CELEX: 62002CJ0463
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 77/388/ETY
Arvonlisävero
11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohta
Veron peruste
Hintaan suoraan liittyvä tuki
Asetus (EY) N:o 603/95
Kuivarehualalla myönnetyt tuet

Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY 226 artiklan nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 23.12.2002
ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, ettei Ruotsin kuningaskunta ole noudattanut jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön
yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17 päivänä toukokuuta 1977 annetun
kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1; jäljempänä kuudes arvonlisäverodirektiivi) 11 artiklan mukaisia
velvoitteitaan, koska se on jättänyt kantamatta arvonlisäveron kuivarehualan yhteisestä markkinajärjestelystä 21 päivänä helmikuuta
1995 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 603/95 (EYVL L 63, s. 1) nojalla maksetusta tuesta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön arvonlisäverosäännökset
Kuudennen arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan arvonlisäveroa on kannettava ”verovelvollisen tässä ominaisuudessaan
maan alueella suorittamasta vastikkeellisesta tavaroiden luovutuksesta ja palvelujen suorituksesta”.
Kuudennen direktiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Veron perusteen on oltava:
a)      – – tavaroiden luovutusten tai palvelujen suoritusten osalta kaikki se, mikä muodostaa luovuttajan tai suorittajan näistä
liiketoimista ostajalta, vastaanottajalta tai kolmannelta saaman tai saatavan vastikkeen, mukaan lukien näiden liiketoimien
hintaan suoraan liittyvät tuet.”

Kuivarehualalla myönnettävää tukea koskevat yhteisön säännökset
Asetuksen N:o 603/95 3 artiklassa säädetään, että tuen määrä on keinotekoisesti lämpökuivatulle rehulle 68,83 euroa tonnilta
ja aurinkokuivatulle rehulle 38,64 euroa tonnilta.
Asetuksen N:o 603/95 4 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna 9.6.1995 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1347/95
(EYVL L 131, s. 1) vahvistetaan kuivatuille rehuille markkinointivuosikohtaiset taatut enimmäismäärät (TEM), joille tukea
voidaan myöntää. Lisäksi siinä jaetaan nämä määrät jäsenvaltioiden kesken.
Asetuksen N:o 603/95 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos niiden kuivattujen rehujen, joille tukea haetaan 3 artiklan 2 tai 3 kohdan mukaisesti, määrä on jonakin markkinointivuonna
suurempi kuin 4 artiklan 1 tai 3 kohdassa tarkoitettu TEM, kyseiseltä vuodelta maksettava tuki lasketaan seuraavasti:
–        ensimmäisiltä 5 prosentilta, joilla TEM ylitetään, tukea vähennetään kaikissa jäsenvaltioissa kyseiseen TEM:n ylittävään osuuteen
suhteutetulla määrällä,
–        5 prosentin yli menevältä TEM:n ylittävältä osuudelta tehdään lisävähennykset jäsenvaltioissa, joissa tuotanto on suurempi
kuin [taattu kansallinen kokonaismäärä], lisättynä 5 prosentilla tähän ylittävään osuuteen suhteutettuina.
– – .”
Asetuksen N:o 603/95 6 artiklan 2 kohdassa asetetaan ennakkomaksun maksuedellytykseksi se, että kuivatut rehut on siirretty
pois jalostusyrityksestä.
Asetuksen N:o 603/95 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 3 artiklassa tarkoitettu tuki myönnetään asianomaisen hakemuksesta jalostusyrityksestä pois siirretyille kuivatuille
rehuille, jotka täyttävät seuraavat edellytykset:
a)      suurin kosteuspitoisuus on 11–14 prosenttia ja voi vaihdella tuotteen esillepanomuodon mukaan;
b)      raakavalkuaisen vähimmäispitoisuus kuiva-aineessa on:
–        15 prosenttia 1 artiklan a alakohdassa ja b alakohdan toisessa luetelmakohdassa lueteltujen tuotteiden osalta,
–        45 prosenttia 1 artiklan b alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa lueteltujen tuotteiden osalta;
c)      kuivattujen rehujen on oltava laadultaan virheettömiä, kunnollisia ja myyntikelpoisia.
Erityisesti selluloosa- ja karoteenipitoisuutta koskevia lisäedellytyksiä voidaan asettaa – – .”
Asetuksen N:o 603/95 9 artiklan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 3 artiklassa tarkoitettua tukea voidaan myöntää ainoastaan – – tuotteita jalostaville yrityksille, jotka:
– –
c)      kuuluvat ainakin yhteen seuraavista ryhmistä:
–        yritykset, jotka ovat tehneet sopimuksia kuivattavien rehujen tuottajien kanssa,
–        yritykset, jotka ovat jalostaneet omaa rehusatoaan tai ryhmittymien kyseessä ollessa jäsentensä rehusatoa,
–        yritykset, joille toimitettu rehusato on peräisin tietyt erikseen määrättävät takuut antavilta luonnollisilta henkilöiltä
tai oikeushenkilöiltä, jotka ovat tehneet sopimuksia kuivattavien rehujen tuottajien kanssa; näiden luonnollisten henkilöiden
tai oikeushenkilöiden on oltava ostajia, jotka niiden jäsenvaltioiden, joissa rehusato korjataan, toimivaltaiset viranomaiset
ovat hyväksyneet – – .”
Asetuksen N:o 603/95 11 artiklan 2 kohdassa täsmennetään seuraavaa:
”Jos 9 artiklan c alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetut sopimukset ovat tuottajien toimittamien rehujen jalostusta
koskevia valmistussopimuksia, niissä on eriteltävä ainakin pinta-ala, jonka rehusato on määrä toimittaa, ja niissä on oltava
lauseke, jossa velvoitetaan jalostusyritykset maksamaan tuottajille 3 artiklassa tarkoitettu tuki, jonka ne saavat sopimusten
mukaan jalostettaville määrille.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja kanne
Koska komissio oli todennut, ettei Ruotsin kuningaskunta kantanut arvonlisäveroa asetuksen N:o 603/95 nojalla maksetusta tuesta,
ja koska se piti tätä tilannetta kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan vastaisena,
se osoitti 18.11.1998 Ruotsin kuningaskunnalle EY:n perustamissopimuksen 169 artiklassa (josta on tullut EY 226 artikla) määrätyn
menettelyn mukaisesti virallisen huomautuksen ja kehotti tätä esittämään huomautuksensa kahden kuukauden pituisen määräajan
kuluessa.
Ruotsin hallitus totesi 15.1.1999 antamassaan vastauksessa, ettei tuen sen laskenta- ja maksutapa huomioiden voida katsoa
liittyvän suoraan tavaroiden luovutusten tai palvelujen suoritusten hintaan kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan
A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa tarkoitetuin tavoin.
Koska komissio ei yhtynyt tähän käsitykseen, se osoitti 6.8.1999 Ruotsin hallitukselle perustellun lausunnon ja kehotti tätä
toteuttamaan aiheelliset toimenpiteet perustellun lausunnon noudattamiseksi kahden kuukauden kuluessa sen antamisesta.
Ruotsin kuningaskunta pysytti kantansa 4.10.1999 päivätyssä kirjeessä.
Tässä tilanteessa komissio päätti nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Suomen tasavalta hyväksyttiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 29.4.2003 antamalla määräyksellä vastaajan vaatimuksia
tukevaksi väliintulijaksi.

Pääasia

Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että arvonlisäveron alaisuuteen kuuluvat sellaiset liiketoimet, joita kuivarehun jalostusyritykset suorittavat
harjoittaessaan toimintaansa seuraavilla kahdella kolmesta mahdollisesta toimintatavastaan:
–      ne ostavat rehua tuottajilta ja myyvät jalostetun tuotteen edelleen kolmansille
–      ne tekevät tuottajien kanssa rehun valmistussopimuksia ja palauttavat jalostetun tuotteen tuottajille saamatta siihen omistusoikeutta.
Jos jalostusyritykset ostavat rehun tuottajilta myydäkseen sen edelleen kolmansille, kyse on komission mukaan tavaran osto-
ja jälleenmyyntisopimuksista, jotka ovat liiketoimina selvästi määriteltävissä kuudennessa arvonlisäverodirektiivissä tarkoitetuiksi
tavaroiden luovutuksiksi ja jotka sellaisina ovat veronalaisia.
Jos jalostusyritys valmistussopimusten yhteydessä ei osta rehua, vaan palauttaa sen kuivattuna tuorerehun tuottajalle, liiketoimi
on määriteltävissä palvelun suoritukseksi, jossa on kyse rehun kuivattamisesta. Tätä palvelujen suorittamista on siis sellaisenaan
verotettava kuudennen arvonlisäverodirektiivin nojalla.
Komissio väittää, että kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan mukaan veronalaisten
liiketoimien on annettava aihe arvonlisäveron kantamiseen asetuksen N:o 603/95 nojalla maksettavasta tuesta.
Komissio toteaa, että asetuksen N:o 603/95 9 artiklan mukaan ”edellä 3 artiklassa tarkoitettua tukea voidaan myöntää ainoastaan
– – jalostavalle yritykselle”. Nämä yritykset ovat siis tuensaajia sanan siinä oikeudellisessa merkityksessä, jota yhteisöjen
lainsäätäjä tarkoittaa viitatessaan kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa ”luovuttajan
tai suorittajan saamaan vastikkeeseen”. Oikeudellisesti katsoen asetuksesta N:o 603/95 ei ole löydettävissä muuta kuivarehun
myyntiin tarkoitetun tuen saajaa.
Komissio myöntää, että määrätylle yritysryhmälle myönnettävästä tuesta voi olla taloudellista hyötyä sekä niille taloudellisille
toimijoille, jotka ovat tuotantoketjussa tuettujen yritysten edellä (tässä tapauksessa tuoreen rehun tuottajat), että niille
taloudellisille toimijoille, jotka ovat tuotantoketjussa tuettujen yritysten jälkeen (tässä tapauksessa karjankasvattajat).
Se huomauttaa, että jos kyse on tuorerehun valmistussopimuksista, yhteisön lainsäätäjä on asetuksen N:o 603/95 11 artiklan
2 kohdassa säätänyt, että jalostusyrityksen on siirrettävä interventioelimen sille maksama tuki tuottajille.
Mahdollisuus, että muut toimijat hyötyvät tuesta, tai velvollisuus siirtää tuki kokonaan tai osittain muille henkilöille,
ei komission mukaan kuitenkaan vaikuta ongelman oikeudelliseen arviointiin millään tavalla. Oikeudelliselta kannalta tuensaaja,
eli jalostusyritys, on erotettava välillisestä tuensaajasta, joka saa tuesta koituvan taloudellisen hyödyn.
Komissio väittää, että koska yhteisön lainsäätäjä on käyttänyt kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan
a alakohdassa ilmaisua ”liiketoimien hintaan suoraan liittyvät tuet”, se on halunnut näin sisällyttää arvonlisäveron perusteeseen
kaikki tuet, jotka vaikuttavat suoraan tavaran luovuttajan tai palvelun suorittajan saaman vastikkeen määrään. Näillä tuilla
on oltava suora yhteys, tai jopa syy-yhteys, määrällisesti tarkkaan mitattuihin tai mitattavissa oleviin tavaroiden luovutuksiin
tai palveluiden suorituksiin: tuen myöntäminen riippuu kyseisten tavaroiden tai palvelujen tosiasiallisesta myynnistä markkinoilla.
Näin on komission mukaan nyt esillä olevassa asiassa.
Ruotsin hallitus väittää, ettei riidanalainen tuki kuulu kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan
a alakohdan soveltamisalaan.
Se väittää muun muassa, ettei tätä tukea makseta sen saajalle sen vuoksi, että tämä luovuttaisi tietyn tavaran tai suorittaisi
tietyn palvelun.
Ruotsin hallituksen mukaan ei vaadita, että jalostusyritys lisäksi suorittaa veronalaisia liiketoimia, kuten myy kuivarehua
tai kuivaa rehua tuottajan lukuun.
Valmistussopimuksista se toteaa, ettei tukea voida pitää vastikkeena jalostustyöstä, sillä yrityksellä on velvollisuus maksaa
saamansa tuki tuottajille.
Suomen hallitus ei ole jättänyt väliintulokirjelmää. Se on suullisessa käsittelyssä tukenut vastaajan vaatimuksia.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan säännöksellä, jonka mukaan siinä määrätyissä
tilanteissa arvonlisäveron perusteen on sisällettävä verovelvollisille maksetut tuet, pyritään saattamaan arvonlisäveron alaisuuteen
tavaroiden tai palvelujen koko arvo ja näin välttämään se, että tuen maksamisella vähennettäisiin veron tuottoa.
Tätä säännöstä sovelletaan sen sanamuodon mukaan silloin kun tuki liittyy suoraan kyseisen liiketoimen hintaan.
Jotta näin olisi, tuki on suoritettava tuensaajalle nimenomaan siitä hyvästä, että tämä luovuttaisi tietyn tavaran tai suorittaisi
tietyn palvelun. Vain tällöin tukea voidaan pitää vastikkeena tavaran luovuttamisesta tai palvelun suorittamisesta ja siten
veronalaisena. Samoin on selvitettävä muun muassa se, että tuensaajan oikeus tuen saantiin syntyy heti, kun se on suorittanut
verollisen liiketoimen (asia C-184/00, Office des produits wallons, tuomio 22.11.2001, Kok. 2001, s. I-9115, 12 ja 13 kohta).
Lisäksi on tutkittava, että tavaran ostajat tai palvelun vastaanottajat hyötyvät tuensaajalle myönnetystä tuesta. Ostajan
tai vastaanottajan maksaman hinnan on määräydyttävä niin, että se alenee tavaran myyjälle tai palvelun suorittajalle annetun
tuen mukaisesti, jolloin tuki muodostaa yhden osatekijän näiden pyytämän hinnan määräytymisessä. Näin ollen on tutkittava,
mahdollistaako tuen maksaminen myyjälle tai palvelun suorittajalle objektiivisesti ottaen sen, että tämä voi myydä tavaran
tai suorittaa palvelun alempaan hintaan kuin ilman tukea (em. asia Office des produits wallons, tuomion 14 kohta).
Tuen muodostaman vastikkeen on kuitenkin oltava määritettävissä. Välttämätöntä ei ole, että tuen määrä vastaa tarkalleen toimitetun
tavaran tai suoritetun palvelun hinnan alentumista. Riittää, että alentumisen ja kyseisen tuen, joka voi olla kiinteämääräinen,
välinen kytkös on huomattava (em. asia Office des produits wallons, tuomion 17 kohta).
Näin ollen kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa oleva käsite ”hintaan suoraan
liittyvät tuet” käsittää yksinomaan sellaiset tuet, jotka muodostavat tavaran luovutuksesta tai palvelun suorituksesta suoritettavan
vastikkeen tai sen osan ja jotka kolmas maksaa myyjälle tai palvelun suorittajalle (em. asia Office des produits wallons,
tuomion 18 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa on todettava, ettei kumpikaan komission tarkoittamista kahdesta liiketoimiryhmästä, eli se, että
jalostusyritys myy kuivaamisen jälkeen tuorerehun tuottajilta ostamansa rehun, ja se, että jalostusyritys tekee valmistussopimuksen
tuorerehun tuottajan kanssa, täytä niitä edellytyksiä, jotka riidanalaisen tuen arvonlisäverollisuudelle on asetettu.
Tuottajilta ostetun rehun myynti kuivaamisen jälkeen
Kuten komissio väittää, kun jalostusyritys myy kuivarehun hankittuaan raaka-aineen tuorerehun tuottajalta, kyse on kuudennessa
arvonlisäverodirektiivissä tarkoitetusta tavaran luovutuksesta.
Tuki maksetaan jalostusyritykselle, joka voi siitä määrätä.
Tuki ei kuitenkaan kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa tarkoitetuin tavoin liity
suoraan veronalaisen liiketoimen hintaan.
Sitä ei nimittäin makseta sen vuoksi, että jalostusyritys toimittaisi kuivarehua ostajalle.
Nyt esillä olevassa asiassa asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, ettei maailmanmarkkinoilla ole puutetta kuivarehusta. On
myös kiistatonta, että tukijärjestelmän tavoitteena on tuotannon kannustaminen yhteisössä huolimatta siitä, että tuotantokustannukset
ovat suuremmat kuin maailmanmarkkinoilla, yhteisön sisäisten toimituslähteiden ja korkealaatuisen kuivarehun tuotannon takaamiseksi.
Asetuksen N:o 603/95 11. perustelukappaleessa korostetaan tältä osin sitä, että tavoitteena on edistää tuorerehun säännöllisiä
toimituksia jalostusyrityksille, ja sitä, että tuottajat hyötyisivät tukiohjelmasta, ja 10. perustelukappaleessa pidetään
tarpeellisena määrittää tukeen oikeutettujen kuivarehujen vähimmäislaatua koskevat perusteet, joista sitten säädetään kyseisen
asetuksen 8 artiklassa.
Nämä seikat huomioon ottaen ei näytä siltä, että tällä tukijärjestelmällä pyrittäisiin edistämään kulutusta. Sillä ei pyritä
kannustamaan kolmansia ostamaan kuivarehua sen tuen ansiosta maailmanmarkkinahintoja alhaisemman hinnan takia; tällaisessa
tilanteessa pelkkään maksettuun hintaan rajoittuva arvonlisäveron peruste ei vastaisi toimitetun tavaran koko arvoa. Tukijärjestelmällä
pyritään mahdollistamaan se, että nämä kolmannet voisivat tehdä hankintoja yhteisössä hintaan, joka on rinnastettavissa maailmanmarkkinahintaan,
jolla ne joka tapauksessa voisivat hankkia rehua yhteisön ulkopuolelta, jos yhteisössä ei tuen puuttuessa olisi tarjontaa
tai jos tarjonta olisi riittämätöntä. Ensiksi mainitusta hinnasta kannettava arvonlisävero kattaa siis tavaran koko markkina-arvon.
Jo pelkästään näistä syistä ja ilman, että olisi syytä tutkia, täyttyvätkö ne muut edellytykset, jotka tuen sisällyttämiselle
arvonlisäveron perusteeseen on asetettu, on todettava, että komission esittämä väite, joka koskee tuottajilta ostetun rehun
myyntiä kuivattamisen jälkeen, ei ole perusteltu.
Valmistussopimus
Kuten komissio toteaa, valmistussopimuksen kohteena on kuivattamispalvelu, toisin sanoen palvelun suorittaminen, ja tämän
palvelun suorittaa jalostusyritys tuorerehun tuottajien lukuun.
Kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa säädetään kuitenkin, että tuen veronalaisuuden
edellytyksenä on se, että se maksetaan tavaran luovuttajalle tai palvelun suorittajalle siten, että tämä voi siitä määrätä.
Valmistussopimusten ollessa kyseessä tukea ei makseta jalostusyritykselle, jotta se hyötyisi siitä.
Asetuksen N:o 603/95 9 artiklassa säädetään tosin, että ”tukea voidaan myöntää ainoastaan – – jalostaville yrityksille – –
”.
Asetuksen N:o 603/95 15. perustelukappaleessa todetaan kuitenkin, että valmistussopimusten osalta tuki on siirrettävä tuottajille,
ja saman asetuksen 11 artiklan 2 kohdassa säädetään jalostusyritysten velvollisuudesta maksaa tuottajille tuki, jonka ne saavat
sopimusten mukaan jalostettaville määrille.
Jalostusyritys ei näin voi määrätä saadusta tuesta. Sillä on vain välittävä asema tuen maksavan elimen ja rehuntuottajan välillä.
Komission tältä osin ehdottamaa arviointiperustetta, joka nojautuu käsitteeseen tuen ”oikeudellinen saaja” ja jossa ei anneta
merkitystä sille, kuka taloudelliselta kannalta hyötyy tuesta, ei voida hyväksyä.
Näin ollen tukea ei voida pitää vastikkeena, jonka jalostusyritys saa suorittamastaan palvelusta, eikä se sen avulla voi suorittaa
palveluaan alhaisemmalla hinnalla.
Kuivauspalvelun hinnassa on siis otettava huomioon tavanomaiset jalostuskustannukset, joten tästä hinnasta kannettu arvonlisävero
kattaa suorituksen koko arvon.
Tuottajalle siirretty tuki alentaa tälle kuivarehusta aiheutuvaa kustannusta. Alentuminen ei kuitenkaan tapahdu verotettavan
liiketoimen hintaa maksettaessa. Se tapahtuu jälkikäteen eli sen jälkeen kun suorituksen koko arvoa vastaava hinta on maksettu.
Tuorerehun tuottajalle loppujen lopuksi maksettavan tuen sisällyttäminen veron perusteeseen aiheuttaisi kuivauspalvelun liiallisen
verottamisen, mikä on kuudennen arvonlisäverodirektiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan tavoitteen vastaista.
Jo pelkästään näistä syistä ja ilman, että olisi syytä tutkia, täyttyvätkö ne muut edellytykset, jotka tuen sisällyttämiselle
arvonlisäveron perusteeseen on asetettu, on todettava, että komission valmistussopimuksia koskeva väite ei ole perusteltu.
Koska kumpikaan komission esittämistä väitteistä ei ole perusteltu, kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska vastaaja on vaatinut komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut
ja koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Suomen tasavalta, joka on vastaajan vaatimuksia tukeva väliintulija, vastaa työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan mukaan omista
oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan yhteisöjen komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)
Suomen tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Timmermans
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues

Colneric
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä heinäkuuta 2004.
R. Grass

C. W. A. Timmermans
kirjaaja

toisen jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.