne Komisijos procedūrai, siekiant įrodyti EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimą ir nustatyti
baudą.
Tačiau pagal teismų praktiką kaip vienas iš Bendrijos teisės bendrųjų principų, kuriems priklauso pagrindinės teisės ir kuriais
remiantis turi būti aiškinami visi Bendrijos teisės aktai, pripažįstama įmonės teisė nebūti Komisijos pagal Reglamento Nr. 17
11 straipsnį spaudžiamai prisipažinti dalyvavus pažeidime (238 punkte minėto sprendimo
Orkem prieš Komisiją
35 punktas). Šios teisės apsauga reiškia, kad ginčo dėl tam tikro klausimo apimties atveju turi būti patikrinta, ar adresato
atsakymas iš tikrųjų reikštų prisipažinimą padarius pažeidimą ir todėl būtų pažeista teisė į gynybą (žr. 2002 m. spalio 15 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 273 punktą ir 2001 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑112/98, Rink. p. II‑729, 64 punktą).
Akivaizdu, kad šios bylos faktinės aplinkybės skiriasi nuo aplinkybių minėtose bylose, kur Komisija įmonėms pateikė klausimus,
į kuriuos pastarosios turėjo teisę neatsakyti.
Vis dėlto kai, kaip šioje byloje, laisvai vertindama savo turimus įrodymus, Komisija remiasi pareiškimu, padarytu skirtingomis
nei šios Komisijos procedūros aplinkybėmis, ir kai šiame pareiškime, gali būti, yra informacijos, kurią pateikti Komisijai
įmonė turėjo teisę atsisakyti pagal šios sprendimo 238 punkte minėtą sprendimą
Orkem prieš Komisiją
, Komisija turi užtikrinti susijusiai įmonei procesines teises, ekvivalentiškas nustatytoms minėtoje teismo praktikoje.
Tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos šioje byloje, procesinių garantijų užtikrinimas reiškia, kad Komisija privalo savo
iniciatyva išnagrinėti, ar iš pirmo žvilgsnio yra rimtų abejonių dėl suinteresuotųjų šalių procesinių teisių laikymosi procedūroje,
per kurią pastarosios pateikė tokius pareiškimus. Nesant tokių rimtų abejonių, atitinkamų šalių procesinės teisės turi būti
laikomos pakankamai užtikrintomis, jei pranešime apie kaltinimus Komisija aiškiai nurodo, tam tikrais atvejais pridėdama atitinkamus
dokumentus prie šio pranešimo, kad ji remsis nagrinėjamais pareiškimais. Taip Komisija leidžia suinteresuotosioms šalims pateikti
savo nuomonę ne tik dėl šių pareiškimų turinio, bet ir dėl galimo jų neteisėtumo ar ypatingų aplinkybių, kuriomis jie buvo
parengti ar pateikti Komisijai.
Šioje byloje pirmiausia reikia atsižvelgti į tai, kad FTB ataskaitą Komisijai pateikė
ADM
konkurentė
Bayer
, kuri taip pat dalyvavo kartelyje (žr. šio sprendimo 232 punktą), ir kad
ADM
netvirtino, jog šį dokumentą
Bayer
ar Komisija gavo neteisėtai.
Antra, reikia konstatuoti, kad FTB ataskaita yra JAV kompetentingos valdžios institucijos per ikiteisminį slaptų kartelių
tyrimą parengtas dokumentas, kuris buvo pateiktas JAV teismams nagrinėjant to paties kartelio bylą. Jame nebuvo jokios išorinės
nuorodos, kuri,
ex officio
, būtų Komisijai sukėlusi abejonių dėl šio dokumento įrodomosios galios. Taigi dėl to, kad
ADM
nurodo aplinkybę, jog 1996 m. spalio 11 d. JAV kompetentingų valdžios institucijų laiške buvusio
ADM
atstovo advokatui buvo pabrėžta, jog šioje ataskaitoje atstovo pateikta informacija negali būti panaudota nei prieš jį, nei
prieš
ADM
, reikia pažymėti, kad ši išlyga buvo aiškiai susijusi su baudžiamuoju procesu JAV teisės prasme, o ne su tokiomis procedūromis,
kokia yra procedūra Komisijoje.
Trečia ir svarbiausia, reikia priminti, kad pranešime apie kaltinimus Komisija nurodė, jog remsis šia ataskaita, ir pridėjo
šį dokumentą prie minėto pranešimo. Ji taip pat leido
ADM
pateikti savo nuomonę ne tik apie šio dokumento turinį, bet ir apie galimus pažeidimus ar ypatingas aplinkybes, susijusius
su šio dokumento parengimu, nurodytus Pirmosios instancijos teisme (žr. šio sprendimo 243 ir 244 punktus), ar pateikimu Komisijai,
dėl kurių, kaip mano
ADM
, Komisija negalėjo remtis šiuo dokumentu nepažeisdama procesinių teisių, įtvirtintų Bendrijos teisėje.
Vis dėlto
ADM
, atsakydama į pranešimą apie kaltinimus, nepateikė jokių prieštaravimų dėl Komisijos atsižvelgimo į šį dokumentą. Atvirkščiai,
ji pati akivaizdžiai rėmėsi šiuo dokumentu pagrįsdama savo argumentus, įskaitant ir susijusius su klausimu, ar ji vadovavo
karteliui. Be to,
ADM
net netvirtina per visą administracinę procedūrą atkreipusi Komisijos dėmesį į FTB ataskaitos patikimumo trūkumą ar prašiusi
Komisijos apklausti buvusį
ADM
atstovą dėl šioje ataskaitoje pateiktos informacijos teisingumo.
Todėl Komisija, įgyvendindama savo laisvę vertinti įrodymus ir remdamasi FTB ataskaita, nepažeidė Bendrijos teisėje įtvirtintų
procesinių garantijų.
–       Dėl to, kad Komisija klaidingai vertino FTB ataskaitos turinį
Dėl to, kad
ADM
tvirtina, jog FTB ataskaitoje yra vidinių prieštaravimų (šio sprendimo 245 punktas), reikia konstatuoti, kad FTB ataskaitos
dalyje, kuria ginčijamo sprendimo 265 konstatuojamojoje dalyje rėmėsi Komisija, buvęs
ADM
atstovas pareiškė, jog kitas
ADM
atstovas turėjo idėjų apie kartelio sutvarkymą ir aktyviai dalyvavo pirmajame kartelio susitikime 1991 m. kovo 6 dieną. Be
to, jis pridūrė, kad kitas
ADM
atstovas buvo laikomas „išminčiumi“ ir net buvo
JBL
atstovo pramintas „pamokslininku“. Tačiau minėtos ataskaitos 7 puslapyje dėl šio 1991 m. kovo 6 d. susitikimo pažymima, kad
„susitikimui „akivaizdžiai vadovavo (
HLR
atstovas)“, kurį buvęs
ADM
atstovas apibūdina kaip „pagrindinį veikėją“.
Iš to reikia daryti išvadą, kad buvęs
ADM
atstovas manė, jog kitas
ADM
atstovas ir
HLR
atstovas šiame susitikime buvo svarbūs – vienas (
HLR
atstovas) organizavo ir vadovavo susitikimui, kitas (
ADM
atstovas) – turėjo lemiamą balsą parengiant sudarytus susitarimus.
Būtent taip Komisija suprato šį dokumentą. Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo 268–272 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ji
manė, jog tiek
ADM
, tiek
HLR
vadovavo karteliui. 269 konstatuojamojoje dalyje Komisija šiuo klausimu rėmėsi FTB ataskaita, net jei ji citavo kitą, nei
ADM
nurodyta, jo dalį.
Todėl
ADM
neteisingai nurodo egzistuojant vidinius FTB ataskaitos prieštaravimus.
Dėl
ADM
nurodomų prieštaravimų tarp FTB ataskaitos ir buvusio
ADM
atstovo pareiškimo Komisijai, kaip jis išdėstytas
ADM
parengtame memorandume (šio sprendimo 246 punktas), reikia pastebėti, kad net manant, jog
ADM
atstovo svarbumo per susitikimus aprašymas skiriasi nuo aprašymo, pateikto FTB ataskaitoje, vis dėlto, kaip jau buvo nuspręsta
šio sprendimo 270 punkte, Komisija galėjo pagrįstai remtis FTB ataskaita, ir negali būti priekaištaujama Komisijai pasitikėjus
FTB ataskaita labiau nei
ADM
parengtu memorandumu dėl buvusio
ADM
atstovo apklausos Komisijoje, kuri vyko
in tempore suspecto
.
Dėl
ADM
tvirtinimo, kad egzistuoja prieštaravimų pačios Komisijos išvadose, esančiose ginčijamame sprendime ir pranešime apie kaltinimus
(šio sprendimo 256–258 punktai), reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 78, 85 ir 89 konstatuojamosiose dalyse ir pranešimo
apie kaltinimus 62 punkte nurodyta, jog 1991 m. kovo 6 d. susitikimą organizavo ir jam pirmininkavo
HLR
atstovas. Vis dėlto tai negali paneigti Komisijos išvados dėl
ADM
, kaip bendraorganizatorės. Iš tikrųjų niekas negali paneigti, kad, kaip šioje byloje, viena šalis organizuoja susitikimus
ir jiems vadovauja, o kita šalis labai aktyviai juose dalyvauja, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 265 konstatuojamojoje dalyje,
ir kad abi šalys dėl atitinkamo vaidmens gali būti laikomos vadovaujančiomis karteliui.
Dėl
ADM
nurodomų buvusio
ADM
atstovo ir jo advokato pranešimų, padarytų 2002 m. vasario 26 d. šioje byloje, kurie skiriasi nuo buvusio
ADM
atstovo pareiškimų FTB (šio sprendimo 247–255 punktai), pakanka priminti, kad
ADM
per administracinę procedūrą niekur netvirtino, kad FTB ataskaitoje yra pateikiami netikslūs buvusio
ADM
atstovo pareiškimų aprašymai (žr. šio sprendimo 234 punktą). Be to, Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos per
administracinę procedūrą suteikdama didesnę įrodomąją galią pateiktai FTB ataskaitai nei vėlesniems pareiškimams, padarytiems
in tempore suspecto
per šią procedūrą.
Todėl
ADM
neįrodė, kad Komisija klaidingai suprato FTB ataskaitą.
Iš to, kas pasakyta, reikia daryti išvadą, kad Komisija nepadarė akivaizdžios klaidos vertindama FTB ataskaitą.
c)     Dėl
Cerestar
pareiškimo
Šalių argumentai
Pirmiausia
ADM
tvirtina, kad net pripažįstant, jog Komisija galėjo remtis
Cerestar
pateiktais įrodymais, vadovavimas „šerpų“ susitikimams rodo tik aktyvų dalyvavimą kartelyje, bet ne jo „leadership“.

ADM
nurodo, kad „šerpų“ susitikimai buvo žemesnio kiekvienos susijusios šalies hierarchijos lygio atstovų susitikimai. Jie vyko
tik nuo 1993 m. birželio mėn. ir juose buvo sprendžiami tik techniniai klausimai (ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamoji
dalis).
ADM
tvirtina, kad iš tikrųjų keletas jų buvo susiję ne su neteisėtu susitarimu, o su teisėta veikla prekybos asociacijoje, pavyzdžiui,
citrinos rūgšties panaudojimo galimybių vertinimu siekiant išplėsti rinką ir antidempingo skundo parengimas prieš Kinijos
gamintojus. Šie susitikimai skyrėsi nuo pagrindinių „masters“ susitikimų, kurie vyko per visą kartelio veikimo laikotarpį
ir per kuriuos buvo priimti reikšmingi sprendimai (kvotų nustatymas, kainų pakėlimas, kontrolės mechanizmas, kompensacijų
mokėjimai).
Antra,
ADM
tvirtina, kad
Cerestar
pateiktus įrodymus iš esmės reikia vertinti atsargiai, nes
Cerestar
prisiminimai apie susitikimus yra netikslūs: išsamesnė informacija buvo pateikta tik apie tris iš 17 susitikimų, kuriuos
Cerestar
apibūdino kaip „galimus“ kartelio susitikimus, o šešių susitikimų, apie kuriuos prisiminė
Cerestar
, remiantis kitų dalyvių parodymais ir Komisijos duomenimis, iš viso nebuvo.
Trečia,
ADM
mano, kad
Cerestar
pateikti įrodymai, ypač „šerpų“ susitikimų, yra klaidingi.
Cerestar
nurodė tik vieną iš šių susitikimų per visą savo dalyvavimo kartelyje laikotarpį (t. y. 1994 m. balandžio 15 d. susitikimas
Čikagos O’Hare oro uoste) ir pareiškė, kad „(D.) tiksliai visko neatsimena“. Tačiau, remiantis kitų dalyvių parodymais, šio
susitikimo iš viso nebuvo. Be to,
Cerestar
paminėjo dar tris susitikimus.
ADM
pabrėžia, kad
Cerestar
prisipažino nedalyvavusi kituose susitikimuose po 1994 m. lapkričio 2 d., ir tai nestebina, nes tam tikri „šerpų“ susitikimai
buvo skirti ne su karteliu susijusiems klausimams, o Komisija neatskyrė šių „šerpų“ susitikimų nuo kitų susitikimų.
Ketvirta,
ADM
tvirtina, kad
Cerestar
pareiškimas neatitinka buvusio
ADM
atstovo pareiškimo per Komisijos procedūrą. Atsižvelgiant į
Cerestar
pareiškimo patikimumo trūkumą ir į tai, kad pastaroji negalėjo patikslinti laiko ir vietų, kuriose iš tikrųjų vyko „šerpų“
susitikimai, minėtas buvusio
ADM
atstovo pareiškimas per Komisijos procedūrą turėjo būti laikomas patikimesniu.
ADM
taip pat nurodo, kad pagal buvusio
ADM
atstovo pareiškimą nebuvo susitarta dėl kartelyje dalyvaujančių įmonių žemesnio hierarchijos lygio atstovų susitikimų vadovo
ar oficialiai jis paskirtas, ir tvirtinimas, jog jis siūlė parengti dosjė ir tarifų lenteles, yra melagingas.
ADM
pripažįsta, kad jos buvęs atstovas kartais per susitikimus pateikdavo parengtus duomenis, tačiau taip pat nurodo, kad kiti
atstovai darė tą patį. Panašiai visi dalyviai teikė pasiūlymus dėl kainų. Vieninteliai atvejai, kai buvęs
ADM
atstovas atsimena parengęs tarifų lenteles kitiems dalyviams, yra susiję su sutartos kainos keitimo ribomis, tačiau tai pasitaikydavo
labai retai.
Komisija atmeta
ADM
argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pastebėti, kad ginčijamo sprendimo 266 konstatuojamojoje dalyje Komisija apie
Cerestar
pareiškimą pažymėjo:
„Savo 1999 m. kovo 25 d. pareiškime
Cerestar
<...> taip pat tvirtina, kad „nors (
HLR
ir
JBL
atstovai) iš esmės vadovavo „masters“ susitikimui, (
Cerestar
) susidarė įspūdis, kad (
ADM
atstovas) buvo iniciatorius. (
ADM
atstovas) vadovavo „šerpų“ susitikimams ir iš esmės parengdavo dosjė ir tarifų lenteles, dėl kurių reikėdavo susitarti“.“
Dėl „iniciatoriaus vaidmens“, kurio pagal
Cerestar
pareiškimą per kartelio aukščiausiojo lygmens susitikimus („masters“ susitikimus) ėmėsi buvęs
ADM
atstovas, reikia pažymėti, kad
ADM
tik tvirtina, jog iš jos pačios jos pačios pareiškimai turi tokią pačią teisinę galią, kaip ir
Cerestar
pareiškimai.
Tačiau reikia konstatuoti, kad
Cerestar
pateiktas įvykių aprašymas šiuo klausimu sutampa su buvusio
ADM
atstovo pareiškimu FTB ataskaitoje. Dėl
Cerestar
pareiškimo patikimumo reikia pažymėti, kad yra akivaizdu, jog
Cerestar
aktyviai nedalyvavo kartelyje, ir vis dėlto tai nebuvo pripažinta lengvinančia aplinkybe (žr. ginčijamo sprendimo 282 ir
283 konstatuojamąsias dalis).
Dėl buvusio
ADM
atstovo vaidmens per techninio pobūdžio susitikimus („šerpų“ susitikimus) reikia pastebėti, kad
Cerestar
nurodė, jog iš esmės šis atstovas organizavo minėtus susitikimus ir jiems vadovavo bei pateikdavo techninius pasiūlymus.
Todėl nėra svarbu, kad savo pareiškime
Cerestar
nepateikė smulkesnės informacijos apie tam tikrus kartelio susitikimus.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas jau nusprendė, kad
ADM
negalėjo pagrįstai remtis tariamu
Cerestar
pareiškimo ir buvusio
ADM
atstovo pareiškimo per Komisijos procedūrą neatitikimu. Iš tikrųjų Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos suteikdama
pirmajam pareiškimui didesnę įrodomąją galią nei pareiškimams, padarytiems
in tempore suspecto
šio teisminio proceso tikslais.
Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios
Cerestar
pareiškimo vertinimo klaidos.
3.     Dėl
ADM
pripažinimo kartelio iniciatore
a)     Šalių argumentai
Remdamasi Komisijos sprendimų praktika
ADM
tvirtina, kad net manant, jog Komisija nepadarė klaidos remdamasi FTB ataskaita ir
Cerestar
pareiškimu, Komisijos remiantis minėtais dokumentais nustatyta informacija leidžia tik daryti išvadą, kad
ADM
aktyviai dalyvavo kartelyje, tačiau nebuvo iniciatorė.
Iš tikrųjų
ADM
mano, kad Komisija pripažįsta, jog ji nebuvo kartelio iniciatorė (ginčijamo sprendimo 264 konstatuojamoji dalis), nebuvo
sekretoriatas, įgaliotas rinkti, kontroliuoti ir platinti duomenis apie pardavimą (ginčijamo sprendimo 272 konstatuojamoji
dalis), nebuvo tarpininkė vykstant įvairiems dalyvių nesutarimams (ginčijamo sprendimo 270 konstatuojamoji dalis) ir pagaliau
ji nei prieštaravo, nei skatino kitas įmones dalyvauti kartelyje (ginčijamo sprendimo 271 konstatuojamoji dalis). Šiuos veiksnius
Komisija daugiau priskyrė
HLR
, pridurdama, kad ši organizavo pirmąjį 1991 m. kovo 6 d. susitikimą ir jam vadovavo, o taip pat visiems be išimties susitikimams
iki 1994 m. gegužės mėnesio (ginčijamo sprendimo 120 ir 268 konstatuojamosios dalys).
Todėl
ADM
mano, kad Komisija pažeidė savo pačios administracinę praktiką ir vienodo požiūrio principą.
Komisija ginčija
ADM
argumentų pagrįstumą.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kadangi pažeidimą padarė kelios įmonės, nustatant baudų dydžius reikia įvertinti santykinį kiekvienos iš jų dalyvavimo sunkumą
(181 punkte minėto sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
623 punktas) ir dėl to ypač reikia nustatyti atitinkamą jų vaidmenį laikotarpiu, kai dalyvavo padarant pažeidimą (žr. 1999 m.
liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 150 punktą ir 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enichem Anic prieš Komisiją
, T‑6/89, Rink. p. II‑1623, 264 punktą).
Iš to matyti, kad apskaičiuojant baudos dydį turi būti atsižvelgiama į vienos ar kelių įmonių „vadovaujamą“ vaidmenį kartelyje,
jei tokį vaidmenį turėjusios įmonės dėl to turi išskirtinę atsakomybę, lyginant su kitomis įmonėmis (2000 m. lapkričio 16 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, C‑298/98 P, Rink. p. I‑10157, 45 punktas; 180 punkte minėto sprendimo
Mayr‑Melnhof prieš Komisiją
291 punktas).
Gairių 2 punkte „Sunkinančios aplinkybės“ pateikiamas nebaigtinis aplinkybių, kurioms esant gali būti padidintas pagrindinis
baudos dydis, sąrašas, kuriame yra būtent „pažeidimo organizatoriaus arba kurstytojo vaidmuo“.
Šioje byloje iš pateiktos analizės matyti, kad, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, Komisija rėmėsi trimis skirtingais
įrodymais nuspręsdama, kad
ADM
kartu su
HLR
vadovavo karteliui, t. y., pirma, tuo, kad
ADM
organizavo 1991 m. sausio mėn. dvišalius susitikimus, antra, FTB ataskaita ir, trečia,
Cerestar
pareiškimu. Iš kiekvieno šio Komisijos įrodymo galima daryti tą pačią išvadą, kad kartelio pirminėje stadijoje
ADM
buvo kartelio iniciatorė, o karteliui veikiant
ADM
dominavo kitų kartelio narių atžvilgiu.
Jei, kaip ginčijamo sprendimo 273 konstatuojamojoje dalyje pripažino Komisija, kiti kartelio nariai dažnai atlikdavo veiksmus,
susijusius su vadovaujamu vaidmeniu,
ADM
nepateikia jokio argumento, kuris leistų manyti, jog šių kitų narių vaidmuo buvo toks pats svarbus kaip ir jos ar
HLR
. Be to, iš ginčijamo sprendimo 273 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija, padidindama baudą 35 %, atsižvelgė į tai,
jog kiti kartelio nariai taip pat dažnai atlikdavo veiksmus, susijusius su vadovaujamu vaidmeniu.

ADM
nurodyta aplinkybė, kad Komisija vadovaujamą vaidmenį taip pat pripažino ir
HLR
negali turėti įtakos šiai išvadai (žr. šio sprendimo 276 punktą). Be to, aplinkybė, kad, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo
77 konstatuojamojoje dalyje, tam tikros suinteresuotosios šalys, įskaitant ir
JBL
, atliko veiksmus siekdamos sukurti kartelį citrinos rūgšties rinkoje dar prieš Komisijos nustatytą
ADM
iniciatyvos šiuo klausimu perėmimą, negali paneigti išvados, kad
ADM
vadovavo sukuriant kartelį, dėl kurio buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
Todėl Komisija nepadarė vertinimo klaidos nuspręsdama, kad
ADM
vadovavo karteliui.
C –
Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo tuo, kad Komisija ADM baudą padidino tiek pat, kiek ir HLR
1.     Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad, net ir pripažįstant Komisijos nuomonę dėl jos vaidmens kartelyje, kuri skiriasi nuo realaus jos vaidmens jame,
HLR
vaidmuo buvo reikšmingas susitarimui, kuris iš esmės atitinka visus požymius, kuriuos Komisija laikė „
leadership
“ patvirtinimu kitose bylose.
ADM
vaidino tik nedidelį vaidmenį, panašų į
JBL
, kuri buvo pripažinta aktyvia kartelio nare (žr. ginčijamo sprendimo 120 ir 284 konstatuojamąsias dalis). Tačiau
ADM
ginčija tai, kad Komisija
JBL
atžvilgiu nepripažino to kaip sunkinančios aplinkybės, ir tvirtina, jog tuo ji pažeidė vienodo požiūrio principą.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas pastebi, kad iš ginčijamo sprendimo 268–272 konstatuojamųjų dalių matyti, jog nuspręsdama, kad
HLR
vadovavo karteliui, Komisija rėmėsi tuo, jog šios įmonės atstovas organizavo pirmąjį kartelio susitikimą ir vadovavo jam ir
kitiems kartelio susitikimams iki 1994 m. gegužės 18 d. (žr. ginčijamo sprendimo 120 konstatuojamąją dalį) bei kad per visą
dalyvavimo kartelyje laikotarpį stengėsi užtikrinti gerą jo veikimą atkreipdamas kitų kartelio narių dėmesį į būtinybę išlaikyti
kartelio veiksmus slaptus, paaiškindamas
Cerestar
, kai ši šalis prisijungė prie kartelio, narių susitarimų mechanizmą.

ADM
atveju Komisija iš esmės atsižvelgė į jos atstovų svarbų vaidmenį sukuriant kartelį ir į jos aktyvų dalyvavimą per visą kartelio
veikimo laikotarpį (šio sprendimo 299 punktas).
Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad
ADM
vaidmuo pirminėje kartelio stadijoje yra sunkinanti aplinkybė, ekvivalentiška
HLR
vaidmeniui.
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas vienodo požiūrio principo pažeidimu, turi būti atmestas.
D –
Dėl vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimo tuo, kad padidindama ADM baudą Komisija nesirėmė savo sprendimų praktika
1.     Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad net pripažįstant Komisijos nuomonę dėl
ADM
vaidmens kartelyje, ginčijamame sprendime pažeidžiami vienodo požiūrio ir proporcingumo principai, nes Komisija šioje byloje
padidindama baudą už „leadership“, kuri viršija 25 %, nukrypo nuo savo sprendimų praktikos ankstesnėse bylose.
Iš tikrųjų
ADM
tvirtina, kad bylose „Graikijos keltai“, „Papildomas lydinio mokestis“, „Kartonas“ ir „Propilenas“, nagrinėtose prieš priimant
gaires, Komisija baudą padidino tik 20–25 % . Tik esant keletui sunkinančių aplinkybių, įskaitant ir „leadership“, didesnis
baudos padidinimas būtų pateisinamas. Pavyzdžiui, byloje dėl neizoliuotų vamzdžių kartelio Komisija baudą
ABB
padidino 50 %, taip skirdama sankciją už keletą veiksnių vienu metu.
Komisija prašo atmesti nurodytus ieškinio pagrindus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Komisija turi diskreciją nustatyti baudos dydį (1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Martinelli prieš Komisiją
, T‑150/89, Rink. p. II‑1165, 59 punktas). Tai, kad anksčiau Komisija, esant sunkinančioms aplinkybėms, taikė tam tikrą baudos padidinimo
lygį, neatima iš jos teisės padidinti šį lygį neviršijant Reglamento Nr. 17 ir gairių nustatytų ribų, jei tai būtina įgyvendinant
Bendrijos konkurencijos politiką.
Dėl
ADM
nurodomo proporcingumo principo pažeidimo reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į tai, jog Komisija turi nustatyti baudą, kuri
užtikrintų didelį atgrasantį poveikį, Komisija neperžengė savo diskrecijos ribų nuspręsdama, kad
ADM
ir
HLR
vadovaujamas vaidmuo kartelyje pateisina atitinkamai šioms dviem šalims paskirtų baudų padidinimą 35 %.
Dėl
ADM
nurodomo vienodo požiūrio principo pažeidimo reikia priminti, kad Komisijos sprendimų praktika nėra teisinis pagrindas skiriant
baudas konkurencijos srityje, nes toks pagrindas yra Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis.
Dėl to reikia taip pat priminti, kad taikydama šią nuostatą kiekvienoje byloje Komisija privalo laikytis bendrųjų teisės principų,
įskaitant ir vienodo požiūrio principą, kaip jį aiškina Bendrijos teismai (žr. šio sprendimo 133 punktą).
Dėl
ADM
pateikto šios bylos palyginimo su kitais Komisijos sprendimais baudų nustatymo srityje reikia pastebėti, kad iš jo matyti,
jog šie sprendimai tinkami nagrinėjant vienodo požiūrio principo laikymąsi tik tuomet, kai yra įrodyta, kad faktiniai bylų,
kuriose buvo priimti minėti sprendimai, duomenys, pavyzdžiui, rinkos, produktai, šalys, įmonės ir nagrinėjami laikotarpiai,
yra panašūs į nagrinėjamus šioje byloje (žr. šiuo klausimu 2004 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, T‑67/01, Rink. p. II‑49, 187 punktas).
Tačiau ieškovė nepateikė pakankamai įrodymų, kurie leistų nuspręsti, kad minėtos sąlygos yra tenkinamos šioje byloje. Reikia
konstatuoti, kad
ADM
nenurodo sprendimų, nagrinėtų tuo pačiu metu kaip ir „citrinos rūgšties“ byla. Bet kuriuo atveju reikia pabrėžti, kad nustatydama
baudos dydį Komisija privalo užtikrinti jos atgrasomąjį pobūdį. Todėl kartelio vadovų atžvilgiu net didelis baudos lygio,
nustatyto dėl sunkinančių aplinkybių, padidinimas gali būti laikomas pateisinamu siekiant užtikrinti besąlygišką konkurencijos
normų laikymąsi.
Todėl ieškinio pagrindai, pagrįsti vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimu, turi būti atmesti.
E –
Dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo vertinant sunkinančias aplinkybes

ADM
mano, kad ginčijamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas, nes jame nėra nurodyta, kodėl Komisija nustatė sunkinančias
aplinkybes jos atžvilgiu ir kodėl ji nusprendė, kad būtina
ADM
baudą padidinti 35 %.
Komisija tvirtina pakankamai motyvavusi ginčijamą sprendimą jo 263‑267 konstatuojamosiose dalyse.
Pirmosios instancijos teismas primena šio sprendimo 117 ir 118 punktuose minėtą teismų praktiką ir pažymi, kad šioje byloje
iš ginčijamo sprendimo 263‑265 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija nurodė vertinimo elementus, kuriais remdamasi ji
nusprendė, kad
ADM
vadovavo karteliui. Iš tikrųjų Komisija iš esmės atsižvelgė į reikšmingą šios šalies atstovo vaidmenį sukuriant kartelį ir
jos aktyvų pagrindinį dalyvavimą kartelio veikimo laikotarpiu. Be to, kalbant apie pritaikyto baudos padidinimo dydį, iš ginčijamo
sprendimo 273 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija atsižvelgė į tai, jog kiti kartelio nariai taip pat dažnai atlikdavo
veiksmus, susijusius su vadovaujamuoju vaidmeniu.
Tokiomis aplinkybėmis negalima priekaištauti Komisijai nepakankamai motyvavus baudos padidinimą 35 % dėl sunkinančių aplinkybių.
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas pareigos motyvuoti nesilaikymu, turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad
ADM
nurodyti ieškinio pagrindai, susiję su baudos padidinimu dėl sunkinančių aplinkybių, turi būti atmesti.
VI –
Dėl lengvinančių aplinkybių
A –
Pirminės pastabos
Dėl Komisijos lengvinančių aplinkybių vertinimo
ADM
nurodo vertinimo klaidas, susijusias pirmiausia su pasitraukimu iš kartelio įsikišus kompetentingoms valdžios institucijoms,
antra, su neatsižvelgimu į žalą ir, trečia, su
ADM
elgesio kodekso priėmimu.
B –
Dėl pasitraukimo iš kartelio įsikišus kompetentingoms valdžios institucijoms
1.     Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad gairių 3 punkto trečioje įtraukoje pažeidimo nutraukimas įsikišus Komisijai yra pripažįstamas lengvinančia
aplinkybe, tačiau jos atžvilgiu šioje byloje ji nebuvo pripažinta.
Be to, ji tvirtina, kad šios bylos faktinės aplinkybės yra beveik tokios pat kaip ir „amino rūgščių“ byloje (2000 m. birželio
7 d. Komisijos sprendimas 2001/418/EB dėl EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (byla
COMP/36.545/F3 – Amino rūgštys) (OL L 2001, 152, p. 24, toliau – amino rūgštys)), kurioje Komisija 10 % sumažino baudos dydį.
Be to, ji nurodo šio sprendimo 35 punkte minėtą 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
(T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 238 punktas), kuriame teismas nusprendė, kad įmonei, bendradarbiavusiai su Komisija, nutraukus
pažeidimą bauda turi būti sumažinta.
Galiausiai, priešingai nei tvirtina Komisija, ji nurodo, kad buvo atvejų, kai pažeidimas nebuvo nutrauktas įsikišus kompetentingai
valdžios institucijai.
Iš to
ADM
sprendžia, kad Komisija pažeidė proporcingumo ir vienodo požiūrio principus.
Komisija mano, kad už pasitraukimą iš slapto kartelio jį atskleidus nesuteiktinas joks atlygis ir kad neegzistuoja jokios
teisės, įpareigojančios atsižvelgti į tokį pasitraukimą apskaičiuojant baudos dydį.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Gairių 3 punktas „Lengvinančios aplinkybės“ numato pagrindinio baudos dydžio sumažinimą, jei Komisija nustato tam tikras lengvinančias
aplinkybes, pavyzdžiui, pažeidimo nutraukimas Komisijai įsikišus (ypač jai vykdant kontrolę).
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad siekiant įtvirtinti didelio konkurencingumo bendrąją rinką EB 3 straipsnis numato,
jog viena Bendrijos veiklos sričių yra sistema, užtikrinanti, kad nebūtų iškraipoma konkurencija vidaus rinkoje. EB 81 straipsnio
1 dalis, kuri draudžia visus įmonių susitarimus, įmonių asociacijų sprendimus ir suderintus veiksmus, kurie gali paveikti
valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar padarinys yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje
rinkoje, yra vienas iš pagrindinių instrumentų, leidžiančių įgyvendinti šią sistemą.
Taip pat reikia priminti, kad Komisija turi tiek laikytis bendros politikos konkurencijos srityje taikydama Sutartyje įtvirtintus
principus ir nukreipdama šia linkme įmonių elgesį, tiek ir nustatyti atskirus pažeidimus ir skirti už juos sankcijas. Darydama
tai Komisija turi teisę paskirti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl neatsargumo pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalies nuostatas
(šiuo klausimu žr. 47 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
105 punktą).
Iš to darytina išvada, jog vertindama pažeidimo sunkumą, kad nustatytų baudos dydį, Komisija turi atsižvelgti ne tik į ypatingas
konkrečios bylos aplinkybes, bet ir į pažeidimo kontekstą, bei užtikrinti, kad jos veiksmai turėtų atgrasantį poveikį (šiuo
klausimu žr. 47 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
106 punktą). Iš tikrųjų tik atsižvelgimas į šiuos aspektus leidžia užtikrinti visišką Komisijos veiksmų efektyvumą siekiant
išlaikyti neiškraipytą konkurenciją bendrojoje rinkoje.
Vien lingvistinė gairių 3 punkto trečioje įtraukoje įtvirtintos nuostatos analizė gali sudaryti įspūdį, kad pats pažeidimo
nutraukimas įsikišus Komisijai visada ir be jokių išimčių yra pažeidėjui lengvinanti aplinkybė. Tačiau toks šios nuostatos
aiškinimas sumažintų praktinį nuostatų, leidžiančių užtikrinti veiksmingą konkurenciją, veiksmingumą, nes susilpnintų tiek
sankciją, kuri gali būti paskirta už EB 81 straipsnio pažeidimą, tiek tokios sankcijos atgrasantį poveikį.
Iš tikrųjų, skirtingai nuo kitų lengvinančių aplinkybių, ši aplinkybė nėra susijusi nei su subjektyviais pažeidėjo ypatumais,
nei su faktinėmis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, nes iš esmės atsirado dėl išorinio Komisijos įsikišimo. Pažeidimo nutraukimas
tik įsikišus Komisijai negali būti prilyginamas nuopelnams, pasiektiems savarankiška pažeidėjo iniciatyva, ir yra tik tinkama
ir normali reakcija į įsikišimą. Be to, ši aplinkybė yra susijusi tik su pažeidėjo grįžimu prie teisėtų veiksmų ir nedaro
Komisijos tyrimo veiksmingesnio. Galiausiai tariamas lengvinantis šios aplinkybės pobūdis negali būti pateisintas paprasčiausia
paskata nutraukti daromą pažeidimą. Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad pažeidimo tęsimo įsikišus Komisijai kvalifikavimas
kaip sunkinančios aplinkybės (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sigma Tecnologie prieš Komisiją
, T‑28/99, Rink. p. II‑1845, 102 ir kt. punktai) pats savaime pagrįstai yra paskata nutraukti nusikaltimą, tačiau, priešingai
nei nagrinėjamos lengvinančios aplinkybės atveju, jis nesumažina nei sankcijos, nei šios sankcijos atgrasančio poveikio.
Pažeidimo nutraukimo įsikišus Komisijai pripažinimas lengvinančia aplinkybe nepateisinamai susilpnintų EB 81 straipsnio 1
dalies veiksmingumą, sumažindamas tiek sankciją, tiek jos atgrasantį poveikį. Todėl Komisija negali įsipareigoti paprastą
pažeidimo nutraukimą jai įsikišus laikyti lengvinančia aplinkybe. Taigi gairių 3 punkto trečioje įtraukoje esanti nuostata
turi būti aiškinama siaurai, taip kad neprieštarautų EB 81 straipsnio 1 dalies veiksmingumui.
Todėl ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad tik konkrečios bylos aplinkybės, kuriomis pažeidimas yra nutraukiamas įsikišus
Komisijai, gali pateisinti atsižvelgimą į šią aplinkybę kaip į lengvinančią (šiuo klausimu žr. 35 punkte minėto sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
213 punktą). Taigi
ADM
neteisingai mano, kad Komisija ginčijamame sprendime padarė teisės klaidą, nes pagal gaires ji turėjo
ex officio
atsižvelgti, jog
ADM
pažeidimą nutraukė įsikišus Komisijai.
Vis dėlto
ADM
nurodytas neteisėtumas gali būti aiškinamas kaip nukreiptas į tai, kad nebuvo atsižvelgta į pažeidimo nutraukimą konkrečiomis
šios bylos aplinkybėmis.
Reikia priminti, kad šioje byloje nagrinėjamas pažeidimas yra susijęs su slaptu karteliu, siekiančiu nustatyti kainas ir pasidalyti
rinką. Tokio tipo kartelis yra akivaizdžiai uždraustas EB sutarties 81 straipsnio 1 dalies a ir c punktais ir yra labai sunkus
pažeidimas. Todėl šalys turėjo žinoti apie savo veiksmų neteisėtumą. Kartelio slaptumas patvirtina, kad šalys žinojo apie
savo veiksmų neteisėtumą. Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad nėra jokių abejonių, jog šį pažeidimą atitinkamos
šalys padarė tyčia.
Pirmosios instancijos teismas jau yra aiškiai nusprendęs, kad tyčinio pažeidimo nutraukimas negali būti laikomas lengvinančia
aplinkybe, jei jis buvo nutrauktas įsikišus Komisijai (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, T‑156/94, Rink. p. II‑645, 138 punktas ir sprendimo
Ensidesa prieš Komisiją
, T‑157/94, Rink. p. II‑707, 498 punktas).
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje tai, jog
ADM
nutraukė pažeidimą įsikišus konkurenciją prižiūrinčiai institucijai, nėra lengvinanti aplinkybė.
Šiai išvadai įtakos neturi faktas, kad šioje byloje
ADM
nutraukė nagrinėjamus antikonkurencinius veiksmus įsikišus JAV valdžios institucijoms, o ne Komisijai (ginčijamo sprendimo
128 ir 193 konstatuojamosios dalys). Iš tikrųjų tai, kad
ADM
nutraukė pažeidimą įsikišus JAV konkurenciją prižiūrinčioms valdžios institucijoms, nedaro šio nutraukimo labiau savarankiško
nei tuo atveju, jei tai būtų padaryta įsikišus Komisijai.

ADM
, grįsdama savo argumentus, dar nurodo sprendimą
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
(minėtas šio sprendimo 35 punkte, 238 punktas), nes Pirmosios instancijos teismas jame nusprendė, kad įmonei, bendradarbiavusiai
su Komisija nutraukiant pažeidimą, bauda turi būti sumažinta. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad šis sprendimas neleidžia
daryti išvados, jog aplinkybė, kad ieškovė nutraukė pažeidimą įsikišus konkurenciją prižiūrinčiai valdžios institucijai, visais
atvejais yra lengvinanti. Be to,
ADM
nurodytame punkte sprendimas įtvirtina principą, jog turi būti atsižvelgiama į aplinkybę, kai kaltinamos įmonės elgesys leidžia
Komisijai lengviau nustatyti pažeidimą, o tam tikrais atvejais ir jį nutraukti. Tačiau šios aplinkybės esmė yra ta, kad kaltinamos
įmonės iniciatyva neturi apsiriboti paprastu pažeidimo nutraukimu įsikišus Komisijai. Todėl ši Pirmosios instancijos teismo
praktika nepaneigia padarytos išvados.
Dėl aminų rūgščių bylos (žr. šio sprendimo 327 punktą),
ADM
nurodytos siekiant įrodyti vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimą, Pirmosios instancijos teismas pirmiausia
tvirtina, kad administracinė praktika negali būti pagrįsta vienu atveju. Be to, reikia priminti, kad tik tai, jog Komisija
savo ankstesnėje sprendimų praktikoje elgesį įvertino vienaip, nereiškia, kad priimdama vėlesnį sprendimą elgesį ji privalo
vertinti taip pat (žr. pagal analogiją 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 357 punktą; 180 punkte minėto sprendimo
Mayr-Melnhof
368 punktą ir 41 punkte minėto sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
234 ir 337 punktus). Pagaliau bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas mano, kad šis atvejis, būdamas tik Komisijos
vertinimas, negali paneigti nei jau pateikto vieno iš pagrindinių Bendrijos tikslų vertinimo, nei teismų praktikos, įtvirtintos
341 punkte minėtuose sprendimuose
Aristrain prieš Komisiją
ir
Ensidesa prieš Komisiją
.
Dėl nurodytų priežasčių neatsižvelgimas šioje byloje į tai, kad pažeidimas buvo nutrauktas įsikišus JAV konkurenciją prižiūrinčioms
institucijoms, kaip į lengvinančią aplinkybę negali būti laikomas klaidingu.
C –
Dėl neatsižvelgimo į žalą
1.     Šalių argumentai

ADM
nurodo apie 15,7 mln. USD dydžio žalą, kurią ji atlygino pirkėjams, įsisteigusiems ne JAV. Ji tvirtina, kad iš šios sumos
nuo 6,8 iki 11,7 mln. USD susiję su pirkimais Europos Sąjungoje.
ADM
mano, kad Komisija neteisingai pareiškė neprivalanti atsižvelgti į pagal civilinius ieškinius atlygintą žalą (ginčijamo sprendimo
335 konstatuojamoji dalis).
ADM
mano, kad Komisija turėjo atsižvelgti į tai kaip į lengvinančią aplinkybę.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Mokėjimai,
ADM
nurodyti kaip lengvinanti aplinkybė, yra žala, kurią
ADM
išmokėjo ne JAV įsikūrusiems pirkėjams, ir jų dalis yra susijusi su pirkimais Europos Sąjungoje. Kadangi
ADM
paskirta sankcija JAV apima ir trigubos žalos išmokėjimą,
ADM
nurodyta žala potencialiai yra ne tik nuostolių atlyginimas, bet ir sankcija.
Dėl to, kad žalos atlyginimas yra sankcija (triguba žala), Pirmosios instancijos teismas mano, jog žalos išmokėjimas nėra
lengvinanti aplinkybė, į kurią Komisija turėtų atsižvelgti šioje byloje. Iš tikrųjų
ADM
sankcijos sumokėjimas JAV yra tik JAV atliktų procedūrų pasekmė. Sumokėjusi šią sankciją
ADM
netapo išskirtine ir iš esmės tai nėra pakankamai susiję su faktais, kuriuos privalo žinoti Komisija. Todėl sumokėta ši sankcija
negali paneigti padaryto pažeidimo realumo ir sunkumo.
Dėl to, kad nagrinėjamas žalos atlyginimas yra kompensacija Europos Sąjungos pirkėjams, Pirmosios instancijos teismas nurodo,
jog procedūromis ir mokėjimais, kurių, iš vienos pusės, reikalauja Komisija ir, iš kitos pusės, JAV valdžios institucijos,
akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. Jei pirmu atveju Komisija, paskirdama baudą, siekia nubausti už Bendrijos ar EEE konkurencijos
teisės pažeidimą, tai antru atveju JAV valdžios institucijos siekia atlyginti žalą dėl
ADM
veiksmų nukentėjusiems asmenims. Todėl žalos išmokėjimas iš esmės nėra aplinkybė, kurią privalo žinoti Komisija.
Todėl nustatydama baudos dydį Komisija neprivalėjo atsižvelgti į tai, kad
ADM
jau buvo atlyginusi žalą pagal JAV pareikštus ieškinius.

ADM
vis dėlto mano, kad, neatsižvelgdama į citrinos rūgšties pirkėjams, įsteigtiems EEE, išmokėtą žalą kaip į lengvinančią aplinkybę,
Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes nukrypo nuo savo praktikos panašiose bylose.
Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu pastebi, kad
ADM
tokios praktikos egzistavimą grindžia vienintele byla „neizoliuotų vamzdžių kartelis“ (1998 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimas
1999/60/EB dėl EB (81) straipsnio taikymo procedūros (byla IV/35.691/E-4 – Šiluminės įrangos kartelis) (OL L 24, 1999, p. 1)). Tačiau nurodant vieną bylą neįrodomas tokios Komisijos praktikos buvimas, be to,
ADM
neįrodo abiejų bylų panašumo. Iš tikrųjų
ADM
visiškai nenurodo, kaip nuostolių atlyginimas šioje byloje yra susijęs su nuostolių atlyginimu minėtoje byloje, kur suma
buvo didelė ir skirta tik vienam iš gamintojų tame sektoriuje bei jo savininkui. Be to, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 345 punkte,
tai, kaip Komisija ankstesnėje sprendimų praktikoje vertino tam tikrą elgesį, neįpareigoja jos pateikti tokio paties vertinimo
vėlesniame sprendime.
Todėl kaltinimas dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo – nes ginčijamame sprendime nukrypta nuo praktikos, pagal kurią žala,
išmokėta pirkėjams nagrinėjamoje rinkoje, yra lengvinanti aplinkybė, – turi būti atmestas.
D –
Dėl ADM elgesio kodekso priėmimo
1.     Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad Komisija apskaičiuodama baudą turėjo atsižvelgti į
ADM
griežtos ir nuolatinės programos įgyvendinimą, t. y. priimtą elgesio kodeksą, skirtą visiems įmonėms darbuotojams, ir sukurtą
specialų departamentą, siekiant laikytis konkurencijos normų.
Be to, priimta programa, skirta laikytis konkurencijos normų, paskirta nauja valdyba ir su pažeidimu susijusių aukštus postus
užėmusių darbuotojų atleidimas rodo nuoširdžią įmonės atgailą.
ADM
taip pat pabrėžia, kad iki šio pažeidimo jos atžvilgiu nebuvo konstatuota jokių konkurencijos teisės nesilaikymų. Todėl
ADM
mano, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl programos, skirtos laikytis konkurencijos normų, įgyvendinimo konstatuotina, kad, kaip nuspręsta, nors labai svarbu, kad
įmonė imtųsi priemonių, siekdama užkirsti kelią naujiems savo darbuotojų Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimams, tačiau
tai nekeičia konstatuoto pažeidimo fakto. Todėl Komisija neprivalo tokių veiksmų vertinti kaip lengvinančios aplinkybės, ypač
kai nagrinėjamas pažeidimas, kaip šioje byloje, yra akivaizdus EB 81 straipsnio 1 dalies a ir b punktų pažeidimas (41 punkte
minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
373 punktas; 41 punkte minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
280 ir 281 punktai ir 35 punkte minėto sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
221 punktas).
Šis ieškinio pagrindas taip pat turi būti atmestas.
VII –
Dėl ADM bendradarbiavimo per administracinę procedūrą
A –
Įžanga
Dėl bendradarbiavimo per administracinę procedūrą
ADM
nurodo keturis ieškinio pagrindus. Pirmiausia
ADM
nurodo pranešimo dėl bendradarbiavimo pažeidimą, kuris lėmė teisėtų lūkesčių principo pažeidimą, dėl to, jog Komisija nekonstatavo,
kad
ADM
buvo pirmoji pateikusi reikšmingus kartelio egzistavimo įrodymus. Antra,
ADM
nurodo teisėtų lūkesčių principo pažeidimą, nes Komisija suteikė
ADM
pagrįstų lūkesčių, jog taikys jai pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktą. Trečia,
ADM
tvirtina, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes skirtingai vertino
ADM
ir
Cerestar
. Ketvirta,
ADM
mano, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus sumažindama baudą tik 50 %.
Prieš pradedant nagrinėti šių ieškinio pagrindų pagrįstumą reikia apibendrinti Komisijos ginčijamo sprendimo 294–326 konstatuojamosiose
dalyse pateiktą įmonių bendradarbiavimo vertinimą.
Pirmiausia remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktu (žr. šio sprendimo 6 punktą) Komisija „labai žymiai“ t y. 90 %,
sumažino
Cerestar
skirtiną baudą, jei pastaroji įmonė nebūtų bendradarbiavusi. Komisija pripažino, kad per 1998 m. spalio 29 d. susitikimą
su Komisijos tarnybomis
Cerestar
buvo pirmoji įmonė, pateikusi reikšmingus kartelio egzistavimo įrodymus. Ji priduria, kad „per 1998 m. spalio 29 d. susitikimą
(
Cerestar
) pateiktų paaiškinimų, kurie sutampa su vėlesniais jos 1999 m. kovo 25 d. pareiškime esančiais paaiškinimais, pakanka įrodyti
kartelio egzistavimą ir jie Komisijai buvo pateikti prieš
ADM
pateikiant savuosius“ (ginčijamo sprendimo 306 konstatuojamoji dalis). Todėl Komisija atmetė
ADM
argumentus, pagrįstus tuo, jog ji įvykdė to paties pranešimo B punkte numatytas sąlygas tam, kad jai būtų „labai daug“ sumažinta
bauda, pridurdama, „kad
ADM
buvo viena iš kartelio vadovių“ (ginčijamo sprendimo 305–308 konstatuojamosios dalys).
Be to, taikydama pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktą Komisija
ADM
„daug“, t. y. 50 %, sumažino baudą. Šiuo atveju Komisija atsižvelgė į tai, kad per 1998 m. gruodžio 11 d. susitikimą
ADM
žodžiu paaiškino apie kartelį, o 1999 m. sausio 15 d. Komisijai pateikė pareiškimą, kuriame raštu patvirtino savo žodžius.
Komisija pripažino, kad „
ADM
pateikti paaiškinimai buvo labai detalūs ir kad ji juos sėkmingai naudojo atlikdama savo tyrimą“. Iš tikrųjų kartu su iš
Cerestar
gauta informacija šie paaiškinimai buvo panaudoti rengiant prašymus pateikti informaciją, iš esmės dėl kurių kitos susijusios
šalys prisipažino dalyvavusios kartelyje. Be to, Komisija nurodė, „kad
ADM
galėjo pateikti Komisijai pažeidimo laikotarpio dokumentus: rankraštinius įrašus, padarytus per kartelio susitikimus, ir
instrukcijas dėl kainų, susijusias su kartelio narių priimtais sprendimais“ (ginčijamo sprendimo 312–315 konstatuojamoji dalis).
B –
Dėl to, kad ADM buvo pirmoji pateikusi reikšmingus kartelio egzistavimo įrodymus
1.     Šalių argumentai

ADM
mano, kad Komisija neteisingai taikė savo pranešimą dėl bendradarbiavimo ir todėl pažeidė teisėtų lūkesčių principą. Ji tvirtina,
kad baudos jai sumažinimas 50 % pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktą yra nepakankamas. Ji mano, kad, priešingai nei
nurodo Komisija, ginčijamo sprendimo 308 konstatuojamojoje dalyje
ADM
buvo pirmoji pateikusi reikšmingus kartelio egzistavimo įrodymus pranešimo dėl bendradarbiavimo B punkto b papunkčio prasme.
Be to, priešingai nei Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 305 konstatuojamojoje dalyje,
Cerestar
per 1998 m. spalio 29 d. susitikimą su Komisijos tarnybomis pateikti įrodymai nebuvo reikšmingi minėtos pranešimo apie bendradarbiavimą
nuostatos prasme.
Iš tikrųjų, pirma,
Cerestar
nepateikė jokios informacijos apie kartelį iki 1992 m. gegužės 12 d., t. y. iki tos datos, kai ji prisijungė prie kartelio.
Komisija apie kartelį iki 1992 m. gegužės 12 d. sužinojo pirmiausia iš
ADM
pateiktos informacijos.
Antra,
Cerestar
1999 m. kovo 18 d. pateiktas pareiškimas nebuvo nei reikšmingas, nei tikslus kartelio susitikimo datų ir dalyvių atžvilgiu.
Ji nurodė 32 susitikimus, vykusius nuo 1991 m. lapkričio 14 d. (prieš
Cerestar
prisijungiant prie kartelio) iki 1996 m. liepos 17 d. (gerokai vėliau, nei iširo kartelis). Ji pareiškė, kad devyni iš jų
buvo tikrai įvykę kartelio susitikimai, aštuoni buvo „galimi“ susitikimai, o penkiolika – nebuvo kartelio susitikimai arba
„mažai tikėtina, kad jie tokie buvo“. Dalyvių tapatybės buvo nurodytos trijuose iš 17 „tikrai įvykusių“ ar „galimų“ kartelio
susitikimų. Šeši tokie susitikimai, remiantis kitų susijusių šalių parodymais ir Komisijos pareiškimais, iš tikrųjų visiškai
nevyko.
Trečia,
Cerestar
vėliau, 1999 m. gegužės 7 d. laiške Komisijai, atlikus išsamesnį tyrimą, pripažino, kad tam tikri jos nurodyti susitikimai
iš tikrųjų nevyko.
Ketvirta,
Cerestar
pareiškimas, kiek jis susijęs su susitikimų tikslu, yra netikslus ir nereikšmingas. Nebuvo pateikti jokie konkretūs duomenys
apie kainas ir kvotas (išskyrus
Cerestar
paskirtas kvotas).
Penkta, nevisiškai aišku, ar, kaip ir
ADM
,
Cerestar
Komisijai pateikti įrodymai yra pirminiai. Kad ir kaip ten būtų,
Cerestar
nusprendė išplėsti ir patikslinti savo 1998 m. spalio 29 d. pareiškimą.
Šešta, Komisija 1999 m. kovo 3 d. pateikė prašymą, pagrįstą
ADM
išvadomis, pateikti išsamesnę informaciją ir pačiai
Cerestar
. Prieš pateikdama savo galutinį, 1999 m. kovo 25 d. (ant dokumento nurodyta data – 1999 m. kovo 18 d.), pareiškimą, ji turėjo
galimybę išnagrinėti prašymą pateikti informaciją apie konkrečias susitikimų, nustatytų bendradarbiaujant su
ADM
, datas ir vietas.
Tačiau, kaip tvirtina
ADM
, būtent jos pateikti įrodymai buvo reikšmingi. Iš tikrųjų
ADM
pabrėžia, kad per 1998 m. gruodžio 11 d. susitikimą ji pateikė Komisijai pirminius liudijimus, nagrinėjamo laikotarpio dokumentinius
įrodymus ir įtikinamus dokumentus, įrodančius susitarimo dėl kartelio sudarymo aplinkybes ir įgyvendinimą.
ADM
įrodymuose buvo daug detalios informacijos apie susitikimus, dalyvius, kompensavimo ir kontrolės mechanizmus, kainas ir kvotas,
kaip tai ginčijamo sprendimo 313 ir 314 konstatuojamosiose dalyse pripažino pati Komisija.
Komisija prašo atmesti nurodytus ieškinio pagrindus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktas „Atleidimas nuo baudos arba labai didelis baudos sumažinimas“ nustato:
Įmonei, kuri
„a)      praneša Komisijai apie slaptą kartelį, kol pastaroji priėmė sprendimą pradėti tikrinti kartelio narėmis esančias įmones ir
kol ji neturi pakankamai informacijos, kad įrodytų egzistuojant kartelį, apie kurį pranešta;
b)      yra pirmoji pateikusi pakankamų įrodymų, leidžiančių įrodyti kartelį egzistuojant;
c)      nutraukė pažeidimą vėliausiai iki pranešimo apie kartelį;
d)      pateikia Komisijai visą naudingą informaciją, dokumentus ir įrodymus, kuriuos ji turi prieš kartelį, ir nuolat bei nesąlygiškai
bendradarbiauja per visą tyrimą;
e)      neprivertė kitos įmonės dalyvauti kartelyje ir nebuvo neteisėtos veikos iniciatorė ar pagrindinė dalyvė,
bauda, kuri jai būtų skirta, jei ji nebūtų bendradarbiavusi su Komisija, sumažinama mažiausiai 75 %, arba gali būti visiškai
atleidžiama nuo baudos mokėjimo.“
Iš pranešimo dėl bendradarbiavimo B punkto matyti, kad įmonei gali būti labai žymiai sumažinta bauda ar ji visiškai atleidžiama
nuo baudos sumokėjimo, tik jei ji įvykdo visas kumuliacines sąlygas, numatytas šio pranešimo B punkto a–e papunkčiuose.
Šioje byloje pakanka konstatuoti, kaip, beje, Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 308 konstatuojamojoje dalyje, kad
ADM
bet kuriuo atveju negalėjo būti sumažinta bauda pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktą. Iš tikrųjų
ADM
neįvykdė vienos iš minėtoje nuostatoje numatytų kumuliacinių sąlygų, t. y. numatytosios B punkto e papunktyje, pagal kurią
įmonei, kuri „buvo neteisėtos veiklos iniciatorė ar pagrindinė dalyvė“, bauda negali būti sumažinta 75 % ir ji negali būti
atleista nuo baudos mokėjimo.
Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 302 punkte, Komisija nepadarė vertinimo klaidos nuspręsdama, kad
ADM
vadovavo karteliui. Net jei pranešime dėl bendradarbiavimo, gairėse ir ginčijamame sprendime šiuo klausimu vartojamos ne
tos pačios sąvokos, iš pranešimo dėl bendradarbiavimo B punkto e papunkčio esmės matyti, kad Komisija nesiekia labai žymiai
sumažinti baudą ar visiškai atleisti įmonę nuo jos mokėjimo, jei atitinkama šalis ypač reikšmingai dalyvavo kartelyje, būdama
vadovė, iniciatorė ar kurstytoja.
Todėl reikia konstatuoti, kad ieškinio pagrindai, pagrįsti pranešimo dėl bendradarbiavimo ir teisėtų lūkesčių principo pažeidimu,
nes
ADM
buvo pirmoji pateikusi reikšmingus įrodymus dėl kartelio egzistavimo, yra netinkami, nenagrinėjant, ar Komisija teisėtai
nusprendė, kad
Cerestar
pirmoji pateikė reikšmingos informacijos, leidusios nustatyti kartelį egzistuojant.
Todėl ieškinio pagrindai, pagrįsti pranešimo dėl bendradarbiavimo ir teisėtų lūkesčių principo pažeidimu, turi būti atmesti.
C –
Dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo
1.     Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad per susitikimus su Komisijos tarnybomis ir prieš
ADM
pateikiant įrodymus 1998 m. gruodžio 11 d. bei po to vykstant susirašinėjimui Komisija patvirtino, kad
ADM
buvo pirmoji bendradarbiavusi su ja pranešimo dėl bendradarbiavimo B punkto prasme.
Iš tikrųjų per 1998 m. gruodžio 10 d. jos teisininko ir Komisijos tarnybų skyriaus, atsakingo už bylos nagrinėjimą, susitikimą
vadovas
ADM
patvirtino, kad ji pirmoji pradėjo bendradarbiauti, ir tai matyti iš
ADM
teisininko tą pačią dieną parengtos ataskaitos. Be to, 1999 m. sausio 19 d. laiške Komisija rėmėsi pranešimo dėl bendradarbiavimo
B punktu. Atsakydamas
ADM
atstovas tai patvirtino. Galiausiai 1999 m. vasario 5 d. laiške dar kartą rėmėsi minėto pranešimo B punkto b papunkčiu.
Tačiau, kaip tvirtina ADM, ginčijamo sprendimo 308 konstatuojamojoje dalyje Komisija pakeitė
ADM
bendradarbiavimo vertinimą, nors per administracinę procedūrą
ADM
patikėjo Komisijos pareiškimais, 1998 m. gruodžio 11 d. ir per visą vėlesnį nepertraukiamą bendradarbiavimo su Komisija laikotarpį
pateikdama jai įrodymus. Tokiomis aplinkybėmis
ADM
mano, kad reikia konstatuoti, jog Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių užtikrinimo principą.
Komisija prašo atmesti nurodytą ieškinio pagrindą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Teisę remtis teisėtų lūkesčių apsauga, kuri yra vienas pagrindinių Bendrijos principų, turi bet koks asmuo, esantis tokioje
padėtyje, iš kurios matyti, kad Bendrijos administracija, suteikdama jam aiškias garantijas, paskatino atsirasti jo pagrįstus
lūkesčius (1987 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Van den Bergh en Jurgens prieš Komisiją
, 265/85, Rink. p. 1155, 44 punktas ir 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 33 punktas).
Reikia išnagrinėti, ar, kaip tvirtina
ADM
, Komisija jai suteikė aiškias garantijas dėl to, jog jai bauda bus sumažinta taikant pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktą.
Pirmiausia iš rankraštinių
ADM
advokato užrašų, padarytų per 1998 m. gruodžio 10 d.
ADM
atstovų ir Komisijos tarnybų susitikimą, matyti, kad Komisijos pareigūnas šiuo klausimu sakė, jog
ADM
pirmoji pradėjo bendradarbiauti „citrinos rūgšties“ byloje („(pareigūno pavardė) patvirtino, kad mes buvome pirmieji pradėję
bendradarbiauti citrinos rūgšties byloje“). Nors šis sakinys iš tikrųjų galėtų būti suprantamas
ADM
nurodyta prasme, vis dėlto jis nėra toks aiškus, kaip bando teigti
ADM
.
Antra, 1999 m. sausio 19 d. laiške
ADM
advokatui, turėdamas omenyje 1998 m. gruodžio 11 d. susitikimą, už bylos nagrinėjimą atsakingo skyriaus vadovas nurodė:
„Per susitikimą (
ADM
) po ilgesnių diskusijų šiuo klausimu sutiko pateikti Komisijai pareiškimą raštu su visa (jos) turima informacija <...> apie
neteisėtą kartelį citrinos rūgšties rinkoje, kuriame ji dalyvavo, taip įvykdydama (pranešime dėl bendradarbiavimo) ir ypač
jo (B punkto d papunktyje) numatytas sąlygas.“
Šio laiško pabaigoje už bylos nagrinėjimą atsakingo skyriaus vadovas dar kartą pabrėžė „(pranešimo dėl bendradarbiavimo) (B punkto
d papunktyje) numatytos sąlygos svarbą“.
1999 m. vasario 1 d. atsakyme
ADM
advokatas patvirtino, „kad (jo) klientė nori nuolat ir visiškai bendradarbiauti pagal (pranešimo dėl bendradarbiavimo) (B punkto
d papunktį)“.
Galiausiai 1999 m. vasario 5 d. laiške
ADM
advokatui, kalbėdamas apie 1999 m. sausio 15 d. pastarojo Komisijai pateiktą memorandumą, už bylos nagrinėjimą atsakingo
skyriaus vadovas nurodė:
„Savanoriško jūsų pasisiūlymo bendradarbiauti su Komisija pagal pranešimą dėl (bendradarbiavimo) esmė yra ta, kad pateikti
įrodymai prieš kitus kartelio dalyvius turi būti (reikšmingi).“
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisija iš tikrųjų skatino atitinkamas šalis bendradarbiauti su ja kuo atviriau ir, kad
šis bendradarbiavimas joms būtų patrauklesnis, darė nuorodas į pranešimo apie bendradarbiavimą B punktą.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija
ADM
nurodė, kad iš esmės jai gali būti sumažinta bauda pritaikius pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktą ir įsipareigojo išnagrinėti
ADM
jai pateiktus dokumentus ir patikrinti, ar
ADM
iš tikrųjų atitinka kriterijus, nustatytus minėtoje nuostatoje, ir ypač kriterijus, numatytus B punkto d papunktyje.
Tačiau nė viename laiške, išsiųstame iki pranešimo apie kaltinimus pateikimo ir ginčijamo sprendimo priėmimo, Komisija nesuteikė
jokių aiškių garantijų (ir net negalėjo to daryti), kad ji sumažins
ADM
baudą taikydama pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktą.
Tik remdamasi bendru per administracinę procedūrą įmonių pateiktos informacijos vertinimu Komisija gali nuspręsti, ar vienai
iš įmonių gali būti sumažinta bauda taikant pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktą, kaip, beje, tai nedviprasmiškai pabrėžė
Komisija pranešimo apie kaltinimus 159 punkte.
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas teisėtų lūkesčių principo pažeidimu, turi būti atmestas.
D –
Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo tuo, kad Komisija skirtingai vertino ADM ir Cerestar
1.     Šalių argumentai

ADM
mano, kad skirtingas jos ir
Cerestar
vertinimas pažeidžia vienodo požiūrio principą, nes ji ir
Cerestar
bendradarbiavo panašiomis aplinkybėmis, per tą pačią procedūrą ir tuo pačiu laikotarpiu.
Iš tikrųjų
ADM
tvirtina, kad abi šalys bendradarbiavo gavusios Komisijos visiems gamintojams 1998 m. birželio – liepos mėn. išsiųstus prašymus
pateikti informaciją, nė viena iš jų nežinojo apie kitos bendradarbiavimą, o dėl bendradarbiavimo laikotarpio pasakytina,
kad nuo pirmojo prisipažinimo dalyvavus kartelyje iki išsamaus pareiškimo raštu Komisijai išsiuntimo
ADM
bendradarbiavimas vyko panašiu laikotarpiu kaip ir
Cerestar
bendradarbiavimas, tačiau prasidėjo ir baigėsi anksčiau.

ADM
primena, kad 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
(T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 246–248 punktai) Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog įmonės bendradarbiavimo
vertinimas negali priklausyti nuo visiškai atsitiktinių veiksnių, kaip antai Komisijos vykdomos jų apklausos eiliškumas. Taip
buvo šioje byloje.
ADM
pabrėžia, kad data, kai bendrovės susitarė su Komisija dėl susitikimo pateikti pastarajai žodinius paaiškinimus apie kartelį
datos, priklausė visiškai nuo atsitiktinės aplinkybės.
ADM
neturėtų, jos nuomone, patirti žalos dėl to, kad jai reikėjo daugiau laiko atlikti išsamią dokumentų paiešką JAV ir pateikti
Komisijai tiesioginius liudijimus, kad ši turėtų reikšmingų įrodymų dėl kartelio egzistavimo pranešimo dėl bendradarbiavimo
B punkto b papunkčio prasme.
Cerestar
pateikti atitaisymai, performuluoti pareiškimai ir papildoma informacija patvirtina, kad
ADM
noras pateikti Komisijai tikslią, detalią ir išsamią informaciją buvo tikras.
Komisija prašo atmesti ieškinio pagrindą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas

ADM
argumentai iš esmės remiasi šio sprendimo 398 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
238–248 punktuose įtvirtintais principais. Šiuo klausimu reikia priminti, kad minėtame sprendime ir, beje, 2001 m. gruodžio
13 d. Sprendime
Acerinox prieš Komisiją
(T‑48/98, Rink. p. II‑3859, 132–141 punktai) Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo, kaip Komisija taikė pranešimo dėl bendradarbiavimo
D punktą. Iš esmės jis nusprendė, kad Komisija, sumažindama baudas, turi vienodai vertinti įmones, kurios Komisijai per procedūrą
identiškomis sąlygomis pateikia panašią informaciją apie faktines aplinkybes, kuriomis jos yra kaltinamos, jei nori pranešimą
dėl bendradarbiavimo taikyti taip, kad jis nepažeistų vienodo požiūrio principo. Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad
vien tai, jog viena iš šių įmonių pripažino faktines aplinkybes, kuriomis ji yra kaltinama, pirmoji atsakydama į Komisijos
jai pateiktus klausimus tame pačiame procedūros etape, negali būti objektyvi jos skirtingo vertinimo priežastis.
Reikia konstatuoti, kad minėtose bylose, priešingai nei šioje, atitinkamų įmonių bendradarbiavimas nepateko į pranešimo dėl
bendradarbiavimo B ir C punktų taikymo sritį. Kaip matyti iš šio sprendimo 398 punkte minėto sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
219 punkto, Komisija visoms su ginčijamu sprendimu susijusioms įmonėms taikė šio pranešimo D punkto nuostatas. Taigi tose
kitose bylose buvo keliamas tik klausimas, ar, vertindama ieškoves skirtingai nei kitas atitinkamas įmones ir neviršydama
jai šio pranešimo D punkte suteiktos diskrecijos, Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo.
Tačiau šioje byloje
ADM
iš esmės siekia įrodyti, kad dėl visiškai atsitiktinių veiksnių
Cerestar
pirmajai buvo pasiūlyta bendradarbiauti su Komisija ir kad dėl šios priežasties
Cerestar
sumažinta bauda taikant pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktą.
ADM
tvirtina, jog jei ji būtų pirmoji susitarusi su Komisija dėl susitikimo datos, kad galėtų pateikti informaciją apie kartelį,
jai būtų labiau sumažinta bauda, bent jau pagal šio pranešimo C punktą, nes ji būtų galėjusi pirmoji pateikti informaciją,
kurią dabar pateikė
Cerestar
.
ADM
nesiremia teismo praktika, suformuluota šio sprendimo 398 punkte minėtame sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, kad įrodytų, jog Komisija jai taikė pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktą diskriminuodama kitus kartelio narius.
Reikia pastebėti, kad, priešingai nei B ir C punktai, pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktas nenumato skirtingo atitinkamų
įmonių vertinimo, atsižvelgiant į jų bendradarbiavimo su Komisija eilės tvarką. Todėl bylose, kuriose buvo priimtas šio sprendimo
398 punkte minėtas sprendimas
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
ir šio sprendimo 400 punkte minėtas sprendimas
Acerinox prieš Komisiją
, Komisija atsižvelgė į šį veiksnį, nors jis aiškiai ir nenumatytas minėto pranešimo D punkte.
Taigi, nors Komisija, užtikrindama atitinkamų įmonių bendradarbiavimo su ja slaptų kartelių srityje sistemos veiksmingumą,
turi turėti plačią diskreciją organizuojant procedūrą, vis dėlto ji negali veikti savavališkai.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 54 ir 55 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, jog įsikišus JAV
valdžios institucijoms į citrinos rūgšties sektorių Komisija 1997 m. rugpjūčio mėn. keturiems stambiausiems citrinos rūgšties
gamintojams Bendrijoje išsiuntė prašymus pateikti informaciją. Gavusi raštu pateiktą Pirmosios instancijos teismo klausimą
Komisija patvirtino, kad šis prašymas buvo taip pat nusiųstas
ADM
. 1998 m. birželio ir liepos mėn. papildomi prašymai pateikti informaciją buvo išsiųsti pagrindiniams citrinos rūgšties gamintojams
Bendrijoje, įskaitant ir
ADM
. Be to,
Cerestar
buvo išsiųstas pirmasis prašymas pateikti informaciją. Šių pastarųjų prašymų pateikti informaciją išsiuntimą patvirtino tiek
Komisija, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus, tiek
ADM
(žr. šio sprendimo 397 punktą). Gavusi pastarąjį prašymą pateikti informaciją
Cerestar
paprašė susitikti su Komisija 1998 m. spalio 29 d. ir per šį susitikimą išreiškė savo norą bendradarbiauti su Komisija bei
pateikė įrodymus dėl kartelio EEE citrinos rūgšties sektoriuje egzistavimo. Todėl negali būti priekaištaujama Komisijai veikus
savavališkai
ADM
atžvilgiu organizuojant prašymų pateikti informaciją išsiuntimo procedūrą.
E –
Dėl vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimo tuo, kad Komisija sumažino baudą tik 50 %
1.     Šalių argumentai
Remdamasi šio sprendimo 365–372 punktuose nurodytais argumentais
ADM
tvirtina, kad Komisija nesilaikė savo pačios pranešimo dėl bendradarbiavimo ir kad ji turėjo
ADM
sumažinti baudą tiek pat arba daugiau nei
Cerestar
.
ADM
priduria, kad jos bendradarbiavimas per administracinę procedūrą buvo bent jau ekvivalentiškas
Stora Kopparbergs Bergslags AB
bendradarbiavimui „Kartono“ byloje, kurioje Komisija sumažino baudą dviem trečdaliais.
Todėl
ADM
mano, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir proporcingumo principus.
Komisija prašo atmesti nurodytą ieškinio pagrindą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis, kuri yra teisinis baudų skyrimo pažeidus Bendrijos konkurencijos
teisės taisykles pagrindas, suteikia Komisijai diskreciją nustatant baudas (1997 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p. II-1689, 127 punktas), kuri yra jos bendrosios politikos konkurencijos srityje funkcija (47 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
105 ir 109 punktai). Būtent atsižvelgdama į tai ir siekdama užtikrinti savo sprendimų baudų srityje priėmimo skaidrumą ir
objektyvumą Komisija 1996 m. priėmė ir paskelbė pranešimą dėl bendradarbiavimo. Tai priemonė, nenukrypstant nuo viršesnių
teisės aktų nustatanti kriterijus, kuriuos ji numato taikyti įgyvendindama savo diskreciją; taip ji pati apriboja savo diskreciją
(žr. pagal analogiją 1998 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vlaams Gewest prieš Komisiją
, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 89 punktą ir 63 punkte minėto sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
157 punktą), nes turi laikytis savo pačios nustatytų pavyzdinių taisyklių (žr. pagal analogiją 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją
, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 57 punktą).
Taip pat, priešingai nei tvirtina
ADM
, Komisija privalėjo taikyti savo pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytus kriterijus (63 punkte minėto sprendimo
Tokai
Carbon ir kt. prieš Komisiją
157 punktas). Šio pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytų kriterijų taikymo šioje byloje negali paneigti gairių nuostata,
numatanti įmonės veiksmingą bendradarbiavimą procedūroje kaip lengvinančią aplinkybę. Iš tikrųjų gairių 3 punkto paskutinė
įtrauka aiškiai nurodo, kad lengvinanti aplinkybė yra veiksmingas bendradarbiavimas, nepatenkantis į pranešimo dėl bendradarbiavimo
taikymo sritį. Šioje byloje
ADM
bendradarbiavimas nuo pat pradžių vyko pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, todėl ši aplinkybė negali būti pripažinta lengvinančia.
Be to, dėl
ADM
baudos sumažinimo Pirmosios instancijos teismas mano, kad, atsižvelgiant į
ADM
bendradarbiaujant pateiktą informaciją, šis sumažinimas nėra neproporcingas. Pagaliau dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
sprendimo „Kartono“ byloje atžvilgiu (minėtas 406 punkte) Pirmosios instancijos teismas pastebi, kad šis sprendimas buvo priimtas
1994 m., t. y. prieš taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo, ir kad
ADM
neįrodė išsamių
Stora
pateiktų įrodymų byloje „Kartonas“ ir jos pateiktų įrodymų ekvivalentiškumo priimant ginčijamą sprendimą. Todėl šiuo klausimu
negali būti pripažintas vienodo požiūrio principo pažeidimas.
Todėl ieškinio pagrindai, pagrįsti vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimu, turi būti atmesti.
VIII –
Dėl administracinės procedūros trūkumų
A –
Dėl šalims inkriminuojamo pažeidimo reikšmės
1.     Šalių argumentai

ADM
tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė veiksnius, kurie, būdami kartelio sudarytuose
susitarimuose ir nurodymuose, buvo reikšmingi nustatant EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 3 dalies
pažeidimą.
ADM
teigia, kad du iš šių veiksnių nebuvo nurodyti pranešime apie kaltinimus, būtent tai, kad šalys apribojo pajėgumą (antra
įtrauka) ir, antra, kad šios šalys paskyrė iš savų gamintoją, kuris turėjo prižiūrėti kainų augimą kiekvienoje nacionalinėje
rinkoje (ketvirta įtrauka).

ADM
ginčija teiginį, kad šis nenurodymas neturėjo jokios reikšmės faktinių aplinkybių ir įrodymų tyrimui bei baudos apskaičiavimui.
Iš tikrųjų
ADM
nurodo, kad per administracinę procedūrą ji tvirtino, jog būtent pajėgumo neribojimas sumažino kartelio įtaką, tačiau Komisija
šį tvirtinimą atmetė nurodydama, kad nagrinėjamai rinkai buvo daroma konkreti įtaka.

ADM
iš to daro išvadą, kad remiantis jos reikalavimais ginčijamo sprendimo 1 straipsnis turi būti panaikintas tiek, kiek jame
nurodoma, darant sąsajas su ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamąja dalimi, jog atitinkamos šalys sumažino gamybos pajėgumą
ir išsirinko iš savų gamintoją, prižiūrintį kainų augimą kiekviename nagrinėjamos rinkos nacionaliniame segmente.
Komisija tvirtina, kad nors du nagrinėjami veiksniai nebuvo nurodyti pranešime apie kaltinimus, vis dėlto tai susiję tik su
dviem iš aštuonių veiksnių, kurie galėjo būti nustatyti nagrinėjamame pažeidime ir kurie buvo nurodyti kaip pavyzdžiai ir
nesudarė baigtinio sąrašo. Šie du veiksniai nepakeitė pranešime dėl kaltinimų pateiktų aprašymų ir įrodymų esmės ir neturėjo
jokios reikšmės apskaičiuojant
ADM
skirtiną baudą.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)     Įžanga
Reikia priminti, jog pagal teismų praktiką pranešime apie kaltinimus reikia pakankamai aiškiai, nors ir glaustai, nurodyti
visus kaltinimus, kad suinteresuoti asmenys žinotų, kuo juos kaltina Komisija. Tik šiomis sąlygomis pranešimas apie kaltinimus
gali atlikti savo Bendrijos reglamentuose nustatytą funkciją, t. y. pateikti įmonėms ir įmonių susivienijimams visą reikalingą
informaciją, kad jos galėtų pasinaudoti savo teise į gynybą prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą (1993 m. kovo 31 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją
, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85-C‑129/85, Rink. p. I‑1307, 42 punktas; 1998 m. gegužės 14 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T–352/94, Rink. p. I‑9855, 63 punktas, patvirtintas 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, C‑283/98 P, Rink. p. I‑9855 pagal apeliacinį skundą; 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 138 punktas).
Todėl reikia išnagrinėti, ar pranešime apie kaltinimus Komisija pakankamai aiškiai, nors ir glaustai, išdėstė
ADM
ginčijamame sprendime pateiktus kaltinimus, įskaitant du
ADM
nurodytus kaltinimus, kad ši veiksmingai galėtų sužinoti, kuo yra kaltinama.
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė šiuos veiksnius, pažeidžiančius
EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį:
–        „rinkos ir rinkos dalių kvotų nustatymas,
–        gamybos pajėgumo įšaldymas/apribojimas/uždarymas,
–        suderinti veiksmai dėl kainų augimo,
–        gamintojo, kuris turėjo prižiūrėti kainų augimą kiekvienoje nacionalinėje rinkoje, paskyrimas,
–        patvirtintų dabartinių ir būsimų tikslinių kainų sąrašo išdalijimas, siekiant koordinuoti kainų augimą,
–        duomenų perdavimo ir kontrolės sistemos parengimas bei įgyvendinimas siekiant užtikrinti apribojančių susitarimų taikymą,
–        pasidalijimas klientais arba jų priskyrimas,
–        dalyvavimas reguliariuose susitikimuose ar kitoks bendravimas, siekiant susitarti dėl minėtų apribojimų bei juos įgyvendinti
ir (arba) pakeisti atsižvelgiant į situaciją“.
Akivaizdu, kad pranešimo apie kaltinimus 134 punkte, kuriame, kaip ir ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje, pateikiama
kaltinimų atitinkamoms šalims santrauka, Komisija aiškiai nenurodė veiksnių, įvardytų ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamosios
dalies antroje ir ketvirtoje įtraukose.
Todėl reikia įvertinti, ar, perskaičius visą pranešimą apie kaltinimus, galima įžvelgti šiuos veiksnius pakankamai aiškiai,
kad atitinkamos šalys galėtų pasinaudoti savo teise į gynybą.
b)     Dėl kaltinimo, susijusio su citrinos rūgšties gamybos pajėgumo įšaldymu, apribojimu ir uždarymu
Ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamosios dalies antroje įtraukoje Komisija priekaištauja atitinkamoms šalims įšaldžius, apribojus
ir uždarius gamybos pajėgumą. Šis kaltinimas akivaizdžiai yra susijęs su ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamosios dalies
pirmoje įtraukoje nurodytu kaltinimu (arba yra jo pasekmė), kuriuo Komisija priekaištauja atitinkamoms šalims nustačius rinkos
dalių kvotas.
Vis dėlto šie kaltinimai, kaip pripažįsta ir pati Komisija, nėra identiški, nes vienas yra susijęs su gamybos pajėgumu, o
kitas daugiau su pardavimo kvotomis. Šiuo klausimu reikia taip pat priminti, kad EB 81 straipsnio 1 dalis išskiria gamybos
ribojimą ar kontrolę (b punktas) ir dalijimąsi rinkomis (c punktas).
Pranešime apie kaltinimus Komisija nurodė tik pardavimo kvotų nustatymą (žr. 63, 70, 79–82, 86 ir 87 punktus).
Todėl
ADM
teisingai nurodo, kad kaltinimas dėl gamybos pajėgumo įšaldymo, apribojimo ir uždarymo nebuvo nurodytas pranešime apie kaltinimus
ir dėl to ji negalėjo būti juo kaltinama ginčijamame sprendime.
Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnis tiek, kiek jame nurodoma, darant sąsajas su ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamąja
dalimi, kad
ADM
ir kiti kartelio nariai įšaldė, apribojo ir uždarė citrinos rūgšties gamybos pajėgumą, turi būti panaikintas.
c)     Dėl kaltinimo, susijusio su gamintojo, turinčio prižiūrėti kainų augimą kiekviename nagrinėjamos rinkos nacionaliniame segmente,
paskyrimu
Ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamosios dalies ketvirtoje įtraukoje Komisija priekaištauja atitinkamoms šalims paskyrus
gamintoją, turintį prižiūrėti kainų augimą kiekviename nagrinėjamos rinkos nacionaliniame segmente.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, jog pranešime apie kaltinimus Komisija nenurodė šio kaltinimo, pagrįsto susitarimo dėl kainų
pakėlimo sudarymu, taip, kad suinteresuotieji asmenys galėtų veiksmingai susipažinti su tuo, kuo juos kaltina Komisija.
Todėl
ADM
teisingai nurodo, kad kaltinimas dėl gamintojo, turinčio prižiūrėti kainų augimą kiekviename nagrinėjamos rinkos nacionaliniame
segmente, paskyrimo nebuvo nurodytas pranešime apie kaltinimus ir dėl to ji negalėjo būti juo kaltinama ginčijamame sprendime.
Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnis tiek, kiek jame nurodoma, darant sąsajas su ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamąja
dalimi, kad
ADM
ir kiti kartelio nariai paskyrė gamintoją, turintį prižiūrėti kainų augimą kiekviename nagrinėjamos rinkos nacionaliniame
segmente, turi būti panaikintas.
B –
Dėl atgrasymo faktoriaus taikymo ir ADM pripažinimo viena iš kartelio vadovių
1.     Šalių argumentai
Pirmiausia
ADM
tvirtina, kad ji negalėjo pateikti savo nuomonės dėl FTB ataskaitos ir 1999 m. kovo 1 d.
Cerestar
pareiškimo naudojimo kaip įrodymų.
Antra,
ADM
priekaištauja Komisijai per administracinę procedūrą nepranešus, kad ji laikoma kartelio vadove, ir nenurodžius įrodymų,
kuriais remdamasi ji grindė šią išvadą.
Trečia,
ADM
tvirtina, kad pažeidžiant jos teisę į gynybą jai nebuvo suteikta galimybė per administracinę procedūrą pateikti savo pastabų
dėl 2 dauginimo koeficiento taikymo atgrasymo tikslais pradiniam baudos dydžiui, be to, šis koeficientas nėra numatytas gairėse.
Komisija prašo atmesti nurodytus ieškinio pagrindus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką 18. Komisija laikosi savo pareigos paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jei ji savo pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo,
kad spręs klausimą, ar atitinkamoms šalims turi būti skirtos baudos, ir nurodo baudos skyrimui galinčias daryti įtaką pagrindines
faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, įtariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę bei tai, ar pažeidimas buvo padarytas „tyčia,
ar dėl neatsargumo“. Tai padariusi, ji joms suteikia būtinus pagrindus gynybai ne tik dėl paties pažeidimo konstatavimo, bet
ir dėl baudos skyrimo (47 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
21 punktas).
Iš to darytina išvada, kad nustatant baudų dydį, atitinkamų įmonių teises į gynybą Komisijoje užtikrina galimybė pateikti
pastabas dėl pažeidimo trukmės, sunkumo ir galėjimo numatyti antikonkurencinį pažeidimo pobūdį (1994 m. spalio 6 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 235 punktas ir 98 punkte minėto sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
312 punktas). Šią išvadą patvirtina ir tai, kad paskelbdama gaires, Komisija detaliai supažindino suinteresuotus asmenis
su galimos baudos apskaičiavimo metodu ir su tuo, kaip ji atsižvelgs į šiuos kriterijus. Šios išvados nepaneigia tai, kad
gairės aiškiai nemini dauginimo koeficiento, nes jos nurodo, kad būtina atsižvelgti į pažeidėjų faktinį ekonominį pajėgumą
padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų pakankamą atgrasantį poveikį.
Dėl šios bylos reikia konstatuoti, kad pranešime apie kaltinimus Komisija nurodė pagrindines faktines ir teisines aplinkybes,
kuriomis ji grindžia
ADM
skirtiną baudą, kurios konkretų dydį ji nustatys atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Pranešimo apie kaltinimus 160 punkte Komisija taip pat nurodė, kad ji numato skirti pakankamai atgrasančio lygio baudas. Be
to, pranešimo apie kaltinimus 161 punkte ji iš esmės nurodė, jog vertindama pažeidimo sunkumą ji atsižvelgs į tai, kad pažeidimas
yra labai sunkus, kad juo siekiama riboti konkurenciją ir kad, be to, atsižvelgiant į sudarytų susitarimų pobūdį, jis tikrai
turi didelę įtaką konkurencijai.
Atitinkamos įmonės teisės į gynybą užtikrinimas neįpareigoja Komisijos pranešime apie kaltinimus tiksliai nurodyti, kaip ji,
nustatydama baudos lygį, pasinaudos kiekvienu šiuo veiksniu. Komisija neprivalėjo nurodyti nei kad ji gali
ADM
laikyti kartelio vadove, nei baudos padidinimo lygio, kurį ji dėl to planuoja taikyti
ADM
baudai (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 20 punktą).
Dėl to, kad
ADM
nurodo negalėjusi pateikti savo nuomonės dėl FTB ataskaitos ir 1999 m. kovo 1 d.
Cerestar
pareiškimo naudojimo kaip įrodymų, reikia priminti, kad Komisija šiuos dokumentus pridėjo prie pranešimo apie kaltinimus
ir kad todėl šalys galėjo pateikti savo nuomonę šiuo klausimu, įskaitant ir dėl šių dokumentų naudojimo kaip įrodymų.
Galiausiai reikia konstatuoti, kad kartelio narių išskirstymas į grupes atitinka Komisijos praktiką, nusistovėjusią remiantis
gairėmis. Ginčijamas sprendimas buvo priimtas
ADM
gerai žinomomis aplinkybėmis ir atitinka nusistovėjusią sprendimų praktiką (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Freistaat Sachsen ir kt. prieš Komisiją
, C‑57/00 P ir C‑61/00 P, Rink. p. I‑9975, 77 punktą).
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas teisės į gynybą pažeidimu, turi būti atmestas.

Naudojimasis neribota jurisdikcija
Išnagrinėjus
ADM
nurodytus ieškinio pagrindus reikia konstatuoti, kad pagrįsti yra tik
ADM
kaltinimai dėl Komisijos nustatytų tam tikrų veiksnių prieš
ADM
nenurodymo pranešime apie kaltinimus. Šio sprendimo 424 punkte buvo pripažinta, kad
ADM
teisingai nurodo, jog kaltinimas dėl gamybos pajėgumo įšaldymo, apribojimo ir uždarymo nebuvo nurodytas pranešime apie kaltinimus
ir
ADM
negalėjo būti dėl to priekaištaujama. Be to, šio sprendimo 428 punkte buvo pripažinta, kad
ADM
teisingai nurodo, jog kaltinimas dėl gamintojo, turinčio prižiūrėti kainų augimą kiekviename nagrinėjamos rinkos nacionaliniame
segmente, paskyrimo nebuvo nurodytas pranešime apie kaltinimus ir
ADM
negalėjo būti dėl to priekaištaujama.
Atsižvelgdamas į šio neteisėtumo nustatymą Pirmosios instancijos teismas turi nuspręsti dėl būtinybės pakeisti ginčijamą sprendimą.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia atsižvelgti į tai, jog kartelis, kurio esmė buvo kainų nustatymas,
pardavimų kvotų paskirstymas ir, siekiant visiško kartelio veiksmingumo, kartelio narių nustatyta kompensavimo sistema, yra
labai sunkus Bendrijos konkurencijos normų pažeidimas. Jis yra vienas tęstinis pažeidimas.
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad iš ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių, ypač kiek tai susiję su pažeidimo
sunkumo vertinimu dėl jo pobūdžio ir konkrečios įtakos citrinos rūgšties rinkai, matyti, jog du Komisijos pranešime apie kaltinimus
nepaminėti kaltinimai buvo nereikšmingi, palyginus su susitarimais dėl kainų nustatymo, pardavimo kvotų paskirstymu ir kartelio
narių nustatyta kompensavimo sistema.
Todėl įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją Pirmosios instancijos teismas nusprendžia, kad, nepaisant Komisijos pranešime
apie kaltinimus nenurodytų kaltinimų, nereikia keisti Komisijos nustatytos baudos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to prašė. Pagal minėtos nuostatos 3 dalies pirmąją pastraipą Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti išlaidas
šalims, jeigu dalis kiekvienos šalies reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama.
Šioje byloje buvo patenkinti ieškovės reikalavimai tik dėl to, kad Komisija pranešime apie kaltinimus nenurodė dviejų kaltinimų,
vėliau nurodytų ginčijamame sprendime (žr. šio sprendimo 425 ir 429 punktus), kurie buvo nereikšmingi, palyginus su kitais
Komisijos nustatytais kaltinimais. Likę
ADM
reikalavimai buvo atmesti.
Tokiu atveju bus teisingiausia nuspręsti, kad Komisija atlygina dešimtadalį
ADM
nurodytų išlaidų, o
ADM
padengia likusią savo išlaidų dalį ir atlygina Komisijos nurodytas išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2001 m. gruodžio 5 d. Komisijos sprendimo 2002/742/EB dėl EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūros (byla COMP/E-1/36.604 – Citrinos rūgštis) 1 straipsnį tiek, kiek jame, skaitant kartu su 158 konstatuojamąja
dalimi, konstatuojama, jog
Archer Daniels Midland Co.
įšaldė, apribojo ir uždarė citrinos rūgšties gamybos pajėgumą.
2.
Panaikinti Sprendimo 2002/742 1 straipsnį tiek, kiek jame, skaitant kartu su 158 konstatuojamąja dalimi, konstatuojama, jog
Archer Daniels Midland Co.
paskyrė gamintoją, turintį prižiūrėti kainų augimą kiekviename nagrinėjamos rinkos nacionaliniame sektoriuje.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Komisija atlygina dešimtadalį
Archer Daniels Midland Co.
patirtų bylinėjimosi išlaidų.
5.
Archer Daniels Midland Co.
padengia likusią savo išlaidų dalį ir atlygina Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Paskelbta 2006 m. rugsėjo 27 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

J. Azizi
Turinys
Faktinės bylos aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl gairių taikytinumo
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
II –  Dėl kitose valstybėse jau paskirtų baudų poveikio
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
III –  Dėl pažeidimo sunkumo
A –  Įžanga
B –  Dėl neatsižvelgimo į nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartą
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)  Dėl proporcingumo principo pažeidimo
b)  Dėl gairių pažeidimo
c)  Dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo
C –  Dėl dauginimo koeficiento taikymo pradiniam baudos dydžiui
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)  Dėl proporcingumo principo pažeidimo
b)  Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
c)  Dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo
D –  Dėl konkrečios kartelio įtakos rinkai vertinimo klaidų
1.  Įžanga
2.  Dėl to, kad Komisija pasirinko klaidingą metodą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečią įtaką rinkai
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
–  Komisijos atlikto vertinimo santrauka
–  Vertinimas
3.  Dėl citrinos rūgšties kainų kitimo vertinimo
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
4.  Dėl atitinkamos produkto rinkos apibrėžimo
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
IV –  Dėl pažeidimo trukmės
V –  Dėl sunkinančių aplinkybių
A –  Įžanga
B –  Dėl ADM pripažinimo kartelio iniciatore
1.  Įžanga
2.  Dėl tariamų Komisijos klaidų tvirtinant ADM vadovavus karteliui
a)  Dėl 1991 m. sausio mėn. ADM organizuotų dvišalių susitikimų
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b)  Dėl buvusio ADM atstovo parei�kimo FTB
Faktinių aplinkybių ir ginčijamo sprendimo priminimas
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
–  Įžanga
–  Dėl to, kad Komisija pažeidė Bendrijos teisėje numatytas procesines garantijas
–  Dėl to, kad Komisija klaidingai vertino FTB ataskaitos turinį
c)  Dėl Cerestar parei�kimo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Dėl ADM pripa˛inimo kartelio iniciatore
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo tuo, kad Komisija ADM baudą padidino tiek pat, kiek ir HLR
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
D –  Dėl vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimo tuo, kad padidindama ADM baudą Komisija nesirėmė savo sprendimų
praktika
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
E –  Dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo vertinant sunkinančias aplinkybes
VI –  Dėl lengvinančių aplinkybių
A –  Pirminės pastabos
B –  Dėl pasitraukimo iš kartelio įsikišus kompetentingoms valdžios institucijoms
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl neatsižvelgimo į žalą
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
D –  Dėl ADM elgesio kodekso priėmimo
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
VII –  Dėl ADM bendradarbiavimo per administracinę procedūrą
A –  Įžanga
B –  Dėl to, kad ADM buvo pirmoji pateikusi reikšmingus kartelio egzistavimo įrodymus
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
D –  Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo tuo, kad Komisija skirtingai vertino ADM ir Cerestar
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
E –  Dėl vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimo tuo, kad Komisija sumažino baudą tik 50 %
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
VIII –  Dėl administracinės procedūros trūkumų
A –  Dėl šalims inkriminuojamo pažeidimo reikšmės
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)  Įžanga
b)  Dėl kaltinimo, susijusio su citrinos rūgšties gamybos pajėgumo įšaldymu, apribojimu ir uždarymu
c)  Dėl kaltinimo, susijusio su gamintojo, turinčio prižiūrėti kainų augimą kiekviename nagrinėjamos rinkos nacionaliniame
segmente, paskyrimu
B –  Dėl atgrasymo faktoriaus taikymo ir ADM pripažinimo viena iš kartelio vadovių
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Naudojimasis neribota jurisdikcija
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.
Neatskleidžiami konfidencialūs duomenys.