CELEX: 62000CJ0480
Jordbruk
Gemensam organisation av marknaden
Mjölk och mjölkprodukter
Tilläggsavgift för mjölk
Förordningarna (EEG) nr3950/92 och nr536/93
Referenskvantiteter
Justering i efterhand
Underrättelse till producenterna

Tribunale amministrativo regionale del Lazio har, genom beslut av den 6 juli 2000 som inkom till domstolens kansli den 29 december
samma år, i enlighet med artikel 234 EG ställt sju frågor om tolkningen och giltigheten av artiklarna 1, 2 och 4 i rådets
förordning (EEG) nr 3950/92 av den 28 december 1992 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter
(EGT L 405, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 47, s. 159) och av artiklarna 3 och 4 i kommissionens förordning (EEG)
nr 536/93 av den 9 mars 1993 om tillämpningsföreskrifter för tilläggsavgiften för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 57, s. 12;
svensk specialutgåva, område 3, volym 50, s. 202).
Frågorna har uppkommit i ett antal tvister mellan å ena sidan ett flertal italienska mjölkproducenter och å andra sidan Azienda
di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (statligt organ för interventioner på jordbruksmarknaden) (nedan kallat AIMA)
och, i några av målen, Ministero del Tesoro, del Bilancio e della Programmazione Economica (ministeriet för finanser, budget
och ekonomisk planering) eller Ministero delle Politiche Agricole e Forestali (ministeriet för jordbruks- och skogspolitik)
angående lagligheten av de beslut som AIMA fattade år 1999 att justera de referenskvantiteter som tilldelats avseende regleringsåren
för mjölk 1995/1996 och 1996/1997, att omfördela de outnyttjade referenskvantiteterna för samma regleringsår och att därmed
göra en ny beräkning av de avgifter som producenterna skulle betala för dessa regleringsår.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Till följd av en bestående obalans mellan utbud och efterfrågan inom mjölksektorn infördes år 1984 ett system med tilläggsavgifter
genom rådets förordning (EEG) nr 804/68 av den 27 juni 1968 om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter
(EGT L 148, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 2, s. 52), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 856/84
av den 31 mars 1984 (EGT L 90, s. 10; svensk specialutgåva, område 3, volym 17, s. 95) (nedan kallad förordning nr 804/68),
och genom rådets förordning (EEG) nr 857/84 av den 31 mars 1984 om allmänna tillämpningsföreskrifter för den avgift som avses
i artikel 5c i förordning nr 804/68 (EGT L 90, s. 13). Enligt nämnda artikel 5c skall en tilläggsavgift betalas för de mjölkkvantiteter
som överstiger en referenskvantitet som skall fastställas.
Detta system med tilläggsavgifter, som enligt de ursprungliga föreskrifterna skulle gälla fram till den 1 april 1993, förlängdes
genom förordning nr 3950/92 till att gälla fram till den 1 april 2000.
I artikel 1 i sistnämnda förordning föreskrivs följande:
”Under sju nya på varandra följande tolvmånadersperioder, som börjar löpa den 1 april 1993, skall producenter av komjölk betala
en tilläggsavgift för sådana kvantiteter mjölk eller mjölkekvivalent som levereras till en uppköpare eller säljs direkt för
konsumtion under den aktuella tolvmånadersperioden och som överstiger en viss kvantitet som skall fastställas.
Avgiften skall vara 115 % av riktpriset på mjölk.”
I artikel 2 i samma förordning anges följande:
”1.

Avgiften skall betalas för samtliga kvantiteter mjölk eller mjölkekvivalent som saluförs under den aktuella tolvmånadersperioden
och som överstiger den aktuella kvantitet som avses i artikel 3. Den skall delas mellan de producenter som bidragit till överskottet.
Sedan de outnyttjade referenskvantiteterna eventuellt har omfördelats skall, i enlighet med medlemsstatens beslut, producenternas
andel av den avgift som skall betalas fastställas antingen på uppköparnivå, på grundval av det överskott som återstår sedan
de outnyttjade referenskvantiteterna har fördelats i proportion till varje producents referenskvantiteter, eller på nationell
nivå, på grundval av överskottet i proportion till varje enskild producents referenskvantitet.
…
4.

Om det uppburna beloppet är större än den avgift som skall betalas, får medlemsstaten använda överskottet till att finansiera
de åtgärder som avses i artikel 8 första strecksatsen eller omfördela det till producenter som tillhör de prioriterade kategorier
som definierats av medlemsstaten på grundval av objektiva kriterier, som skall fastställas närmare, eller till producenter
som är utsatta för särskilda omständigheter som uppstått till följd av en nationell bestämmelse som inte har något samband
med detta system.”
I artikel 4 i förordning nr 3950/92, där kriterierna för beräkning av den individuella kvot som varje producent får disponera
har fastställts, föreskrivs följande:
”1.

Den individuella referenskvantitet som är disponibel för jordbruksföretaget skall vara lika med den kvantitet som är disponibel
den 31 mars 1993 och skall i förekommande fall justeras för var och en av de aktuella perioderna, så att summan av de individuella
referenskvantiteterna av samma slag inte överstiger de motsvarande totala kvantiteter som avses i artikel 3, med hänsyn tagen
till eventuella minskningar som gjorts för att överföra individuella referenskvantiteter till den nationella reserv som avses
i artikel 5.
2.

För att ta hänsyn till förändringar som påverkar producenternas leveranser och direktförsäljning, skall individuella referenskvantiteter
ökas eller införas om producenten inger en vederbörligen styrkt ansökan. Ökningen eller införandet av en sådan referenskvantitet
förutsätter en motsvarande minskning eller indragning av andra referenskvantiteter som producenten förfogar över. Sådana justeringar
får inte leda till en ökning av summan av de totalt levererade och direkt försålda kvantiteter som avses i artikel 3 för den
berörda medlemsstaten.
Om de individuella referenskvantiteterna ändras definitivt, skall de kvantiteter som avses i artikel 3 justeras i enlighet
med det förfarande som föreskrivs i artikel 11.
…”
Slutligen anges följande i artikel 10 i nämnda förordning:
”Avgiften skall betraktas som intervention i syfte att stabilisera jordbruksmarknaderna och skall användas till att finansiera
utgifter inom mjölksektorn.”
I femte skälet i förordning nr 536/93 anges följande: ”De erfarenheter som förvärvats har visat att systemet inte har fungerat
helt effektivt till följd av betydande förseningar både i samband med ingivandet av siffror om insamling, direktförsäljning
och betalningen av avgiften. Dessa erfarenheter bör beaktas och nödvändiga slutsatser dras så att strikta villkor fastställs
beträffande tidsfrister för meddelanden och betalningar samt möjliggöra för påföljder i de fall där tidsfristerna överskrids.”
I artikel 3 i sistnämnda förordning föreskrivs följande:
”1.

I slutet av var och en av de perioder som avses i artikel 1 i förordning … nr 3950/92, skall uppköparen för varje producent
utarbeta en avräkning som för den referenskvantitet producenten förfogar över och den representativa fetthalten i hans produktion
anger kvantiteten av och fetthalten i den mjölk och mjölkekvivalenter som han har levererat under perioden.
…
2.

Före den 15 maj varje år skall uppköpare till den behöriga myndigheten i medlemsstaten inge en sammanfattning av de avräkningar
som utarbetats för varje producent eller, i förekommande fall, efter medlemsstatens beslut, den totala kvantiteten, den i
enlighet med punkt 2.2 korrigerade kvantiteten och den genomsnittliga fetthalten i den mjölk och mjölkekvivalenter som producenterna
har levererat till dem samt summan av de individuella referenskvantiteterna och den genomsnittliga representativa fetthalten
för dessa producenters produktion.
Om nämnda tidsfrist överskrids, skall uppköparen betala en straffavgift som motsvarar avgiftsbeloppet för ett överskott på
0,1 % av den mjölk och mjölkekvivalenter som producenter har levererat till dem. Denna straffavgift får inte överstiga 20
000 ecu.
3.

Medlemsstaterna får föreskriva att den behöriga myndigheten skall underrätta uppköparen om det avgiftsbelopp som han skall
betala efter det att, i enlighet med medlemsstatens beslut, alla eller delar av de outnyttjade referenskvantiteterna eventuellt
har omfördelats antingen direkt till de berörda producenterna eller till uppköparna för senare fördelning mellan de berörda
producenterna.
4.

Före den 1 september varje år skall den betalningsskyldige uppköparen till den behöriga myndigheten betala det belopp han
är skyldig i enlighet med föreskrifter som fastställts av medlemsstaten.
Om betalningsfristen överskrids, skall ränta läggas till de förfallna beloppen med en årlig procentsats som fastställs av
medlemsstaten och som inte skall vara lägre än den räntesats som medlemsstaten tillämpar vid indrivning av felaktigt utbetalda
belopp.”
I artikel 4 i samma förordning anges följande:
”1.

När det gäller direktförsäljning skall producenten i slutet av var och en av de perioder som avses i artikel 1 i förordning
… nr 3950/92 lämna en sammanfattande deklaration avseende de sammanlagda kvantiteter mjölk och andra mjölkprodukter, specificerade
efter produkt, som sålts direkt för konsumtion och till grossister, mognadslager och detaljhandeln.
…
2.

Producenten skall inge deklarationer till den behöriga myndigheten i medlemsstaten före den 15 maj varje år.
Om nämnda tidsfrist överskrids, skall producenten betala avgiften för alla kvantiteter mjölk eller mjölkekvivalenter som sålts
direkt och som överstiger hans referenskvantitet eller, om han inte överskridit sin referenskvantitet, en straffavgift som
motsvarar avgiften för ett överskott på 0,1 % av hans referenskvantitet. Denna straffavgift får inte vara högre än 1 000 ecu.
Om en deklaration inte har ingivits före den 1 juli, skall artikel 5 andra stycket i förordning … nr 3950/92 tillämpas 30
dagar efter det att medlemsstaten har delgivit producenten härom.
3.

Medlemsstaterna får föreskriva att den behöriga myndigheten skall underrätta producenten om det avgiftsbelopp som han skall
betala efter det att myndigheterna, i enlighet med medlemsstatens beslut, eventuellt har omfördelat alla eller delar av de
outnyttjade referenskvantiteterna till de berörda producenterna.
4.

Före den 1 september varje år skall producenten till den behöriga myndigheten betala det belopp han är skyldig i enlighet
med föreskrifter som fastställts av medlemsstaten.
Om betalningsfristen överskrids, skall ränta läggas till de förfallna beloppen med en årlig procentsats som fastställs av
medlemsstaten …”
I artikel 5 i förordning nr 536/93 föreskrivs följande:
”1.

I förekommande fall skall medlemsstater fastställa de prioriterade producentkategorier som avses i artikel 2.4 i förordning
… nr 3950/92 på grundval av en eller flera av följande objektiva kriterier, i prioritetsordning:
…
b)
Jordbruksföretagets geografiska läge, och i första hand bergsområden definierade enligt artikel 3.3 i rådets direktiv 75/268/EEG
…
…”
I artikel 7 i samma förordning anges följande:
”1.

Medlemsstater skall vidta alla de kontrollåtgärder som krävs för att säkerställa betalning av avgiften för eventuella kvantiteter
mjölk och mjölkekvivalenter som saluförts … utöver de kvantiteter som avses i artikel 3 i förordning … nr 3950/92.
…
3.

Medlemsstaterna skall fysiskt kontrollera att bokföringen avseende de kvantiteter mjölk och mjölkekvivalenter som saluförts
är korrekt och skall i detta syfte kontrollera mjölktransporterna vid uppsamlingen i jordbruksföretagen och skall särskilt
på platsen kontrollera följande:
a)
I uppköparens lokaler skall de redovisningar som avses i artikel 3.1 kontrolleras, liksom lagerbokföringens tillförlitlighet
och de i punkt 1 c och 1 d nämnda leveranserna med avseende på de handelsdokument och övriga dokument som belägger hur den
uppsamlade mjölken respektive mjölkekvivalenterna har använts.
b)
I lokalerna hos de producenter som har en referenskvantitet för direktförsäljning skall det kontrolleras att den deklaration
som avses i artikel 4.1 och den lagerbokföring som avses i punkt 1 f är tillförlitliga.
…”
Den nationella lagstiftningen
De italienska bestämmelserna om tilläggsavgift för mjölk infördes ursprungligen genom lag nr 468 av den 26 november 1992 (GURI
nr 286 av den 4 december 1992, s. 3) (nedan kallad lag nr 468/92). I denna lag fastställdes bland annat kriterierna för tilldelning
av individuella referenskvantiteter samt tillvägagångssättet för nationell kompensation (omfördelning av outnyttjade referenskvantiteter).
Nämnda lag åtföljdes därefter av omfattande lagstiftning, som ändrades vid ett flertal tillfällen. Under denna utveckling
av lagar och författningar antogs bland annat dels lagdekret nr 727 av den 23 december 1994 (GURI nr 304 av den 30 december 1994,
s. 5) (nedan kallat lagdekret nr 727/94), som i ändrad lydelse blev lag nr 46 av den 24 februari 1995 (GURI nr 48 av den 27 februari 1995,
s. 3) (nedan kallad lag nr 46/95), genom vilket systemen för nedsättning av tilldelade kvantiteter bestämdes, dels finanslag
nr 662 av den 23 december 1996 (GURI, ordinarie tillägg nr 303 av den 28 december 1996, s. 233) (nedan kallad lag nr 662/96),
i vilken kriterierna för nationell kompensation angavs i artikel 2.168.
Genom dom nr 520 av den 28 december 1995 ogiltigförklarade Corte costituzionale (italiensk författningsdomstol) artikel 2.1
i lagdekret nr 727/94, som i ändrad lydelse blev lag nr 46/95, i den del de berörda regionerna enligt denna artikel inte skulle
delta i fastställandet av minskningen av mjölkproducenternas individuella kvoter, åtminstone inte i form av en begäran om
yttrande. Genom dom nr 398 av den 11 december 1998 ogiltigförklarade samma domstol dessutom artikel 2.168 i lag nr 662/96
med motiveringen att det inte föreskrevs att regionerna och de självstyrande områdena skulle beredas tillfälle att yttra sig.
Under tiden däremellan inledde Europeiska gemenskapernas kommission ett förfarande mot Republiken Italien i enlighet med artikel 169
i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) angående den metod för att omfördela outnyttjade individuella kvantiteter som föreskrevs
i artikel 5 i lag nr 468/92. Genom ett motiverat yttrande av den 20 maj 1996 invände kommissionen, med avseende på leveranser,
mot möjligheten att omfördela outnyttjade kvantiteter på producentföreningsnivå, och inte på producent- eller uppköparnivå,
vilket föreskrivs i förordningarna nr 3950/92 och nr 536/93. Detta ärende avskrevs sedan de italienska myndigheterna hade
undanröjt den påtalade överträdelsen genom att anta lag nr 662/96, i vilken det föreskrevs i artikel 2.166 att metoden i fråga
inte längre skulle tillämpas från och med regleringsåret för mjölk 1995/1996.
För att undanröja den osäkerhet beträffande fastställandet av den faktiska mjölkproduktionen som orsakades av ett system som
inte gjorde det möjligt att ta fram tillförlitliga uppgifter, särskilt inte för regleringsåren för mjölk 1995/1996 och 1996/1997,
beslutade den italienska lagstiftaren genom lagdekret nr 11 av den 31 januari 1997 (GURI nr 25 av den 31 januari 1997, s. 3),
som i ändrad lydelse blev lag nr 81 av den 28 mars 1997 (GURI nr 81 av den 1 april 1997, s. 4), att inrätta en regeringsledd
undersökningskommission. Undersökningskommissionen fick i uppdrag att kontrollera förekomsten av eventuella oegentligheter
vid enskildas och offentliga och privata organs hantering av kvantiteterna samt vid producenternas saluföring av mjölk och
mjölkprodukter eller vid uppköparnas utnyttjande av kvantiteterna.
I detta sammanhang och mot bakgrund av den regeringsledda undersökningskommissionens slutsatser gjordes en ny ändring av de
italienska bestämmelserna genom antagandet av lagdekret nr 411 av den 1 december 1997 (GURI nr 208 av den 1 december 1997,
s. 3) (nedan kallat lagdekret nr 411/97), som i ändrad lydelse blev lag nr 5 av den 27 januari 1998 (GURI nr 22 av den 28 januari 1998,
s. 3) (nedan kallad lag nr 5/98), och av lagdekret nr 43 av den 1 mars 1999 (GURI nr 50 av den 2 mars 1999, s. 8) (nedan kallat
lagdekret nr 43/99), som i ändrad lydelse blev lag nr 118 av den 27 april 1999 (GURI nr 100 av den 30 april 1999, s. 4) (nedan
kallad lag nr 118/99).
Enligt artikel 2 i lag nr 5/98 har AIMA i uppdrag att på grundval av bland annat den regeringsledda undersökningskommissionens
rapport och de kontroller som regionerna har genomfört och rapporterat fastställa de faktiska mjölkkvantiteter som producerats
och saluförts under regleringsåren för mjölk 1995/1996 och 1996/1997. Enligt artikel 2.5 skall AIMA inom sextio dagar från
dagen för lagdekretets ikraftträdande underrätta producenterna om vilka individuella referenskvantiteter de har tilldelats
och vilka de saluförda mjölkkvantiteterna är. Producenterna får begära omprövning av de kvantiteter som AIMA har fastställt
hos regionerna och de självstyrande områdena, vilka skall fatta beslut inom åttio dagar räknat från utgången av 60-dagarsfristen
för ingivande av begäran. I artikel 2.11 föreskrivs att AIMA på grundval av de utförda kontrollerna och besluten med anledning
av framställningarna om omprövning skall ändra de använda blanketterna och de individuella referenskvantiteterna i syfte att
genomföra den nationella kompensationen och uppbära betalningen av tilläggsavgiften.
I artikel 1.1 i lagdekret nr 43/99 föreskrivs dels att AIMA skall genomföra den nationella kompensationen för regleringsåren
för mjölk 1995/1996 och 1996/1997 på grundval av de uppgifter om mjölkproduktionen som det har fastställt, dels att AIMA skall
beräkna vilken tilläggsavgift varje producent skall betala. Enligt samma bestämmelse skall AIMA inom sextio dagar från dagen
för ikraftträdande av nämnda lagdekret underrätta producenterna, uppköparna, regionerna och de självstyrande områdena om resultatet
av beräkningarna.
Enligt artikel 1.12 skall resultatet av den nationella kompensationen i enlighet med de nya bestämmelserna vara slutgiltigt
med avseende på betalning av tilläggsavgiften, motsvarande avräkning och frigörelse av säkerheter. Enligt artikel 1.15 skall
uppköparna, efter att ha underrättats av AIMA om de avgifter som skall uttas för regleringsåren för mjölk 1995/1996 och 1996/1997,
inom trettio dagar betala beloppen i fråga och återbetala eventuella överskott samt underrätta regionerna och de självstyrande
områdena om detta.
Tvisterna vid den nationella domstolen och frågorna om tolkningen och giltigheten
Sökandena i målen vid den nationella domstolen har vid nämnda domstol bestridit lagenligheten av AIMA:s beslut att omfördela
de outnyttjade referenskvantiteterna för regleringsåren för mjölk 1995/1996 och 1996/1997 med tillämpning av artikel 1 i lagdekret
nr 43/99, som i ändrad lydelse blev lag nr 118/99. Till stöd för sin talan har sökandena bland annat anfört att nämnda beslut
är rättsstridiga eftersom de antagits på grundval av ett retroaktivt fastställande av de individuella referenskvantiteterna.
Den nationella domstolen har uppgivit att det inom ramen för tvisterna vid nämnda domstol måste prövas huruvida de nationella
bestämmelserna om retroaktiv tilldelning av individuella referenskvantiteter, eller i vart fall retroaktiv tilldelning inom
ramen för ett administrativt förfarande, allmänt sett är förenliga med de allmänna principerna i gemenskapens rättsordning.
En sådan prövning måste nämligen göras innan tvisterna vid den nationella domstolen kan avgöras, eftersom bedömningen av de
huvudsakliga grunder som har anförts beror på utgången av denna prövning.
I detta sammanhang anser den nationella domstolen att medlemsstaterna måste få eftersträva att uppnå målen i artikel 33 EG
även om det sker för sent, vilket dock oundvikligen skulle äventyras av en strikt tolkning av gemenskapsbestämmelserna, som
inte skulle göra det möjligt att förena principen om skydd för berättigade förväntningar med dessa mål. Den omständigheten
att det är enligt gemenskapens rättsordning som det i princip är förbjudet för medlemsstaten att ta på sig kostnaden för avgifterna
talar enligt den nationella domstolen för tolkningen att de åtgärder som behövs för att ta ut avgifterna i fall av tvist får
vidtas även efter det att de frister som anges i förordningarna nr 3950/92 och nr 536/93 har löpt ut.
Mot denna rättsliga och faktiska bakgrund beslutade Tribunale amministrativo regionale del Lazio att vilandeförklara målen
och begära ett förhandsavgörande av EG-domstolen av följande frågor:
Första frågan (målen C‑480/00–C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 och C‑497/00–C‑499/00)
”Kan bestämmelserna i artiklarna 1 och 4 i … förordning … nr 3950/92 … och i artiklarna 3 och 4 i … förordning … nr 536/93
… tolkas så, att det kan göras undantag från fristerna för tilldelning av kvoter och för betalning av kompensation och uttag
av avgifter i fall då åtgärderna i fråga bestrids vid administrativ myndighet eller domstol?”
Andra frågan (målen C‑480/00–C‑482/00, C‑484/00, C‑489/00–C‑491/00 och C‑497/00–C‑499/00)
”Om denna [första] fråga besvaras nekande:
Är bestämmelserna i artiklarna 1 och 4 i … förordning … nr 3950/92 … och i artiklarna 3 och 4 i … förordning … nr 536/93 …
giltiga, med beaktande av artikel 33 (f.d. artikel 39) i fördraget, mot bakgrund av att det i dessa inte föreskrivs att det
kan göras undantag från fristerna i bestämmelserna i fall då åtgärderna för tilldelning av individuella referenskvantiteter,
kompensation och avgift bestrids vid administrativ myndighet eller domstol?”
Tredje frågan (målen C‑480/00, C‑482/00, C‑489/00–C‑491/00 och C‑497/00–C‑499/00)
”Skall förordningarna … nr 3950/92 och nr 536/93 tolkas så, att det system som införts genom dessa kan tillämpas utan att
producenterna officiellt underrättas om vilka individuella referenskvantiteter de har tilldelats eller utan att medlemsstaten
i fråga gör en officiell omfördelning mellan producenterna av den totala kvantitet som garanteras den?”
Fjärde frågan (målen C‑480/00, C‑482/00, C‑489/00–C‑491/00 och C‑497/00–C‑499/00)
”Kan artiklarna 3 och 4 i … förordning … nr 3950/92 tolkas så, att medlemsstaten inte är tvungen att officiellt underrätta
producenterna om vilka individuella referenskvantiteter de har tilldelats eller att den kan tilldela producenterna referenskvantiteter
utan att underrätta dem personligen om dessa kvantiteter?”
Femte frågan (mål C‑484/00)
”Kan förordningarna … nr 3950/92 och nr 536/93 tolkas så, att den individuella referenskvantiteten inte nödvändigtvis måste
delges varje enskild producent personligen utan kan meddelas i annan form, som till exempel offentliggörande av kungörelser?”
Sjätte frågan (målen C‑480/00, C‑490/00 och C‑491/00)
”Kan artikel 2.1 i förordning … nr 3950/92 och artikel 3.3 i förordning … nr 536/93 tolkas så, att medlemsstaterna har möjlighet
att ange kategorier av privilegierade producenter som skall erhålla kompensation med förtur gentemot övriga?”
Sjunde frågan (mål C-481/00)
”Skall förordningarna nr 3950/92 … och nr 536/93 … tolkas så, att det är tillåtet för medlemsstaterna att ange kategorier
av privilegierade producenter som skall åtnjuta kompensation med förtur gentemot övriga, varvid i synnerhet bergsområden har
företräde framför de så kallade mindre gynnade områdena?”
Den första frågan
Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artiklarna 1 och 4 i förordning nr 3950/92
och artiklarna 3 och 4 i förordning nr 536/93 skall tolkas så, att de utgör hinder för att en medlemsstat, efter utgången
av tidsfristen för betalning av tilläggsavgifterna för den berörda produktionsperioden, till följd av kontroller justerar
de individuella referenskvantiteter som har tilldelats varje producent och till följd därav, efter omfördelning av de outnyttjade
referenskvantiteterna, gör en ny beräkning av de tilläggsavgifter som skall betalas.
Yttranden som har inkommit till domstolen
Sökandena i målen vid den nationella domstolen har gjort gällande att det i artiklarna 3 och 4 i förordning nr 536/93 anges
mycket exakta frister för de åtgärder som skall vidtas av uppköparna, producenterna och medlemsstaten med avseende på den
nationella kompensationen och uppbörden av tilläggsavgiften. För att kunna iaktta de nämnda frister som föreskrivs i gemenskapsbestämmelserna
är det således uppenbart att tilldelningen och eventuella ändringar av individuella referenskvantiteter skall göras innan
regleringsåret börjar för att producenterna skall kunna planera sin företagsverksamhet.
Enligt sökandena i målen vid den nationella domstolen har det vidare bekräftats att nämnda frister är tvingande i domstolens
rättspraxis såväl på området för tilläggsavgift för mjölk (dom av den 13 april 2000 i mål C‑292/97, Karlsson m.fl., REG 2000,
s. I‑2737, punkt 32, och av den 6 juli 2000 i mål C‑356/97, Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen, REG 2000, s. I‑5461, punkterna 38,
40 och 41) som på området för socker (dom av den 11 augusti 1995 i mål C‑1/94, Cavarzere Produzioni Industriali m.fl., REG 1995,
s. I‑2363).
Sökandena i målen vid den nationella domstolen har dessutom gjort gällande att varken de specifika mål som eftersträvas med
gemenskapsbestämmelserna på detta område eller de allmänna målen för den gemensamma jordbrukspolitiken skulle kunna uppnås
genom nämnda bestämmelser om det inte fanns ett strikt och absolut krav på iakttagande av fristerna i förordningarna nr 3950/92
och nr 536/93.
Slutligen har sökandena i målen vid den nationella domstolen gjort gällande att en tolkning enligt vilken det är tillåtet
att göra undantag från nämnda frister och således att tilldela referenskvantiteter retroaktivt, även efter utgången av det
aktuella regleringsåret för mjölk, och därmed att retroaktivt uppbära avgifter, strider mot såväl proportionalitetsprincipen
som rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar.
Beträffande proportionalitetsprincipen har sökandena i målen vid den nationella domstolen hävdat att det bara är tillåtet
att påföra tilläggsavgiften om det inte går utöver vad som är ändamålsenligt och nödvändigt för att uppnå det mål som eftersträvas
med lagstiftningen i fråga. Det skulle emellertid vara ologiskt att begära att en tilläggsavgift skall betalas efter utgången
av den tidsfrist för betalning av detta belopp som gäller för det aktuella regleringsåret för mjölk, om den referenskvantitet
på grundval av vilken avgiften har beräknats inte grundas på den faktiska produktionen under det aktuella regleringsåret för
mjölk.
Vad gäller principen om skydd för berättigade förväntningar anser nämnda sökande att den har åsidosatts, eftersom producenterna
kunde förvänta sig att de i tid skulle underrättas om åtgärder som skulle få återverkningar på investeringarna avsedda för
produktion av och handel med mjölk. Sökandena framhöll vid förhandlingen att de inte kunnat få kännedom om vilka individuella
referenskvantiteter de hade tilldelats för de berörda regleringsåren för mjölk, vilket innebär att de korrigeringar som de
italienska myndigheterna gjorde år 1999 i verkligheten utgör en retroaktiv kvottilldelning.
Den italienska regeringen har inledningsvis gjort gällande att hela mekanismen påverkas om avvikelser, felaktigheter och motstridigheter
visar sig när referensproduktionen skall fastställas, vilket leder till mer eller mindre betydande ändringar av de tillåtna
referenskvantiteterna, som kan fastställas först i efterhand.
Enligt den italienska regeringen leder en rationell tolkning av gemenskapsförordningarna till slutsatsen att det är förenligt
med det antagna systemet att bestämma kvoterna retroaktivt om de ursprungligen fastställda kvoterna korrigeras till följd
av ändringar av bestämmelserna om genomförande av dessa förordningar.
Den italienska regeringen har dessutom gjort gällande att de justeringar som har gjorts till följd av tillämpningen av de
nationella bestämmelser som har antagits enbart för att tilläggsavgiften skall kunna utkrävas måste ha retroaktiv verkan,
eftersom bestämmelserna syftade till att fastställa vilka kvantiteter som skulle tilldelas varje producent och därmed vilken
mjölkkvantitet som faktiskt hade producerats och saluförts. Den italienska regeringens åtgärder för att låta de producenter
som var ansvariga för överskottet bära kostnaden för tilläggsavgiften, vilket kommissionen begärde då fördragsbrottsförfarandet
inleddes år 1997, måste vidare bygga på retroaktivt fastställande av referenskvantiteterna.
Den italienska regeringen anser således att artiklarna 1 och 4 i förordning nr 3950/92 samt artiklarna 3 och 4 i förordning
nr 536/93 skall tolkas så, att fristerna för tilldelning av kvoter och för att genomföra kompensation och ta ut avgifter är
helt vanliga frister och att undantag därmed vid tvister kan göras från dem genom förvaltnings- eller domstolsbeslut.
Vad beträffar det påstådda åsidosättandet av principen om skydd för berättigade förväntningar har den italienska regeringen
gjort gällande att de olika ekonomiska aktörerna känner till eller borde känna till de tillämpliga gemenskapsbestämmelserna
och de högsta produktionsnivåer som därigenom fastställs på nationell nivå, och därmed även på individuell nivå, genom förbudet
mot att under några omständigheter överskrida produktionen under referensåret. Regeringen har tillagt att tvåpartssamtal med
producenterna har förts i största möjliga mån när de individuella kvantiteterna har fastställts i efterhand och att producenterna
således har deltagit i det förfarandet.
Kommissionen har anfört att förordningarna nr 3950/92 och nr 536/93 varken innebar någon ny tilldelning av individuella referenskvantiteter
i förhållande till det föregående systemet eller innehöll några frister för att göra en sådan tilldelning. Den omfördelning
av outnyttjade individuella referenskvantiteter som föreskrivs i artiklarna 3.3 och 4.3 i förordning nr 536/93 utgör inte
heller någon ny tilldelning av individuella referenskvantiteter till producenterna.
Efter dessa inledande anmärkningar har kommissionen i princip hänvisat till medlemsstaternas processuella autonomi. Den omständigheten
att det varken i förordning nr 3950/92 eller i förordning nr 536/93 föreskrivs uttryckligen att justeringar kan göras efter
det att kontroller utförts innebär enligt kommissionen att det ankommer på medlemsstaten att anta de bestämmelser som behövs
enligt kriterier som skall fastställas i medlemsstatens egen interna rättsordning.
Härav följer enligt kommissionen att resultatet av medlemsstaternas kontroller inte bara kan utan även bör leda till åtgärder
för justering av referenskvantiteten i fråga och därmed av de avgifter som skall betalas, även om det sker efter utgången
av den produktionsperiod som avgifterna hänför sig till, detta för att säkerställa att gemenskapsbestämmelserna genomförs
korrekt och effektivt. Den omständigheten att åtgärder för justering av de individuella referenskvantiteterna och för ny beräkning
av avgifterna vidtas efter utgången av de aktuella produktionsperioderna kan varken ge medlemsstaten eller berörda ekonomiska
aktörer dispens från att, ens på medellång sikt, iaktta bestämmelserna i de relevanta förordningarna.
Domstolens svar
Domstolen noterar inledningsvis att det inte finns någon bestämmelse i förordningarna nr 3950/92 eller nr 536/93 om korrigering
i efterhand av individuella referenskvantiteter som har tilldelats mjölkproducenter och inte heller om därav följande justering
av de tilläggsavgifter som dessa producenter skall betala.
I enlighet med de allmänna principer som ligger till grund för gemenskapen och som styr förhållandet mellan gemenskapen och
medlemsstaterna ankommer det enligt artikel 5 i EG-fördraget (nu artikel 10 EG) på medlemsstaterna att säkerställa att gemenskapsbestämmelserna
genomförs i medlemsstaterna. I den mån gemenskapsrätten, inbegripet dess allmänna principer, inte innehåller gemensamma föreskrifter
i detta avseende, skall de nationella myndigheterna genomföra gemenskapsbestämmelserna med tillämpning av de formella och
materiella bestämmelserna i sin nationella rätt (se bland annat dom av den 23 november 1995 i mål C-285/93, Dominikanerinnen-Kloster
Altenhohenau, REG 1995, s. I-4069, punkt 26, och domen i det ovannämnda målet Karlsson m.fl., punkt 27).
När de nationella myndigheterna vidtar åtgärder för tillämpning av gemenskapsbestämmelser är de dock skyldiga att följa de
allmänna gemenskapsrättsliga principerna, bland annat proportionalitetsprincipen, rättssäkerhetsprincipen och principen om
skydd för berättigade förväntningar, när de utövar sin befogenhet att företa en skönsmässig bedömning (se, för ett motsvarande
synsätt, bland annat dom av den 20 juni 2002 i mål C‑313/99, Mulligan m.fl., REG 2002, s. I‑5719, punkterna 35 och 36).
Härav följer att domstolen för att kunna ge ett användbart svar på den första frågan – och, mer konkret, för att kunna avgöra
huruvida de relevanta bestämmelserna i förordningarna nr 3950/92 och nr 536/93 utgör hinder för korrigeringar i efterhand
av referenskvantiteter som har tilldelats producenter och för att beloppen för de tilläggsavgifter som dessa producenter skall
betala därmed justeras – skall pröva huruvida sådana åtgärder är förenliga med lydelsen i och syftet med dessa bestämmelser,
med syftena med och den allmänna systematiken i bestämmelserna om tilläggsavgift för mjölk och med allmänna gemenskapsrättsliga
principer.
Vad beträffar de relevanta bestämmelsernas lydelse konstaterar domstolen att artiklarna 1 och 4 i förordning nr 3950/92 och
artiklarna 3 och 4 i förordning nr 536/93 inte innehåller någon bestämmelse som uttryckligen förbjuder de nationella myndigheterna
att vidta sådana åtgärder som de som är i fråga i målen vid den nationella domstolen. Samma sak gäller övriga bestämmelser
i nämnda förordningar.
Beträffande syftet med dessa bestämmelser kan det inte anses föreskrivas i artiklarna 1 och 4 i förordning nr 3950/92 att
individuella referenskvantiteter skall tilldelas på nytt, och det kan ännu mindre anses föreskrivas någon specifik frist för
en sådan tilldelning.
Förordning nr 3950/92 syftar nämligen till att förlänga det system med tilläggsavgifter för mjölk som infördes genom de tidigare
bestämmelserna och bygger på den förutsättningen att mjölkkvoterna redan har fördelats för samtliga medlemsstater (se, för
ett motsvarande synsätt, domen i det ovannämnda målet Karlsson m.fl., punkt 32).
Således anges det i första skälet i nämnda förordning att det system som infördes genom förordning nr 856/84 bör tillämpas
under ”ytterligare” en period, och i artikel 1 i förordningen anges att tilläggsavgiften för mjölk införs under sju ”nya”
på varandra följande tolvmånadersperioder. Följdriktigt föreskrivs det i artikel 4.1 i förordning nr 3950/92 att de individuella
referenskvantiteter som tilldelas för kommande produktionsperioder skall fastställas med utgångspunkt i de referenskvantiteter
som producenterna förfogade över den sista dagen för tillämpning av den tidigare tillämpliga lagstiftningen, det vill säga
den 31 mars 1993.
Eftersom gemenskapslagstiftaren inte hade för avsikt att definitivt fastställa dessa referenskvantiteter för hela den period
under vilken förlängningen av systemet med tilläggsavgifter för mjölk skulle vara, föreskrivs det dock i artikel 4.2 i förordning
nr 3950/92 i huvudsak att nämnda kvantiteter kan justeras för vart och ett av de aktuella regleringsåren för mjölk, under
förutsättning att summan av de individuella referenskvantiteterna för försäljningen till mejerierna och direktförsäljningen
inte överstiger den totala garantikvantitet som har tilldelats medlemsstaten, med hänsyn tagen till eventuella minskningar
som denna har gjort för att fylla på sin nationella reserv.
Under dessa omständigheter kan artiklarna 1 och 4 i förordning nr 3950/92 inte tolkas så, att de utgör hinder för att de nationella
myndigheterna efter det aktuella regleringsåret för mjölk justerar felaktiga individuella referenskvantiteter, när sådana
justeringar syftar just till att åstadkomma att den från tilläggsavgift befriade produktionen i medlemsstaten inte överstiger
den totala garantikvantitet som har tilldelats denna stat.
Samma sak gäller för artiklarna 3 och 4 i förordning nr 536/93. I detta avseende erinrar domstolen om att det framgår av artikel 3.2
och artikel 4.2 att dels uppköparen, dels den producent som säljer sin produktion direkt skall inge en avräkning för de insamlade
kvantiteterna respektive för den sålda produktionen under det gångna räkenskapsåret till den behöriga nationella myndigheten
före den 15 maj. Av artikel 3.3 och artikel 4.3 framgår vidare att medlemsstaterna får föreskriva att den behöriga myndigheten
skall underrätta dels uppköparen, dels producenten om det avgiftsbelopp som de skall betala efter det att de outnyttjade referenskvantiteterna
helt eller delvis eventuellt har omfördelats. Slutligen skall dels uppköparen, dels producenten enligt artikel 3.4 och artikel
4.4 betala det belopp de är skyldiga före den 1 september.
Fristerna i dessa artiklar är visserligen tvingande (se, för ett motsvarande synsätt, domen i det ovannämnda målet Molkereigenossenschaft
Wiedergeltingen, punkterna 38–40), men de utgör inte hinder för att de behöriga myndigheterna i en medlemsstat utför kontroller
och justeringar i efterhand för att säkerställa att produktionen i medlemsstaten inte överstiger den totala garantikvantitet
som har tilldelats den.
Såväl fristerna i artiklarna 3 och 4 i förordning nr 536/93 som sådana kontroller och justeringar i efterhand som AIMA har
utfört i målen vid den nationella domstolen syftar tvärtom till att säkerställa att systemet med tilläggsavgifter för mjölk
fungerar effektivt och att de relevanta bestämmelserna tillämpas korrekt.
I detta avseende erinrar domstolen även om att medlemsstaterna enligt åttonde skälet i förordning nr 536/93 ”måste … ha lämpliga
metoder för att genomföra kontroller i efterhand för att kontrollera om och i vilken utsträckning avgiften har uppburits i
enlighet med tillämpliga bestämmelser”. I artikel 7 i nämnda förordning föreskrivs det att sådana kontroller skall utföras
för att säkerställa att uppköparnas och producenternas redovisningar av uppsamling och direktförsäljning är riktiga. Det är
uppenbart dels att sådana kontroller kan äga rum först efter utgången av det aktuella regleringsåret för mjölk, dels att de
kan leda till att de tilldelade referenskvantiteterna justeras och att de avgifter som skall betalas följaktligen räknas om.
Denna tolkning av artiklarna 1 och 4 i förordning nr 3950/92 och artiklarna 3 och 4 i förordning nr 536/93 stöds även av syftet
med bestämmelserna om tilläggsavgift för mjölk. Som generaladvokaten framhåller i punkt 66 i sitt förslag till avgörande skulle
syftena med dessa bestämmelser äventyras om mjölkproduktionen i en medlemsstat, till följd av att de individuella referenskvantiteterna
inte fastställts korrekt, översteg den totala garantikvantitet som tilldelats staten, utan att detta överskridande medförde
att tilläggsavgiften betalades. I ett sådant fall skulle nämligen den solidaritet som systemet med tilläggsavgifter för mjölk
bygger på kullkastas i den meningen att producenterna skulle komma i åtnjutande av de fördelar som ett fastställt riktpris
på mjölk innebär utan att ta på sig de förpliktelser som gör att ett sådant riktpris kan upprätthållas. De producenter vars
överskottsproduktion på så sätt otillbörligen befriades från tilläggsavgiften skulle få en oberättigad konkurrensfördel jämfört
med producenterna i de medlemsstater som tillämpar gemenskapsbestämmelserna korrekt.
Vad slutligen beträffar frågan huruvida sådana kontroll- och justeringsåtgärder som AIMA har vidtagit i målen vid den nationella
domstolen är förenliga med de allmänna principerna om proportionalitet och skydd för berättigade förväntningar kan de argument
som sökandena i målen vid den nationella domstolen har framfört inte godtas.
Beträffande proportionalitetsprincipen noterar domstolen inledningsvis att tilläggsavgiftssystemet syftar till att genom begränsning
av mjölkproduktionen återupprätta balansen mellan tillgång och efterfrågan på mjölkmarknaden, vilken präglas av strukturella
överskott. Denna åtgärd är således ett led i målsättningen att trygga en rationell utveckling av mjölkproduktionen och tillförsäkra
den berörda jordbruksbefolkningen en skälig levnadsstandard genom att bidra till att stabilisera inkomsterna för denna befolkning
(dom av den 17 maj 1988 i mål 84/87, Erpelding, REG 1988, s. 2647, punkt 26).
Härav följer att tilläggsavgiften, i motsats till vad sökandena i målen vid den nationella domstolen har gjort gällande, inte
kan betraktas som en sanktionsåtgärd som kan likställas med de straffavgifter som föreskrivs i artiklarna 3 och 4 i förordning
nr 536/93. Tilläggsavgiften för mjölk utgör nämligen en inskränkning som följer av marknadspolitiska eller strukturpolitiska
bestämmelser (se, för ett motsvarande synsätt, dom av den 10 januari 1992 i mål C‑177/90, Kühn, REG 1992, s. I‑35, punkt 13).
Vidare framgår det klart av artikel 10 i förordning nr 3950/92 att tilläggsavgiften skall betraktas som en intervention i
syfte att stabilisera jordbruksmarknaderna och skall användas till att finansiera utgifter inom mjölksektorn. Härav följer
att tilläggsavgiften, förutom i det uppenbara syftet att tvinga mjölkproducenterna att hålla sig till de referenskvantiteter
som de har tilldelats, även har införts i det ekonomiska syftet att skaffa gemenskapen de medel som krävs för att avsätta
producenternas produktion utöver kvoterna.
I detta avseende framhåller domstolen att nämnda produktionsöverskott, som kommissionen anförde vid förhandlingen, består
länge efter utgången av det ifrågavarande regleringsåret för mjölk, bland annat i form av lager av mjölkprodukter.
Domstolen konstaterar således att problematiken med retroaktiv tillämpning av sanktionsåtgärder inte är relevant med avseende
på sådana åtgärder som AIMA har vidtagit i målen vid den nationella domstolen.
Det är dessutom ostridigt att sådana åtgärder som de som är ifråga i målen vid den nationella domstolen är ägnade att säkerställa
att det eftersträvade målet uppnås.
Vad beträffar frågan huruvida sådana åtgärder går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det mål som eftersträvas beaktar
domstolen att det framgår av besluten om hänskjutande att de individuella referenskvantiteter som de italienska myndigheterna
ursprungligen hade tilldelat innehöll ett stort antal felaktigheter, bland annat på grund av att den faktiska produktion på
grundval av vilken dessa kvantiteter tilldelades hade intygats av producenterna själva. Bland de felaktigheter som således
avslöjades konstaterade den regeringsledda undersökningskommissionen bland annat att mer än 2 000 jordbruksföretag som hade
deklarerat att de hade producerat mjölk inte hade några kor.
Under dessa omständigheter kan sådana åtgärder som AIMA har vidtagit i målen vid den nationella domstolen inte betraktas som
oproportionerliga i förhållande till de mål som eftersträvas.
Vad slutligen beträffar principen om skydd för berättigade förväntningar anser sökandena i målen vid den nationella domstolen
att de italienska myndigheterna inte beaktade deras berättigade förväntningar när de antog de åtgärder som är i fråga dels
eftersom justeringarna av de individuella referenskvantiteterna och den nya beräkningen av de tilläggsavgifter som skulle
betalas gjordes två respektive tre år efter regleringsåren i fråga, dels eftersom sökandena i målen vid den nationella domstolen
först år 1999 kunde få kännedom om vilka referenskvantiteter de hade tilldelats.
Angående det första argumentet konstaterar domstolen att en producents individuella referenskvantitet faktiskt motsvarar den
mjölkkvantitet som han har salufört under referensåret och att producenten, som i princip känner till hur mycket han har producerat,
därmed inte med fog kan förvänta sig att få behålla en felaktig referenskvantitet.
Angående det andra argumentet noterar domstolen att det framgår av handlingarna i målet att de första lagarna som syftade
till att genomföra systemet med tilläggsavgift för mjölk inte antogs i Italien förrän år 1992. Dessutom avkrävdes de italienska
mjölkproducenterna inte någon tilläggsavgift förrän från och med regleringsåret för mjölk 1995/1996. Det kan inte finnas några
berättigade förväntningar på att en situation som uppenbart strider mot gemenskapsrätten, det vill säga underlåtenheten att
tillämpa systemet med tilläggsavgift för mjölk, skall bestå. Medlemsstaternas mjölkproducenter kunde nämligen, oavsett de
särskilda omständigheterna i det enskilda fallet, inte med fog förvänta sig att kunna fortsätta att producera obegränsat med
mjölk elva år efter det att nämnda system hade införts.
Av det anförda följer att den första frågan skall besvaras på så sätt att artiklarna 1 och 4 i förordning nr 3950/92 och artiklarna 3
och 4 i förordning nr 536/93 skall tolkas så, att de inte utgör hinder för att en medlemsstat, efter utgången av tidsfristen
för betalning av tilläggsavgifterna för det berörda regleringsåret för mjölk, till följd av kontroller justerar de individuella
referenskvantiteter som har tilldelats varje producent och till följd därav, efter omfördelning av de outnyttjade referenskvantiteterna,
gör en ny beräkning av de tilläggsavgifter som skall betalas.
Den andra frågan
Mot bakgrund av svaret på den första frågan finns det inte skäl att besvara den andra frågan.
Den tredje, den fjärde och den femte frågan
Den nationella domstolen har ställt den tredje, den fjärde och den femte frågan, som skall prövas tillsammans, för att få
klarhet i huruvida förordningarna nr 3950/92 och nr 536/93 skall tolkas så, att de innebär ett krav på att producenterna skall
underrättas om de individuella referenskvantiteterna och, om så är fallet, om varje producent skall underrättas personligen
eller om underrättelsen kan göras i annan form, såsom offentliggörande av kungörelser.
Upptagande till sakprövning
Kommissionen har ifrågasatt att dessa frågor kan tas upp till sakprövning, eftersom den nationella domstolen varken har förklarat
hur de hänger samman med den faktiska och rättsliga bakgrunden till målen vid den nationella domstolen eller av vilken anledning
svaret på dessa frågor är relevant för avgörandet av de mål som den skall pröva.
I detta avseende erinrar domstolen om att det uteslutande ankommer på den nationella domstol vid vilken tvisten anhängiggjorts
och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om
ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EG-domstolen. EG-domstolen
är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts av den nationella domstolen
avser tolkningen av gemenskapsrätten. EG‑domstolen kan vägra att avgöra en fråga som en nationell domstol har ställt endast
då det är uppenbart att den begärda tolkningen eller bedömningen av giltigheten av en gemenskapsbestämmelse inte har något
samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen, när frågan är hypotetisk
eller när domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga
för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (se bland annat dom av den 15 december 1995 i mål C‑415/93,
Bosman, REG 1995, s. I-4921, punkterna 59–61, av den 13 juli 2000 i mål C-36/99, Idéal tourisme, REG 2000, s. I-6049, punkt
20, och av den 9 september 2003 i mål C‑137/00, Milk Marque och National Farmers’ Union, REG 2003, s. I‑0000, punkt 37).
Vad särskilt beträffar kravet på en tillräcklig beskrivning av den faktiska och rättsliga bakgrunden till tvisten vid den
nationella domstolen i begäran om förhandsavgörande erinrar domstolen om att detta krav syftar dels till att göra det möjligt
för EG-domstolen att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen (se bland
annat dom av den 26 januari 1993 i de förenade målen C‑320/90–C‑322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., REG 1993, s. I‑393, punkt 6;
svensk specialutgåva, volym 14, s. 1), dels till att ge såväl medlemsstaternas regeringar som andra berörda parter möjlighet
att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen (se bland annat dom av den 21 september 1999 i mål C‑67/96,
Albany, REG 1999, s. I‑5751, punkt 40).
I förevarande fall är den nationella domstolens redogörelse för de faktiska omständigheterna visserligen mycket kortfattad.
Det framgår dock av besluten om hänskjutande att det i den italienska lagstiftning som antogs år 1992 föreskrevs att lokala
kungörelser skulle innehålla förteckningar över producenter och mjölkkvoter. Där uppgavs även att dessa kvoter delas upp i
två delar och tilldelas i förhållande till produktionen under regleringsåren för mjölk 1988/1989 eller 1991/1992. De individuella
referenskvantiteter som för första gången efter år 1992 tilldelades producenterna i Italien offentliggjordes således i kungörelser.
Vidare bekräftades det vid förhandlingen att tvisterna vid den nationella domstolen även rörde frågan huruvida en sådan underrättelse
överensstämde med kraven i den tillämpliga gemenskapsrätten, då sökandena hävdade att dessa kungörelser inte var tillgängliga
och att de inte hade kunnat få kännedom om vilka mjölkkvoter de hade tilldelats. Dessutom har såväl den italienska regeringen
som kommissionen kunnat avge skriftliga och muntliga yttranden i det avseendet.
Den tredje, den fjärde och den femte frågan kan således tas upp till prövning i sak.
Prövning i sak
Yttranden som har inkommit till domstolen
Sökandena i målen vid den nationella domstolen, den italienska regeringen och kommissionen är överens om att producenterna
skall underrättas om de individuella referenskvantiteterna.
Beträffande formerna för denna underrättelse har sökandena i målen vid den nationella domstolen hävdat att mjölkkvoterna skall
delges de berörda producenterna personligen. De anser att avsaknad av personlig delgivning utgör en kränkning av rättssäkerhetsprincipen
och den grundläggande äganderätten.
Den italienska regeringen har gjort gällande att förordningarna nr 3950/92 och nr 536/93 inte innehåller något särskilt krav
i det avseendet och att den spridning som i förevarande fall skett genom kungörelser är förenlig med gemenskapsrätten. Den
förklarade vid förhandlingen att kungörelserna hade sänts till de behöriga regionala myndigheterna, där varje producent kunde
ta del av dem, och att de även hade offentliggjorts i
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
.
Kommissionen har hävdat att underrättelsen om de individuella referenskvantiteterna, i avsaknad av särskilda gemenskapsbestämmelser,
skall göras enligt bestämmelser i nationell rätt, varvid dessa skall tillämpas så, att syftena med systemet med tilläggsavgifter
för mjölk uppnås. Detta innebär att underrättelsen skall ha en sådan form att producenten verkligen får kännedom om vilken
mjölkkvot han har tilldelats. Kommissionen har erinrat om att den godtog den form för underrättelse som de italienska myndigheterna
valde för den ursprungliga tilldelningen av individuella referenskvantiteter, som gjordes i enlighet med den lagstiftning
som antogs år 1992, det vill säga delgivning per rekommenderat brev med mottagningsbevis.
Domstolens svar
Domstolen konstaterar inledningsvis att det visserligen inte föreskrivs uttryckligen i förordningarna nr 3950/92 och nr 536/93
att producenterna måste underrättas om de individuella referenskvantiteterna, men att en sådan underrättelse, såväl vid den
ursprungliga tilldelningen av en referenskvantitet som vid varje senare ändring av nämnda kvantitet, ändå måste anses vara
obligatorisk med hänsyn dels till huvudsyftet med och systematiken i systemet med tilläggsavgifter för mjölk, dels till rättssäkerhetsprincipen.
Det är nämligen ostridigt att detta system syftar till att mjölkproduktionen i gemenskapen inte skall överstiga en total garantikvantitet
som är fastställd på gemenskapsnivå och som medlemsstaterna fördelar mellan producenterna. Förverkligandet av detta syfte
förutsätter att producenterna informeras om vilken andel av den totala garantikvantiteten som de har tilldelats och som de
är skyldiga att inte överskrida.
Med hänsyn till att den producent vars produktion överstiger hans individuella referenskvantitet enligt detta system är skyldig
att betala en tilläggsavgift på 115 procent av riktpriset på mjölk skulle det dessutom uppenbart strida mot rättssäkerhetsprincipen
att inte underrätta den berörda producenten om denna referenskvantitet.
Vad beträffar formerna för denna underrättelse är det ostridigt att det enligt samma princip krävs att nationella åtgärder
som vidtas för tillämpning av en gemenskapsbestämmelse offentliggörs på lämpligt sätt (domen i det ovannämnda målet Mulligan
m.fl., punkt 51). Eftersom underrättelsen om de individuella referenskvantiteterna till de berörda producenterna är en åtgärd
som vidtas vid de behöriga nationella myndigheternas tillämpning av gemenskapsbestämmelserna om tilläggsavgift för mjölk,
skall den göras med iakttagande av kravet på offentliggörande på lämpligt sätt.
Enligt domstolens rättspraxis medför emellertid inte rättssäkerhetsprincipen något krav på särskild form för offentliggörande,
såsom offentliggörande av de nämnda åtgärderna i den berörda medlemsstatens officiella tidning, underrättelse genom offentliggörande
i kungörelser eller delgivning av varje producent personligen (se, för ett motsvarande synsätt, domen i det ovannämnda målet
Mulligan m.fl., punkt 51).
Skälet till att det enligt rättssäkerhetsprincipen, såsom allmän gemenskapsrättslig princip, krävs att de åtgärder som medlemsstaterna
vidtar för att genomföra en skyldighet enligt gemenskapsrätten skall offentliggöras på lämpligt sätt är nämligen att det är
uppenbart nödvändigt att säkerställa att de rättssubjekt som berörs av sådana åtgärder har möjlighet att få kännedom om sina
rättigheter och skyldigheter inom det särskilda område som regleras av gemenskapsrätten (domen i det ovannämnda målet Mulligan
m.fl., punkt 52).
Härav följer att ett lämpligt offentliggörande skall vara sådant att berörda fysiska eller juridiska personer informeras om
sin individuella referenskvantitet. Det är följaktligen inte uteslutet att en underrättelse om de individuella referenskvantiteterna
genom ett sådant offentliggörande i kungörelser som det som är i fråga i målen vid den nationella domstolen uppfyller detta
villkor, om det även beaktas att nämnda kungörelser, såsom den italienska regeringen har uppgivit, offentliggjordes i
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
. Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att på grundval av det ovan anförda och av de faktiska uppgifter som
den förfogar över avgöra om så är fallet i målen vid nämnda domstol.
Av det anförda följer att den tredje, den fjärde och den femte frågan skall besvaras på så sätt att förordningarna nr 3950/92
och nr 536/93 skall tolkas så, att de behöriga nationella myndigheterna måste underrätta de berörda producenterna om den ursprungliga
tilldelningen av individuella referenskvantiteter och om varje senare ändring av nämnda kvantiteter.
Enligt rättssäkerhetsprincipen krävs det att berörda fysiska eller juridiska personer genom denna underrättelse får all information
om den ursprungliga tilldelningen av deras individuella referenskvantitet eller om en senare ändring av denna. Det ankommer
på den nationella domstolen att på grundval av de faktiska uppgifter som den förfogar över avgöra om så är fallet i målen
vid nämnda domstol.
Den sjätte och den sjunde frågan
Den nationella domstolen har ställt den sjätte och den sjunde frågan för att få klarhet i huruvida förordningarna nr 3950/92
och nr 536/93 eller vissa bestämmelser i dessa skall tolkas så, att medlemsstaterna har möjlighet att avgöra vilka kategorier
av producenter som skall prioriteras vid omfördelningen av outnyttjade individuella referenskvantiteter och, i synnerhet,
huruvida bergsområden har företräde framför de så kallade mindre gynnade områdena.
Kommissionen har även ifrågasatt att dessa frågor kan tas upp till sakprövning, eftersom den nationella domstolen varken har
förklarat hur de hänger samman med den faktiska och rättsliga bakgrunden till målen vid den nationella domstolen eller av
vilken anledning svaret på dessa frågor är relevant för avgörandet av de mål som den skall pröva.
I detta avseende erinrar domstolen om att den i enlighet med den ovan i punkterna 72 och 73 angivna rättspraxisen kan vägra
att avgöra en fråga som en nationell domstol har ställt bland annat när den inte har tillgång till sådana uppgifter om de
faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts
till den. Kravet på en tillräcklig beskrivning av den faktiska och rättsliga bakgrunden till tvisten vid den nationella domstolen
i begäran om förhandsavgörande syftar nämligen dels till att göra det möjligt för EG-domstolen att komma fram till en tolkning
av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen, dels till att ge såväl medlemsstaternas regeringar som
andra berörda parter möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen.
I förevarande fall har den nationella domstolen inte lämnat någon uppgift som gör det möjligt att förstå i vilket rättsligt
och faktiskt sammanhang den sjätte och den sjunde frågan ingår. I de fyra beslut där dessa frågor ställs har den nationella
domstolen, efter att ha upprepat exakt samma skäl som anges i besluten om hänskjutande i de övriga målen, endast tillagt att
den, bland alla de frågor som sökandena i målen vid den nationella domstolen hade föreslagit att den skulle ställa till EG-domstolen,
ansåg det lämpligt att välja dessa två frågor.
Domstolen konstaterar således att den nationella domstolen inte har tillhandahållit sådana uppgifter om de faktiska eller
rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på dessa frågor.
Den sjätte och den sjunde frågan kan således inte tas upp till prövning i sak.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats den italienska och den grekiska regeringen samt rådet och kommissionen, vilka har inkommit
med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målen vid den nationella
domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
– angående de frågor som genom beslut av den 6 juli 2000 har ställts av Tribunale amministrativo regionale del Lazio – följande
dom:
1)
Artiklarna 1 och 4 i rådets förordning (EEG) nr 3950/92 av den 28 december 1992 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn
för mjölk och mjölkprodukter och artiklarna 3 och 4 i kommissionens förordning (EEG) nr 536/93 av den 9 mars 1993 om tillämpningsföreskrifter
för tilläggsavgiften för mjölk och mjölkprodukter skall tolkas så, att de inte utgör hinder för att en medlemsstat, efter
utgången av tidsfristen för betalning av tilläggsavgifterna för det berörda regleringsåret för mjölk, till följd av kontroller
justerar de individuella referenskvantiteter som har tilldelats varje producent och till följd därav, efter omfördelning av
de outnyttjade referenskvantiteterna, gör en ny beräkning av de tilläggsavgifter som skall betalas.
2)
Förordningarna nr 3950/92 och nr 536/93 skall tolkas så, att de behöriga nationella myndigheterna måste underrätta de berörda
producenterna om den ursprungliga tilldelningen av individuella referenskvantiteter och om varje senare ändring av nämnda
kvantiteter.
Enligt rättssäkerhetsprincipen krävs det att berörda fysiska eller juridiska personer genom denna underrättelse får all information
om den ursprungliga tilldelningen av deras individuella referenskvantitet eller om en senare ändring av denna. Det ankommer
på den nationella domstolen att på grundval av de faktiska uppgifter som den förfogar över avgöra om så är fallet i målen
vid nämnda domstol.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken
Colneric
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 25 mars 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: italienska.