CELEX: 61989TJ0076
Konkurrence
misbrug af dominerende stilling
ophavsret
praksis til hinder for udgivelse og salg af generelle ugentlige TV-programblade

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Ved staevning, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 17. marts 1989, har Independent Television Publications Limited (herefter benaevnt "ITP") anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 21. december 1988 (herefter benaevnt "beslutningen"), hvori det fastslaas, at den politik og praksis, der blev udoevet af ITP paa det relevante tidspunkt med hensyn til udgivelsen af selskabets ugentlige forhaandsoversigter over tv- og radioprogrammer, som kan modtages i Irland og Nordirland, udgoer en overtraedelse af Traktatens artikel 86, i det omfang denne politik og praksis var til hinder for udgivelse og salg af alsidige ugentlige tv-programblade i Irland og Nordirland. Naervaerende sag er et af flere annullationssoegsmaal vedroerende samme beslutning, der er anlagt af de oevrige virksomheder, beslutningen er rettet til, nemlig dels Radio Telefis Eireann (herefter benaevnt "RTE"), dels British Broadcasting Corporation og BBC Enterprises Limited (herefter benaevnt "BBC"), hhv. sag T-69/89 og sag T-70/89.
2 Baggrunden for beslutningen kan sammenfattes saaledes. De fleste husstande i Irland og mellem 30-40% af husstandene i Nordirland kan modtage mindst seks tv-kanaler: RTE1 og RTE2, der udsendes af RTE, som har et lovbeskyttet monopol paa radio- og fjernsynsspredning i Irland, BBC1 og BBC2, der udsendes af BBC, samt ITV og Channel 4, som paa det relevante tidspunkt blev udsendt af tv-selskaber, som af Independent Broadcasting Authority (herefter benaevnt "IBA") havde faaet koncession paa udsendelse af uafhaengige fjernsynsprogrammer. I Det Forenede Kongerige havde BBC og IB* et duopol paa levering af landsdaekkende fjernsyn. Desuden kunne et stort antal seere i Storbritannien og i Irland modtage adskillige satellitprogrammer, enten direkte eller gennem kabelnet. Der fandtes dog ikke kabel-tv i Nordirland.
Paa det for sagen relevante tidspunkt fandtes der ikke noget generelt ugentligt tv-programblad paa markedet i Irland og Nordirland paa grund af den politik med hensyn til at give oplysninger om programmerne paa de seks ovennaevnte kanaler, som blev fulgt af de selskaber, beslutningen er rettet til. Selskaberne udgav nemlig hver isaer et saerligt tv-programblad, som udelukkende indeholdt det paagaeldende selskabs egne programmer, og de forbeholdt sig ophavsretten til deres ugentlige programoversigter i henhold til United Kingdom Copyright Act 1956 og Irish Copyright Act 1963 for at forhindre gengivelse af oversigterne fra tredjemands side.
De naevnte programoversigter indeholder oplysninger om programmernes indhold med titel, kanal, dato og tidspunkt for udsendelserne. Der udarbejdes flere udkast, som efterhaanden bliver mere og mere detaljerede og praecise, indtil den endelige udgave af ugeoversigten foreligger ca. to uger foer de foerste udsendelser. Paa dette tidspunkt er ugeoversigterne blevet salgbare produkter, jf. beslutningen (syvende betragtning).
3 Hvad saerligt angaar denne sag, skal det bemaerkes, at ITP forbeholdt sig eneretten til at udgive ugentlige programoversigter for ITV og Channel 4 i sit eget tv-blad, TV Times, som udelukkende praesenterede disse to kanalers programmer.
4 Det fremgaar af sagens akter, at det sagsoegende selskab blev oprettet i 1967 med det formaal at udgive et landsdaekkende blad med oplysninger om programmerne for uafhaengigt tv i Det Forenede Kongerige. Paa tidspunktet for beslutningen var selskabets aktionaerer tv-selskaber, som af IBA havde koncession paa at levere programmer til tv-kanalen ITV. ITP er siden blevet solgt til en privat forlagsvirksomhed, Reed International PLC, der er helt uafhaengig af tv-selskaberne. I henhold til kontrakterne var de tv-selskaber, der havde faaet koncession af IBA, forpligtet til at overdrage deres ophavsret til programmerne for ITV til ITP i kontraktperioden. Som modydelse herfor modtog de 70% af ITP' s nettofortjeneste fra salget af selskabets tv-blad. Selskabet Channel 4 Television Company Limited, der var et datterselskab af IBA, overdrog derimod sin ophavsret til Channel 4' s programmer til ITP uden beregning i betragtning af de udgifter, som ITP afholdt med henblik paa at offentliggoere og reklamere for Channel 4' s programmer.
5 I overensstemmelse med selskabets formaal udgiver ITP det ugentlige tv-blad TV Times i Det Forenede Kongerige i kommercielt oejemed. Paa det for sagen relevante tidspunkt indeholdt TV Times ingen oplysninger om programmerne for andre kanaler end ITV og Channel 4. Bladet blev udgivet i 13 regionale udgaver, og det blev ikke blot solgt i Det Forenede Kongerige, men ogsaa i Irland. Prisen for bladet var hhv. 0,37 UKL og 0,52 IRL. TV Times udkom hver uge i gennemsnitligt 3 mio. eksemplarer. TV Times og BBC' s tv-blad, Radio Times, var de to mest solgte ugeblade i Det Forenede Kongerige, hvor TV Times blev koebt af ca. 16% af alle husstande med fjernsyn. I Irland blev TV Times koebt af ca. 2% af husstandene. I regnskabsaaret 1985/1986 havde TV Times en omsaetning paa over 59 mio. UKL og en fortjeneste foer skat paa mere end 3,9 mio. UKL.
6 Paa det relevante tidspunkt havde ITP foelgende politik, for saa vidt angaar udnyttelsen af selskabets ophavsret til programoversigterne for ITV og Channel 4: Selskabet sendte uden beregning sine programmer til dagblade og tidsskrifter, der anmodede herom, idet programmerne var ledsaget af en licens, som der ikke kraevedes betaling for, og som fastlagde betingelserne for gengivelse af oplysningerne. Bladene kunne saaledes offentliggoere programmerne for den paagaeldende dag eller, saafremt den foelgende dag var en helligdag, programmerne for to dage, hvorved der gjaldt visse betingelser med hensyn til rubrikkernes format. Det var ligeledes tilladt at offentliggoere "hoejdepunkter" fra ugens tv-programmer. ITP sikrede en noeje overholdelse af de i licensen opstillede betingelser ved om noedvendigt at retsforfoelge blade, som ikke respekterede dem.
7 Forlaget Magill TV Guide Ltd (herefter benaevnt "Magill") - et selskab omfattet af den irske lovgivning - er et helejet datterselskab af Magill Publications Holding Ltd. Det blev oprettet med det formaal at udgive et ugeblad i Irland og Nordirland, Magill TV Guide, med oplysninger om kommende fjernsynsprogrammer, som kan modtages af seerne i omraadet. Ifoelge parternes oplysninger blev bladet foerste gang udgivet i maj 1985. I begyndelsen indeholdt det udelukkende oplysninger om weekendprogrammerne fra BBC, RTE, ITV og Channel 4 og om hoejdepunkter fra ugens programmer. Efter at der den 28. maj 1986 var blevet udgivet en udgave af Magill TV Guide, som indeholdt samtlige ugens programmer for alle de tv-kanaler, som kunne modtages i Irland - herunder ITV og Channel 4 - nedlagde en irsk domstol paa begaering af BBC, RTE og ITP et foreloebigt forbud for Magill mod at offentliggoere ugeoversigter over disse selskabers programmer. Paa baggrund af dette forbud standsede Magill sine udgivelser. High Court har i en dom af 26. juli 1989 (dommer Lardner) delvis taget stilling til sagens realitet, idet den traf afgoerelse om raekkevidden af ophavsretten til programoversigterne i henhold til irsk ret. Det hedder i dommen: "Det findes bevist, at de ugentlige programoversigter som offentliggjort i TV Times er litteraere vaerker og 'kompilationer' i henhold til section 2 og 8 i Copyright Act 1963, og at ITP havde og fortsat har ophavsret til oversigterne" (ILRM 1990, s. 534, paa s. 557).
8 Magill havde allerede den 4. april 1986 med udgivelse af fuldstaendige ugeoversigter for oeje indgivet en klage til Kommissionen i medfoer af artikel 3 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81; herefter benaevnt "forordning nr. 17"), med henblik paa at faa fastslaaet, at ITP, BBC og RTE misbruger deres dominerende stilling ved at naegte at meddele licenser til offentliggoerelse af deres respektive ugentlige programoversigter. Kommissionen besluttede at indlede en procedure den 16. december 1987 og sendte en meddelelse om klagepunkter til ITP den 4. marts 1988. Paa grundlag af denne procedure vedtog Kommissionen den 21. december 1988 den beslutning, som er genstand for naervaerende sag.
9 I beslutningen defineres de omhandlede produkter, for saa vidt angaar de tre beroerte virksomheder, som ugentlige forhaandsoversigter over ITP' s, BBC' s og RTE' s programmer og tillige de tv-programmer, hvor disse programoversigter offentliggoeres (20. betragtning til beslutningen, foerste afsnit). Ved en programoversigt forstaas ifoelge Kommissionen "en liste over programmer, som udsendes af eller paa en radio- og tv-spredningsorganisations vegne i et givet tidsrum, og den indeholder foelgende oplysninger: titlen paa hvert program, der udsendes, kanalen, datoen og tidspunktet for udsendelsen" (syvende betragtning til beslutningen).
Kommissionen fastslaar, at den omstaendighed, at radio- og fjernsynsspredningsorganisationerne har et faktisk monopol med hensyn til deres respektive ugentlige programoversigter, betyder, at andre parter, som er interesserede i at udgive et ugentligt tv-programblad, staar "i et oekonomisk afhaengighedsforhold, hvilket er karakteristisk for en dominerende stilling". Endvidere, fortsaetter Kommissionen, styrkes dette monopol i retning af et lovbeskyttet monopol, i det omfang de naevnte selskaber haandhaever ophavsretten til deres respektive oversigter. Under disse omstaendigheder tillades der ifoelge Kommissionen "ingen konkurrence fra andre paa disse markeder". Kommissionen konkluderer paa den baggrund, at "ITP, BBC og RTE hver isaer indtager en dominerende stilling efter artikel 86" (22. betragtning til beslutningen).
10 Hvad angaar kriterierne for, hvornaar der er tale om misbrug, henvises der i beslutningen saerligt til Traktatens artikel 86, stk. 2, litra b), hvorefter der foreligger misbrug, naar en virksomhed, der har en dominerende stilling, begraenser produktionen eller afsaetningen til skade for forbrugerne (23. betragtning til beslutningen, foerste afsnit). Kommissionen er navnlig af den opfattelse, at der findes "en vaesentlig potentiel efterspoergsel paa markedet for alsidige tv-programblade" (a.st., fjerde afsnit). Den anfoerer, at sagsoegeren ved at benytte sin dominerende stilling "til at forhindre lancering paa markedet af et nyt produkt, dvs. et alsidigt, ugentligt tv-programblad", misbruger denne stilling. Kommissionen tilfoejer, at et yderligere aspekt af misbruget udgoeres af den omstaendighed, at sagsoegeren paa grund af den kritiserede politik med hensyn til at give oplysninger om selskabets programmer forbeholder sig det afledede marked for ugentlige tv-programblade indeholdende disse programmer (23. betragtning til beslutningen).
Kommissionen afviser derfor det argument, at den kritiserede adfaerd er berettiget af ophavsretlige grunde, idet den fastslaar, at ITP, BBC og RTE i naervaerende sag "benytter ophavsretten som et middel til misbrug paa en maade, som ikke finder nogen berettigelse i oensket om at beskytte disse intellektuelle ejendomsrettigheder" (23. betragtning, naestsidste afsnit).
11 Hvad angaar de foranstaltninger, som skal traeffes for at bringe overtraedelsen til ophoer, bestemmes det i artikel 2 i beslutningens konklusion: "ITP, BBC og RTE skal straks bringe den i artikel 1 naevnte overtraedelse til ophoer ved efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag at levere hinanden og andre interesserede parter deres egne ugentlige forhaandsoversigter over programmer og tillade, at saadanne parter gengiver disse oversigter. Dette krav gaelder ikke oplysninger i tilknytning til selve programoversigterne, som defineret i denne beslutning. Vaelger de at levere og tillade offentliggoerelse af oversigterne paa grundlag af licenser, skal eventuelle licensafgifter, som ITP, BBC og RTE kraever, vaere rimelige. ITP, BBC og RTE kan tillige i eventuelle licenser, som meddeles andre interesserede parter, fastsaette saadanne betingelser, som skoennes noedvendige til at sikre en alsidig daekning af hoej kvalitet af alle deres programmer, herunder programmer af specifik interesse for et mindretal og/eller regional interesse, og programmer af kulturel, historisk og informativ betydning. Parterne skal derfor inden to maaneder fra tidspunktet for denne beslutnings meddelelse med henblik paa godkendelse forelaegge Kommissionen forslag til de betingelser, paa hvilke de skoenner, at andre interesserede parter skal kunne opnaa tilladelse til at offentliggoere de ugentlige forhaandsoversigter over programmer, som er genstand for denne beslutning."
12 Sideloebende med naervaerende annullationssoegsmaal vedroerende beslutningen anlagde sagsoegeren, ved staevning indgivet samme dag, dvs. den 17. marts 1989, sag med paastand om udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningens artikel 2, i det mindste for saa vidt som ITP herved paalaegges efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag at levere andre interesserede parter selskabets ugentlige programoversigter med henblik paa offentliggoerelse. Ved kendelse af 11. maj 1989 traf Domstolens praesident bestemmelse om "[udsaettelse af] gennemfoerelsen af artikel 2 i den omtvistede beslutning, for saa vidt den paalaegger sagsoegerne straks at bringe den af Kommissionen paastaaede overtraedelse til ophoer ved efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag at levere hinanden og andre interesserede parter deres egne ugentlige forhaandsoversigter over programmer og tillade, at saadanne parter gengiver disse oversigter" (forenede sager 76/89, 77/89 og 91/89 R, Sml. s. 1141, grund 20).
I forbindelse med annullationssoegsmaalet har Domstolen ved kendelse af 6. juli 1989 tilladt selskabet Magill at intervenere til stoette for Kommissionens paastande. Den skriftlige forhandling er delvis foregaaet for Domstolen, som ved kendelse af 15. november 1989 henviste sagen til Retten i medfoer af bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, og artikel 14 i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten ved afslutningen af den skriftlige forhandling besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
Parternes paastande
13 Sagsoegeren, ITP, har nedlagt foelgende paastande:
- Det fastslaas, at beslutningen er ugyldig.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
- Der traeffes i oevrigt de foranstaltninger, som Domstolen maatte finde hensigtsmaessige.
Sagsoegte, Kommissionen, har nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Paastanden om annullation af beslutningen i sin helhed
14 Sagsoegeren har til stoette for sin paastand om annullation af beslutningen, for saa vidt som det fastslaas, at der foreligger en overtraedelse af Traktatens artikel 86, gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af denne artikel, og at der er mangler ved begrundelsen.
1. Tilsidesaettelse af Traktatens artikel 86
- Parternes argumenter
15 Sagsoegeren har i foerste raekke gjort gaeldende, at den betingelse for anvendelsen af artikel 86, at der skal vaere tale om en dominerende stilling, ikke er opfyldt. Selskabet har herved anfaegtet den i beslutningen indeholdte definition af det omhandlede marked. Ifoelge sagsoegeren er de relevante produkter samtlige "tv-blade". I modsaetning til Kommissionen finder selskabet nemlig, at de ugentlige programoversigter og de tv-blade, hvori de offentliggoeres, ikke udgoer et saerskilt marked inden for det generelle marked for oplysninger om tv-programmer, hvor sagsoegeren ikke har en dominerende stilling.
16 Sagsoegeren har anfoert, at flere forskellige kilder til oplysninger om tv-programmer, saasom dag- og ugeblade og soendagsaviser, der alle indeholder fuldstaendige oversigter over dagens eller weekendens programmer, kan erstatte TV Times, for saa vidt angaar saavel annoncoererne som forbrugerne. Med hensyn til sidstnaevnte fremgaar omfanget af den konkurrence, som TV Times er stillet over for paa markedet for blade i almindelighed, af den omstaendighed, at 80% af tv-seerne faar deres oplysninger om ITV' s og Channel 4' s programmer fra andre kilder end TV Times. Det samme goer sig gaeldende for selve programoversigterne. Sagsoegeren er nemlig af den opfattelse, at oversigterne over programmerne for en eller to dage kan erstatte de ugentlige oversigter, som derfor ikke kan betragtes som et saerskilt marked.
17 Sagsoegeren har subsidiaert gjort gaeldende, at selv om det laegges til grund, at det relevante marked er markedet for de ugentlige programoversigter for ITV og Channel 4, har selskabet ikke en dominerende stilling i henhold til artikel 86, idet de paagaeldende oversigter ikke leveres af sagsoegeren, men af tv-selskaberne. Selskabet har endvidere bemaerket, at det lovlige monopol, som udspringer af dets ophavsret til de paagaeldende oversigter, ikke maa forveksles med det oekonomiske begreb en dominerende stilling i henhold til artikel 86. Selskabet har herved henvist til Domstolens dom af 8. juni 1971 (sag 78/70, Deutsche Grammophon, Sml. s. 125, praemis 16).
18 Sagsoegeren har dernaest bestridt, at selskabets politik med hensyn til oplysninger om programmerne udgoer et misbrug i henhold til artikel 86. Sagsoegeren har i det vaesentlige gjort gaeldende, at selskabet ved at handle paa den i beslutningen kritiserede maade blot beskyttede det egentlige indhold af sin ophavsret til sine egne programoversigter, hvilket ikke kan udgoere et misbrug i henhold til artikel 86. Selskabet har herved bemaerket, at beslutningen medfoerer, at indehaveren af en intellektuel ejendomsret fratages sin eneret til gengivelse og kommerciel udnyttelse af det beskyttede produkt, hvilket er ensbetydende med, at ophavsretten, saaledes som den er defineret i national ret, erstattes med en anden rettighed, nemlig en "ret til at meddele licenser".
19 Sagsoegeren har til stoette for sin opfattelse fremfoert foelgende argumenter. Selskabet har i foerste raekke henvist til den sondring, som Domstolen har foretaget mellem paa den ene side eksistensen af en intellektuel ejendomsret - dvs. rettighedens karakter og indhold - som afhaenger af national ret, og paa den anden side udoevelsen af en saadan rettighed, som afhaenger af faellesskabsretten, navnlig konkurrencereglerne (jf. f.eks. dom af 29.2.1968, sag 24/67, Parke Davis, Sml. 1965-1968, s. 457). Selskabet har herved bemaerket, at Domstolen i sin dom af 14. september 1982 (sag 14/81, Keurkoop, Sml. s. 2853, praemis 18) har udtalt, at det, da der ikke er tilvejebragt ensartethed inden for Faellesskabets rammer eller sket en tilnaermelse af lovgivningerne, er den nationale lovgivning, der er afgoerende for fastsaettelsen af betingelserne for og de naermere regler om beskyttelsen i henhold til en intellektuel ejendomsrettighed, og navnlig for afgraensningen af de beskyttede produkter. For at underbygge sin opfattelse yderligere, har selskabet anfoert, at udnyttelsen af en intellektuel ejendomsrettighed i overensstemmelse med den nationale lovgivning ikke i sig selv udgoer en overtraedelse af artikel 86 (dom af 9.4.1987, sag 402/85, Basset, Sml. s. 1747, praemis 18, og dom af 8.6.1971, sag 78/70, Deutsche Grammophon, jf. ovenfor). Selskabet har navnlig bemaerket, at Domstolen har fastslaaet det princip, at udoevelsen af en intellektuel ejendomsrettighed ikke er i strid med Traktaten, naar den er "begrundet i hensynet til beskyttelse af de rettigheder, som er [denne intellektuelle ejendomsrettigheds] saerlige genstand" (a. st., praemis 11). Ifoelge sagsoegeren fremgaar det af Domstolens praksis, at ophavsrettens saerlige genstand omfatter eneretten til gengivelse og kommerciel udnyttelse af det beskyttede produkt samt retten til at modsaette sig enhver form for afskrift (dom af 20.1.1981, forenede sager 55/80 og 57/80, Musik-Vertrieb Membran, Sml. s. 147, praemis 25; dom af 17.5.1988, sag 158/86, Warner Brothers, Sml. s. 2605; dom af 24.1.1989, sag 341/87, EMI Electrola, Sml. s. 79). Sagsoegeren har tilfoejet, at det er en naturlig foelge heraf, at indehaveren af ophavsretten ikke har pligt til at meddele licenser til tredjemand, ej heller mod betaling af en rimelig licensafgift, saaledes som det er fastslaaet af Domstolen - om end i relation til et beskyttet moenster - i dom af 5. oktober 1988 (sag 238/87, Volvo, Sml. s. 6211).
20 I relation til det foreliggende tilfaelde betyder dette ifoelge sagsoegeren, at den omstaendighed, at selskabets politik er til hinder for, at der fremkommer et nyt produkt paa markedet, nemlig et ugentligt tv-blad, og goer det muligt for selskabet at forbeholde sig det afledte marked for ugentlige tv-blade, ikke goer selskabets lovlige udnyttelse af sin ophavsret til et misbrug, idet selskabet alene udoevede sin eneret til som den foerste at bringe produktet i omsaetning. Spoergsmaalet om, hvorvidt der paa markedet er en potentiel efterspoergsel paa generelle, ugentlige tv-blade, er derfor uden betydning.
21 For at kunne betegne udnyttelsen af en intellektuel ejendomsrettighed som et misbrug i henhold til artikel 86 skal der ifoelge sagsoegeren foreligge yderligere et element, som bestaar i "misbrug, for saa vidt angaar den maade, retten udoeves paa". Sagsoegeren har til stoette herfor henvist til, at Domstolen i Deutsche Grammophon-dommen (sag 78/70, jf. ovenfor, praemis 6) udtalte, at udoevelsen af en intellektuel ejendomsrettighed kan falde ind under forbuddet i Traktatens artikel 85, stk. 1, "saafremt det fremgaar, at den er genstand for, middel til eller foelge af en aftale, som bevirker en markedsopdeling, fordi den indeholder et forbud mod import fra andre medlemsstater af produkter, der lovligt er bragt i omsaetning i disse stater". I det foreliggende tilfaelde er betingelsen om, at der skal foreligge et yderligere element, der udgoer et misbrug, efter sagsoegerens opfattelse ikke opfyldt. ITP' s adfaerd i forbindelse med udoevelsen af selskabets ophavsret var hverken udtryk for et misbrug eller i oevrigt usaedvanlig, og Kommissionen har da heller ikke haevdet dette i beslutningen. Den maade, hvorpaa ITP udoevede sin ophavsret, var tvaertimod konsekvent og ikke diskriminerende. ITP udnyttede heller ikke sine rettigheder ulovligt eller i det oejemed at hindre den internationale handel. Endelig var selskabets priser ikke urimelige.
22 Sagsoegeren har desuden gjort gaeldende, at den anfaegtede adfaerd ikke udgoer et misbrug som omhandlet i artikel 86, stk. 2, litra b), som beslutningen er baseret paa. Selskabet har herved anfoert, at Kommissionen ikke har foert bevis for, at selskabet har handlet til skade for forbrugerne. For at kunne afgoere, om dette er tilfaeldet, skal der efter sagsoegerens opfattelse foretages en afvejning af fordelene og ulemperne ved den anfaegtede praksis, hvorved der navnlig skal tages hensyn til de forskellige kategorier af forbrugerinteresser. I forbindelse med en saadan afvejning er det ifoelge sagsoegeren ogsaa noedvendigt at afklare, om det er diskriminerende fortsat at give tilladelse til offentliggoerelse af de daglige oversigter uden beregning, saafremt der kraeves betaling for licenser til offentliggoerelse af de ugentlige oversigter.
23 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at der, saafremt der meddeles licenser til tredjemand til gengivelse af de ugentlige programoversigter, kan opstaa problemer med rentabiliteten af TV Times paa regionalt plan, hvilket skader mulighederne for at fremme programmer, der henvender sig til minoritetsgrupper eller har historisk, kulturel eller informativ betydning og saaledes er en del af selskabets offentlige tjenesteydelse.
24 Kommissionen har afvist samtlige sagsoegerens argumenter i tilknytning til anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 86.
25 Med henblik paa at godtgoere, at der foreligger en dominerende stilling, har Kommissionen gentaget de argumenter, som udgoer begrundelsen for beslutningen. Den har i det vaesentlige anfoert, at sagsoegerne hver isaer har en dominerende stilling paa to snaevre markeder. Det ene vedroerer selskabets egne programoversigter for den foelgende uge, som sagsoegeren har monopol paa. Det andet er markedet for ugentlige tv-blade, som efter Kommissionens opfattelse udgoer et saerskilt marked inden for det generelle marked for dag- og ugeblade, idet der kun dér tilbydes et saerligt produkt - i det konkrete tilfaelde fuldstaendige oplysninger om ITV' s og Channel 4' s ugeprogrammer - som der er en saerlig efterspoergsel paa. Kommissionen har herved understreget, at Irland og Det Forenede Kongerige paa det relevante tidspunkt var de eneste medlemsstater, hvor der ikke fandtes noget generelt ugentligt tv-programblad, der kunne konkurrere med TV Times, som saaledes havde et monopol.
26 Kommissionen har forsoegt at paavise, at den anfaegtede adfaerd udgoer et misbrug, idet den herved har lagt til grund, at programoversigterne - som udtrykkeligt erkendt af Kommissionen under den mundtlige forhandling - er beskyttet af ophavsret i henhold til national ret. Den har i foerste raekke anfoert, at sagsoegerens omtvistede politik og praksis ikke desto mindre ikke er omfattet af ophavsretsbeskyttelsen, saaledes som den anerkendes i faellesskabsretten.
27 Kommissionen har herved foerst anfoert, at det generelt sagt er uforeneligt med faellesskabsretten, at national ret giver mulighed for ophavsret til programoversigter. Den har paapeget, at tv-industrien ifoelge fast retspraksis er omfattet af faellesskabsbestemmelserne (jf. f.eks. Domstolens dom af 6.10.1982, sag 262/81, Coditel, Sml. s. 3381). Den har understreget, at nationale regler, som giver ophavsret til programoversigter, ville goere det muligt for radio- og tv-selskaber at udnytte et lovligt, lovbeskyttet monopol paa spredning af radio- og tv-programmer paa en bestemt frekvens til at opretholde et ulovligt monopol paa det hertil knyttede marked for udgivelse af de ugentlige programoversigter og saaledes forhindre, at der fremkommer et konkurrerende produkt af en ny type i form af et generelt tv-programblad. At tillade ophavsret til programoversigter ville ligeledes udgoere en hindring for dannelsen af ét samlet marked for radio- og tv-spredning paa grundlag af Traktatens artikel 59. Uden ét samlet marked for oplysninger om programmerne ville forbrugernes ret til "tv uden graenser" blive illusorisk, da tv-seere, der ikke oensker at koebe flere forskellige blade, som hver isaer kun indeholder detaljerede oplysninger om en kanal, ogsaa ville vaere mindre tilboejelige til at se programmer - navnlig paa fremmedsprog - som de ikke har mange oplysninger om.
28 Kommissionen har bemaerket, at vejen til at raade bod paa det i den foregaaende praemis naevnte modsaetningsforhold mellem ophavsret og bl.a. reglerne om fri konkurrence ifoelge fast retspraksis er at definere den intellektuelle rettigheds "egentlige indhold" i hvert enkelt tilfaelde, idet kun dette fortjener saerlig beskyttelse inden for faellesskabsretsordenen og saaledes kan begrunde visse fravigelser af faellesskabsbestemmelserne. I denne forbindelse er Kommissionen foerst fremkommet med nogle betragtninger om det retmaessige i ophavsret til programoversigter og de grunde, som ligger bag opretholdelsen heraf, som den beskriver som usaedvanlig. Det er ifoelge Kommissionen i det foreliggende tilfaelde noedvendigt at fastlaegge "vaerdien" og "berettigelsen" af ophavsret til de ugentlige programoversigter i forhold til de normale formaal med en saadan ret. Kommissionen har fremhaevet, at der i dette oejemed skal tages hensyn til det beskyttede godes karakter ud fra et teknologisk eller kulturelt synspunkt eller ud fra, om der er tale om en nyskabelse, samt til formaalene med og begrundelsen for de nationale bestemmelser om ophavsret til oversigterne (jf. navnlig foelgende domme fra Domstolen: dom af 8.6.1982, sag 258/78, Nungesser mod Kommissionen, Sml. s. 2015, dom af 6.10.1982, sag 262/81, Coditel, jf. ovenfor, dom af 30.6.1988, sag 35/87, Thetford, Sml. s. 3585, praemis 17-21, og dom af 17.5.1988, sag 158/86, Warner Brothers, jf. ovenfor, praemis 10-16).
29 Under anvendelse af de netop opregnede kriterier har Kommissionen gjort gaeldende, at de i naervaerende sag omhandlede programoversigter i sig selv hverken er hemmelige, udtryk for en nyskabelse eller forbundet med forskning. De er tvaertimod rent faktiske oplysninger, hvorfor de ikke kan vaere beskyttet af ophavsret. Det kreative arbejde, som er noedvendigt for at skabe oversigterne, bliver nemlig direkte beloennet med antallet af seere til udsendelserne. Det indgreb i ophavsretten til programoversigterne, som beslutningen medfoerer, paavirker paa ingen maade radio- og tv-spredningen, som maa holdes adskilt fra udgivelsen af publikationer. Kommissionen har under henvisning til generaladvokat Mischo' s forslag til afgoerelse i Thetford-sagen, jf. ovenfor, bemaerket, at haandhaevelsen af ophavsretten til programoversigterne udelukkende kan forklares med et oenske om at "forbeholde et monopol" for indehaveren.
30 Efter saaledes at have fastslaaet, at ophavsretsbeskyttelse af programoversigter ikke er i overensstemmelse med det vaesentlige formaal med en saadan ret, har Kommissionen understreget, at sagsoegerens politik med hensyn til oplysninger om selskabets ugentlige programmer udgoer et misbrug. Misbruget bestaar ifoelge Kommissionen navnlig i, at selskabet vilkaarligt - dvs. uden at dette er begrundet i hensyn til hemmeligholdelse, forskning og udvikling eller andre objektivt konstaterbare hensyn - naegter at give Magill og andre "potentielle nye" paa markedet for ugentlige tv-blade tilladelse til at offentliggoere de paagaeldende oplysninger, udelukkende med det formaal at forhindre, at der fremkommer konkurrerende produkter.
31 Kommissionen har herved anfoert, at sagsoegerens politik med hensyn til meddelelse af licenser udgoer en forskelsbehandling "til skade for et nyt produkt i form af et generelt tv-programblad, som ville konkurrere med (hver enkelt af de omhandlede selskabers eget) blad" eller med andre ord "til skade for Magill og andre potentielle nye udgivere af generelle ugentlige tv-programblade". Kommissionen har endvidere anfoert, at "saafremt radio- og tv-selskaberne af en eller anden grund havde valgt ikke at give oplysningerne om de kommende programmer til nogen, ville sagen kunne stille sig anderledes; selskabet giver imidlertid oplysningerne til to grupper af erhvervsdrivende, nemlig deres egne tidsskrifter og dagblade, som ikke konkurrerer med disse tidsskrifter. Dette viser, at naegtelsen af at give andre tilladelse til at offentliggoere programoversigterne er vilkaarlig og diskriminerende".
32 Til stoette for sin opfattelse har Kommissionen yderligere paaberaabt sig Domstolens domme af 5. oktober 1988 (hhv. sag 238/87, Volvo, jf. ovenfor, praemis 9, og sag 53/87, CICRA mod Renault, Sml. s. 6039, praemis 16). Den har navnlig henvist til praemis 9 i Volvo-dommen, som lyder saaledes: "... indehaverens udoevelse af eneretten til et moenster for karosseridele til automobiler kan vaere omfattet af forbuddet i artikel 86, hvis den foerer til, at en virksomhed, der indtager en dominerende stilling, handler paa en maade, der er udtryk for misbrug, f.eks. hvis den vilkaarligt naegter at levere reservedele til uafhaengige reparationsvaerksteder, fastsaetter urimeligt hoeje reservedelspriser eller beslutter ikke laengere at fremstille reservedele til en bestemt bilmodel, selv om der stadig findes et stort antal biler af denne model, forudsat at en saadan adfaerd kan paavirke samhandelen mellem medlemsstater". Ifoelge Kommissionen kan den adfaerd, som sagsoegeren kritiseres for, sidestilles med den i ovennaevnte domme omhandlede adfaerd, at indehaveren af et beskyttet moenster vilkaarligt naegter at levere reservedele til uafhaengige reparationsvaerksteder, hvis virksomhed er afhaengig af saadanne leverancer. Ved at naegte at give blandt andre Magill tilladelse til at offentliggoere selskabets ugentlige programoversigter har sagsoegeren nemlig forhindret Magill i at udgive generelle tv-programblade.
Tilsvarende har Kommissionen anfoert, at den adfaerd, som ITP kritiseres for, ikke er den samme som den, Domstolen kendte lovlig i Volvo-dommen. Det fremgaar nemlig af denne dom, at den omstaendighed, at en automobilproducent, som er indehaver af en moensterret, forbeholder sig selv retten til at fremstille alle reservedele til sine biler, ikke i sig selv udgoer et misbrug (dommens praemis 11). Kommissionen har under naervaerende sag henvist til, at markedet for reservedele laa inden for Volvo' s hovedvirksomhed. Derimod har ITP udnyttet en dominerende stilling paa markedet for oplysninger om ITV' s og Channel 4' s programmer for at opnaa fordele paa markedet for publikationer, som er et saerligt marked adskilt fra markedet for radio- og tv-spredning. Desuden er den skade, som forbrugerne har lidt ved ikke at faa adgang til et nyt produkt, som der var stor efterspoergsel paa, nemlig et generelt tv-programblad, en skaerpende omstaendighed, som betyder, at sagsoegerens politik med hensyn til oplysninger om selskabets ugentlige programmer er udtryk for et misbrug. I Volvo-sagen kunne forbrugerne derimod, understreger Kommissionen, erhverve reservedelene, og der var mulighed for konkurrence mellem de uafhaengige reparationsvaerksteder, og endog mellem de forskellige producenter, eftersom kunderne kunne vende sig mod andre maerker, saafremt det blev for dyrt eller for besvaerligt at erhverve reservedele.
33 Kommissionen har endvidere bemaerket, at dens betragtninger i relation til misbrug af ophavsret gaelder tilsvarende for andre situationer end den i naervaerende sag omhandlede, saasom f.eks. paa omraadet for computersoftware.
34 Intervenienten, Magill, har anfoert, at High Court nu har fastslaaet, at programoversigterne er beskyttet af ophavsret i henhold til irsk ret, og at Magill har kraenket denne ophavsret. Herefter vil resultatet af den sag, som BBC, ITP og RTE har anlagt mod Magill ved den irske domstol, afhaenge af EF-retsinstansernes afgoerelse af spoergsmaalet om, hvorvidt den i Kommissionens beslutning anfaegtede praksis er forenelig med faellesskabsretten. Magill har fremhaevet, at virkningerne af det foreloebige forbud, som blev nedlagt i 1986, og de omkostninger, der var forbundet med sagen ved den nationale domstol, har betydet, at selskabet har maattet standse sin virksomhed, og at det er blevet fjernet fra markedet som en konkurrent til BBC, ITP og RTE.
35 Magill har tilsluttet sig alle de af Kommissionen fremfoerte betragtninger. Selskabet har afvist sagsoegerens fortolkning, hvorefter beslutningen kraever, at selskabet har pligt til at meddele licenser. Magill har herved fremhaevet betydningen af ophavsretsindehaverens samtykke. Magill har saaledes anfoert, at "hvis der ikke blev givet tilladelse til nogen ... ville [sagsoegeren] med rette kunne goere gaeldende, at selskabet blot udnyttede sin eneret til sin egen fordel". I det oejeblik sagsoegeren vaelger at meddele licenser til gengivelse af oplysninger om sine daglige programmer, kan selskabet efter Magill' s opfattelse imidlertid ikke udnytte sin ophavsret til at forhindre, at andre offentliggoer dets ugentlige programoversigter.
36 Magill har ligeledes gjort gaeldende, at den kritiserede adfaerd udgoer et misbrug i henhold til artikel 86, "netop fordi der er tale om identiske handlemaader, som tre nationale tv-selskaber har udtaenkt sig for at paatvinge alle konkurrerende nyhedsmedier en faelles ordning i to medlemsstater med det formaal at beskytte en markedsandel, som de har forbeholdt deres egne tre publikationer". Efter Magill' s opfattelse foreligger der en stiltiende aftale om en saadan faelles ordning.
37 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen for Retten har paaberaabt sig nye faktiske omstaendigheder og argumenter, som hverken er indeholdt i meddelelsen om klagepunkterne eller i beslutningen. Kommissionen har saaledes tilsidesat kontradiktionsprincippet, saavel under den administrative procedure som for Retten (Domstolens dom af 4.7.1963, sag 24/62, Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 407, og dom af 15.3.1967, forenede sager 8/66-11/66, Cimenteries CBR mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 337).
Sagsoegeren har naermere anfoert, at det af Kommissionen fremfoerte argument, hvorved der rejses tvivl om, hvorvidt det er foreneligt med faellesskabsretten, at der i national ret er hjemmel for ophavsret til programoversigter, maa afvises fra realitetsbehandling, da der er tale om et nyt anbringende. Det har understreget, at ogsaa anbringendet om, at ophavsret til programoversigter udgoer "ophavsret til kendsgerninger og ideer", maa afvises. Det samme gaelder Kommissionens anbringende om, at den omhandlede adfaerd var vilkaarlig og diskriminerende; heller ikke dette anbringende er indeholdt i meddelelsen om klagepunkterne eller i beslutningen. Sagsoegeren har i den forbindelse bemaerket, at de grunde, som er anfoert i den 23. betragtning til beslutningen - saafremt det maa laegges til grund, at de er berettigede - ville have samme gyldighed, selv om ITP aldrig havde meddelt nogen licenser til andre. Det er saaledes klart, at beslutningen ikke er baseret paa, at der foreligger en forskelsbehandling. Dette viser, at den omstaendighed, at der maatte foreligge en forskelsbehandling, ikke kan anfoeres til stoette for beslutningen, da denne ikke er baseret paa spoergsmaalet om forskelsbehandling. Sagsoegeren har ligeledes gjort gaeldende, at anbringendet om, at der foreligger en stiltiende aftale mellem BBC, ITP og RTE, hvilket udelukkende er gjort gaeldende af Magill, ligeledes maa afvises. Der er nemlig herved ifoelge sagsoegeren tale om et anbringende om tilsidesaettelse af Traktatens artikel 85, stk. 1.
38 Hvad angaar realiteten, har sagsoegeren i relation til selskabets licenspolitiks paastaaede karakter af misbrug bemaerket, at Kommissionen ikke har beskaeftiget sig med det problem, at naegtelsen af at give tilladelse til gengivelse af programoversigterne ikke kan udgoere et misbrug, idet indehaveren af eneretten herved ville miste det vaesentlige indhold af denne ret. Det ophavsretsbeskyttede godes karakter og dets relative vaerdi er uden betydning ved fastlaeggelsen af rettens raekkevidde. Sagsoegeren har anfoert, at grundlaget for og det egentlige indhold af ophavsretten nemlig er det samme, uanset om de beskyttede produkter er nyskabelser eller "forretningshemmeligheder" eller er forbundet med forskning. Ophavsretslovgivningen i Det Forenede Kongerige og Irland sondrer saaledes ikke mellem vaerker, som med Kommissionens ord er "banale", og andre vaerker, hvilket efter sagsoegerens opfattelse ville vaere baseret paa en rent subjektiv vurdering.
39 Sagsoegeren har herved tilfoejet, at Kommissionen ikke under en sag mod en virksomhed om, hvorvidt der foreligger en tilsidesaettelse af de faellesskabsretlige konkurrenceregler, kan rejse det spoergsmaal, om nationale regler om ophavsret er forenelige med faellesskabsretten. Ifoelge sagsoegeren kan der kun tages stilling til et saadant spoergsmaal i forbindelse med en traktatbrudssag i henhold til Traktatens artikel 169.
40 Sagsoegeren har endvidere afvist Kommissionens anbringende om, at selskabet foerer "en diskriminerende politik med hensyn til at meddele licenser", idet det skulle give tilladelse til at udnytte det ophavsretsbeskyttede materiale til visse erhvervsdrivende, men ikke til dem, som oensker at udgive et generelt ugentligt tv-programblad. Selskabet har henvist til, at ulovlig forskelsbehandling i det vaesentlige bestaar i en forskellig behandling af objektivt ens situationer, og det har afvist, at dets politik er udtryk for en saadan forskelsbehandling, da selskabet vil meddele licenser til alle aviser, tidsskrifter eller blade paa de hidtil gaeldende betingelser. Tilsvarende har sagsoegeren tilbagevist det af intervenienten fremfoerte argument, hvorefter den adfaerd, som selskabet kritiseres for, ikke kan begrundes i beskyttelsen af det egentlige indhold af selskabets ophavsret, da ITP efter at have givet andre tilladelse til at offentliggoere programoversigterne skaerpede betingelserne for en saadan offentliggoerelse. Sagsoegeren har herved gjort gaeldende, at en indehaver af en ophavsret, som foerer en liberal politik og meddeler licenser paa visse betingelser, ikke herved retligt forpligter sig til at meddele licenser uden begraensninger.
41 Over for anbringendet om, at den anfaegtede adfaerd var ensbetydende med at udvide et lovligt monopol paa radio- og tv-spredning til ogsaa at omfatte det hertil knyttede omraade for offentliggoerelse af tv-programmer, har ITP anfoert, at selskabet ikke har noget lovligt monopol paa radio- og tv-spredning.
42 Kommissionen har heroverfor gjort gaeldende, at ITP paa tidspunktet for beslutningen blev ejet af de forskellige private tv-selskaber, som leverede programmer til tv-kanalen ITV.
43 I oevrigt finder Kommissionen i modsaetning til sagsoegeren, at de retlige og faktiske argumenter, som den har fremfoert under naervaerende sag, udelukkende uddyber, praeciserer og underbygger de betragtninger, som ligger til grund for begrundelsen for beslutningen, og at de saaledes fuldt ud er i overensstemmelse hermed. Ogsaa selv om dette ikke maatte vaere tilfaeldet, er Kommissionen - modsat sagsoegeren - af den opfattelse, at der ikke er gjort indgreb i sagsoegerens kontradiktoriske rettigheder under den administrative procedure eller under sagens behandling for Retten, men at der hoejst kan vaere tale om en utilstraekkelig eller mangelfuld begrundelse for beslutningen, hvilket imidlertid ikke er tilfaeldet. Kommissionen har henvist til, at det ifoelge Domstolens praksis ikke er noedvendigt "uafhaengigt og udtoemmende at begrunde" hver enkelt del af en beslutning, naar "en fyldestgoerende begrundelse kan udledes af sammenhaengen af alle de betragtninger, der er anfoert til stoette for beslutningen som helhed" (dom af 20.3.1957, sag 2/56, Geitling mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 41). I det foreliggende tilfaelde er der klart, om end kortfattet, redegjort for de vaesentligste retlige og faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for beslutningen.
44 Kommissionen har naermere anfoert, at den omstaendighed, at det i beslutningen laegges til grund, at selskaberne havde ophavsret til de omhandlede oplysninger, paa ingen maade er uforenelig med, at det for Retten er gjort gaeldende, at det ikke boer vaere muligt at have ophavsret til banale oplysninger.
Hvad angaar konstateringen af, at sagsoegerens adfaerd udgoer et misbrug, har Kommissionen anfoert, at beskrivelsen af denne adfaerd som vilkaarlig og diskriminerende ikke har inddraget noget nyt begreb i sagen, selv om de paagaeldende betegnelser ikke blev anvendt under den administrative procedure. De beskriver det misbrug, som ligger i, at sagsoegerens politik med hensyn til at meddele licens indebaerer "en forskelsbehandling til skade for et nyt produkt i form af et generelt tv-programblad, som ville konkurrere med (sagsoegerens) blad, og samtidig fremmer offentliggoerelse af selskabets programmer i dagbladene".
45 Hvad angaar realiteten, har Kommissionen under retsmoedet anfoert, at den af sagsoegeren udtrykte skepsis med hensyn til rentabiliteten af TV Times, hvis bladet fik konkurrence fra generelle tv-blade, i mellemtiden har vist sig at vaere ubegrundet efter Det Forenede Kongeriges parlaments vedtagelse af Broadcasting Act 1990. De aendringer, som blev indfoert ved denne lov, har nemlig foert til, at BBC og ITP siden marts 1991 har udgivet deres respektive tv-blade i form af generelle tv-blade, der giver seerne oplysninger om programmerne paa BBC, ITV, Channel 4 og satellitkanalerne.
- Retlig bedoemmelse
46 Paa baggrund af de af parterne fremfoerte argumenter, som der er redegjort for i det foregaaende, skal Retten tage stilling til tre punkter i forbindelse med spoergsmaalet, om der foreligger en tilsidesaettelse af artikel 86. For det foerste skal fastlaeggelsen af markedet for de omhandlede produkter undersoeges. For det andet skal sagsoegerens stilling paa markedet fastlaegges. For det tredje skal Retten afgoere, om den kritiserede adfaerd udgoer et misbrug.
- Definitionen af de omhandlede produkter
47 Hvad angaar afgraensningen af markedet for de relevante produkter - som ifoelge beslutningen udgoeres af sagsoegerens ugentlige programoversigter og de tv-programblade, som disse oversigter offentliggoeres i - finder Retten, at der for de saaledes definerede produkters vedkommende - i modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert - er tale om saerlige markeder, som ikke kan sidestilles med markedet for oplysninger om tv-programmer i almindelighed.
48 Markederne for ugentlige programoversigter og de tv-programblade, som de offentliggoeres i, udgoer nemlig delmarkeder under markedet for oplysninger om tv-programmer i almindelighed. Der tilbydes paa disse markeder et produkt - oplysninger om de ugentlige programmer - som der er en saerlig efterspoergsel paa, baade fra erhvervsdrivende, som oensker at udgive og forhandle et generelt tv-programblad, og fra tv-seerne. Foerstnaevnte er ikke i stand til at udgive et saadant blad, hvis de ikke raader over samtlige ugentlige programoversigter for de kanaler, som kan modtages paa det paagaeldende geografiske marked. Med hensyn til tv-seerne bemaerkes, at de oplysninger om programmerne, som var tilgaengelige paa markedet paa tidspunktet for beslutningen, nemlig den i visse dagblade og soendagsaviser offentliggjorte fuldstaendige oversigt over programmerne for en periode paa 24 timer - eller 48 timer i forbindelse med weekender og forud for helligdage - og visse blades tv-rubrikker med en omtale af "hoejdepunkterne" i ugens programmer, kun i begraenset omfang kan traede i stedet for forhaandsoplysninger til seerne om samtlige ugens programmer, som det ogsaa med rette er fastslaaet af Kommissionen i beslutningen. Kun ugentlige tv-programblade med generelle programoversigter for den kommende uge goer det muligt for brugerne at afgoere paa forhaand, hvilke programmer de oensker at se og i givet fald planlaegge deres fritidsaktiviteter for den paagaeldende uge i overensstemmelse hermed.
Denne begraensede substituerbarhed for oplysninger om ugens programmer bekraeftes navnlig af den succes, som paa det relevante tidspunkt blev opnaaet af de specielle tv-blade, som var de eneste, der kunne faas paa markedet for ugentlige programblade i Det Forenede Kongerige og Irland, og for resten af Faellesskabets vedkommende af de generelle tv-programblade paa markederne i de andre medlemsstater. Dette viser klart, at der findes en saerlig, vedvarende og regelmaessig efterspoergsel fra tv-seernes side - konkret tv-seerne i Irland og Nordirland - paa tv-blade, der indeholder oversigter over samtlige ugens programmer, uanset hvilke andre informationskilder der maatte kunne faas paa markedet.
- Spoergsmaalet om, hvorvidt der er tale om en dominerende stilling
49 Hvad angaar sagsoegerens stilling paa det omhandlede marked, er det Rettens opfattelse, at ITP som foelge af ophavsretten til programoversigterne for ITV og Channel 4, som den havde faaet overdraget fra de tv-selskaber, der leverede programmer til disse kanaler, havde eneretten til at producere og saelge de paagaeldende oversigter. Selskabet kunne saaledes paa det for sagen relevante tidspunkt sikre sig et monopol paa offentliggoerelse af sine ugentlige programoversigter i et specielt blad for ITV' s og Channel 4' s egne programmer, TV Times. Det foelger heraf, at sagsoegeren paa davaerende tidspunkt klart havde en dominerende stilling saavel paa markedet for selskabets ugentlige programoversigter, som paa markedet for de blade, som oversigterne blev offentliggjort i i Irland og Nordirland. Andre erhvervsdrivende, saasom Magill, som oenskede at udgive et generelt tv-programblad, var nemlig oekonomisk afhaengige af sagsoegeren, der saaledes kunne forhindre, at der opstod en effektiv konkurrence paa markedet for oplysninger om selskabets ugentlige programmer (Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, praemis 30).
- Spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger et misbrug
50 Efter at det er fastslaaet, at sagsoegeren havde en dominerende stilling paa det for sagen relevante tidspunkt, skal det undersoeges, om selskabets politik med hensyn til at give oplysninger om ITV' s og Channel 4' s ugeprogrammer, som var baseret paa udnyttelse af selskabets ophavsret til sine programoversigter, udgjorde et misbrug i henhold til artikel 86. Artikel 86 skal fortolkes i sammenhaeng med ophavsretten til programoversigterne.
51 Saa laenge der ikke er tilvejebragt ensartethed inden for Faellesskabet eller sket en harmonisering af de nationale regler, henhoerer fastsaettelsen af betingelserne for og de naermere regler om ophavsretsbeskyttelse under national ret. Denne kompetencefordeling paa omraadet for intellektuelle ejendomsrettigheder er udtrykkeligt anerkendt af Domstolen i en dom af 14. september 1982 (sag 144/81, Keurkoop, jf. ovenfor, praemis 18) og f.eks. bekraeftet i dommene af 5. oktober 1988 i henholdsvis Renault-sagen (sag 53/87, jf. ovenfor, praemis 10) og Volvo-sagen (sag 238/87, jf. ovenfor, praemis 7).
52 Forholdet mellem nationale regler om intellektuel ejendomsret og de generelle faellesskabsretlige regler er udtrykkelig reguleret af Traktatens artikel 36, som giver mulighed for at fravige reglerne om de frie varebevaegelser ud fra hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret. Der er dog efter bestemmelsens ordlyd knyttet visse forbehold til en saadan fravigelse. Den beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder, som gaelder i henhold til de nationale lovgivninger, anerkendes i faellesskabsretten udelukkende under de betingelser, som er udtrykt i artikel 36, 2. pkt. Ifoelge denne bestemmelse maa de restriktioner for den frie bevaegelighed, som foelger af beskyttelsen af de intellektuelle ejendomsrettigheder, "hverken udgoere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne". Artikel 36 understreger saaledes, at hensynet til de frie varebevaegelser og kravet om beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder skal tilpasses hinanden saaledes, at den retmaessige udoevelse af disse rettigheder beskyttes, hvilket er det eneste, som artiklen giver hjemmel til, men ogsaa saaledes, at enhver urimelig udoevelse af de paagaeldende rettigheder, som kan bevirke kunstige opdelinger af markedet eller skade konkurrencen inden for faellesmarkedet, udelukkes. Udoevelsen af de intellektuelle ejendomsrettigheder, der foelger af den nationale lovgivning, maa derfor begraenses i det omfang, det er noedvendigt af hensyn til denne tilpasning (jf. dom af 14.9.1982, sag 144/81, Keurkoop, jf. ovenfor, praemis 24).
53 Ud fra Traktatens opbygning skal artikel 36 nemlig fortolkes "paa baggrund af den i EOEF-Traktatens artikel 2 og 3 givne afgraensning af Faellesskabets maal og virksomhed", som anfoert af Domstolen i dom af 9. februar 1982 (sag 270/80, Polydor, Sml. s. 329, praemis 16). Den skal navnlig bedoemmes under hensyntagen til de krav, som er forbundet med gennemfoerelsen af en ordning med fri konkurrence inden for Faellesskabet, jf. artikel 3, litra f), og som eksempelvis er kommet til udtryk i forbuddene i Traktatens artikel 85 og 86.
54 I saa henseende foelger det af artikel 36, saaledes som bestemmelsen er fortolket af Domstolen paa baggrund af de maal, som forfoelges med artikel 85 og 86 og med bestemmelserne om fri bevaegelighed for varer og tjenesteydelser, at kun saadanne begraensninger af den frie konkurrence eller af den frie bevaegelighed for varer og tjenesteydelser, som er uadskilleligt forbundet med beskyttelsen af den intellektuelle ejendomsrets egentlige indhold, er tilladt i henhold til faellesskabsretten. Domstolen har nemlig i sin dom af 8. juni 1971 (sag 78/70, Deutsche Grammophon, jf. ovenfor, praemis 11) i relation til en rettighed, der er beslaegtet med ophavsret, udtalt, at "selv om artikel 36 tillader forbud mod eller restriktioner for frie varebevaegelser, som er begrundet i hensynet til beskyttelse af industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder, anerkender artiklen kun saadanne undtagelser fra den frie varebevaegelighed, som er begrundet i hensynet til beskyttelse af de rettigheder, som er denne ejendoms saerlige genstand" (jf. ligeledes dom af 18.3.1980, sag 62/79, Coditel, Sml. s. 881, praemis 14, dom af 22.1.1981, sag 58/80, Dansk Supermarked, Sml. s. 181, praemis 11, og dom af 6.10.1982, sag 262/81, Coditel, jf. ovenfor, praemis 12; jf., for saa vidt angaar andre intellektuelle rettigheder end ophavsret, dom af 31.10.1974, sag 16/74, Centrafarm, Sml. s. 1183, dom af 23.5.1978, sag 102/77, Hoffmann-La Roche, Sml. s. 1139, praemis 8, dom af 25.2.1986, sag 193/83, Windsurfing International mod Kommissionen, Sml. s. 611, praemis 45, dom af 5.10.1988, sag 53/87, Renault, jf. ovenfor, praemis 11, dom af 5.10.1988, sag 238/87, Volvo, jf. ovenfor, praemis 8, og dom af 17.10.1990, sag C-10/89, HAG GF, Sml. I, s. 3711, praemis 12).
55 Det staar fast, at beskyttelsen af ophavsrettens saerlige genstand i princippet giver indehaveren ret til at forbeholde sig eneretten til at reproducere det beskyttede vaerk. Domstolen har udtrykkeligt anerkendt dette i sin dom af 17. maj 1988 (sag 158/86, Warner Brothers, jf. ovenfor, praemis 13), idet den udtalte, at "ophavsmandens vaesentligste saerrettigheder, nemlig eneretten til at fremfoere vaerket og eneretten til at fremstille eksemplarer af det, anfaegtes ikke af reglerne i Traktaten" (jf. ligeledes dom af 24.1.1989, sag 341/87, EMI Electrola, jf. ovenfor, praemis 7 og 14).
56 Selv om det er klart, at udoevelsen af eneretten til at reproducere det beskyttede vaerk ikke i sig selv udgoer et misbrug, stiller sagen sig anderledes, saafremt det i betragtning af de saerlige omstaendigheder i det enkelte tilfaelde viser sig, at betingelserne for og de naermere regler for udoevelsen af eneretten til at reproducere det beskyttede vaerk i realiteten forfoelger et maal, der klart er i strid med formaalet med artikel 86. I saa fald udoeves ophavsretten nemlig ikke laengere i overensstemmelse med dens vaesentlige formaal, jf. Traktatens artikel 36, som er at sikre ophavsmanden beskyttelse af vaerket og at beloenne hans kreative indsats under hensyntagen til de maal, som navnlig forfoelges med artikel 86 (jf. med hensyn til patenter Domstolens domme af hhv. 14.7.1981, sag 187/80, Merck, Sml. s. 2063, praemis 10, og 9.7.1985, sag 19/84, Pharmon, Sml. s. 2281, praemis 26; jf. ogsaa med hensyn til ophavsret, dom af 17.5.1988, sag 158/86, Warner Brothers, jf. ovenfor, praemis 15). I et saadant tilfaelde medfoerer faellesskabsrettens forrang, navnlig for saa vidt angaar saa grundlaeggende principper som principperne om frie varebevaegelser og fri konkurrence, at nationale regler om intellektuel ejendomsret, der strider mod disse principper, maa vige.
57 Dette resultat bekraeftes af Domstolens praksis, idet Domstolen i sine foernaevnte domme af 5. oktober 1988 - i hhv. Volvo-sagen, som Kommissionen har paaberaabt sig, og Renault-sagen - har udtalt, at udoevelsen af en eneret, som i princippet er den paagaeldende intellektuelle rettigheds indhold, ikke desto mindre kan vaere forbudt i henhold til artikel 86, saafremt den virksomhed, der har en dominerende stilling, herved handler paa en maade, der har karakter af misbrug. De spoergsmaal, som blev forelagt Domstolen i forbindelse med de to praejudicielle sager, vedroerte lovligheden af den adfaerd, som blev udvist af to bilproducenter, som forbeholdt sig eneretten til at fremstille og forhandle reservedele til de biler, som de fremstillede, under henvisning til deres registrerede moenstre for de paagaeldende dele. Domstolen anfoerte i den forbindelse, at virksomheden eksempelvis handler paa en maade, der er udtryk for et misbrug i henhold til artikel 86, hvis den vilkaarligt naegter at levere reservedele til uafhaengige reparationsvaerksteder, fastsaetter urimeligt hoeje reservedelspriser eller beslutter ikke laengere at fremstille reservedele til en bestemt bilmodel, selv om der stadig findes et stort antal biler af denne model (sag 238/87, Volvo, jf. ovenfor, praemis 9, og sag 53/87, Renault, jf. ovenfor, praemis 18).
58 I naervaerende sag skal det bemaerkes, at sagsoegeren ved at forbeholde sig eneretten til at offentliggoere sine ugentlige tv-programoversigter forhindrede, at der fremkom et nyt produkt paa markedet, nemlig et generelt tv-blad, som kunne konkurrere med selskabets eget blad, TV Times. Sagsoegeren udnyttede saaledes sin ophavsret til sine programoversigter, som selskabet havde faaet overdraget fra tv-selskaberne, og som blev fremstillet i forbindelse med tv-spredningsvirksomheden, til at sikre sig et monopol paa det afledte marked for ugentlige tv-programblade i Irland og Nordirland. Der synes i denne forbindelse at maatte laegges vaegt paa, at sagsoegeren i oevrigt uden beregning gav tilladelse til offentliggoerelse af sine daglige programoversigter og hoejdepunkter fra de ugentlige programmer i pressen i Irland og Det Forenede Kongerige. Desuden gav selskabet ogsaa tilladelse til offentliggoerelse af de ugentlige programoversigter i de andre medlemsstater uden at kraeve licensafgifter.
En saadan adfaerd - som er karakteriseret ved, at det forhindres, at der fremstilles og forhandles et nyt produkt, som der er en potentiel efterspoergsel paa fra forbrugernes side, paa delmarkedet for ugentlige tv-blade, og ved, at enhver form for konkurrence paa det paagaeldende marked udelukkes med det ene formaal at opretholde sagsoegerens monopol - gaar klart ud over, hvad der er noedvendigt for at sikre ophavsrettens vaesentlige funktion, saaledes som den er anerkendt i faellesskabsretten. Sagsoegerens naegtelse af at give andre tilladelse til at offentliggoere selskabets ugentlige programoversigter var nemlig i det foreliggende tilfaelde vilkaarlig, for saa vidt som den ikke var begrundet i de krav, som saerligt goer sig gaeldende for udgivelse af tv-blade. Sagsoegeren havde saaledes mulighed for at tilpasse sig de betingelser, der gaelder for et marked for tv-blade med fri konkurrence, med henblik paa at sikre den kommercielle levedygtighed for selskabets ugeblad TV Times. Under disse omstaendigheder kan den kritiserede adfaerd altsaa ikke faellesskabsretligt begrundes i den beskyttelse, som foelger af ophavsretten til programoversigterne.
59 I saa henseende skal det yderligere understreges, at sagsoegerens naegtelse af at give andre tilladelse til at offentliggoere de ugentlige programoversigter - i modsaetning til, hvad selskabet har anfoert - adskiller sig fra den i forbindelse med de foernaevnte domme af 5. oktober 1988 undersoegte naegtelse fra selskaberne Volvo og Renault' s side af at meddele andre licens til fremstilling og salg af reservedele. I det foreliggende tilfaelde var formaalet med og virkningen af sagsoegerens eneret til gengivelse af sine programoversigter at udelukke enhver potentiel konkurrence paa det afledte marked for oplysninger om ugens programmer paa ITV og Channel 4 med henblik paa at opretholde det monopol, som sagsoegeren havde paa markedet i kraft af udgivelsen af bladet TV Times. For andre virksomheder, der oensker at udgive et tv-blad, kan sagsoegerens naegtelse af - efter anmodning og paa en ikke diskriminerende maade - at give andre tilladelse til at offentliggoere selskabets programoversigter derfor, som det med rette er anfoert af Kommissionen, sidestilles med en bilproducents vilkaarlige naegtelse af at levere reservedele - der er fremstillet i forbindelse med hans hovedvirksomhed, nemlig bilproduktion - til et uafhaengigt reparationsvaerksted, som udoever sin virksomhed paa det afledte marked for vedligeholdelse og reparation af biler. Desuden forhindrede den adfaerd, som sagsoegeren kritiseres for, fuldstaendigt, at der fremkom en bestemt type produkter paa markedet, nemlig generelle tv-blade. For saa vidt som den kritiserede adfaerd naermere var kendetegnet ved, at der ikke blev taget hensyn til forbrugernes behov, havde den foelgelig ogsaa visse lighedspunkter med den situation, at en bilproducent beslutter ikke at fremstille reservedele til bestemte bilmodeller, selv om der stadig er en efterspoergsel paa markedet - en situation, som er naevnt af Domstolen i ovennaevnte domme (sag 238/87, Volvo, praemis 9, og sag 53/87, Renault, praemis 18). Paa baggrund af denne sammenligning er det herefter klart, at sagsoegerens kritiserede adfaerd ud fra de kriterier, som er fastslaaet i den retspraksis, parterne har henvist til, ikke kan anses for omfattet af ophavsrettens egentlige indhold.
60 Paa baggrund af ovenstaaende betragtninger skal Retten fastslaa, at selv om programoversigterne paa det relevante tidspunkt var beskyttet af ophavsret i henhold til national ret, som fortsat fastlaegger de naermere regler for en saadan beskyttelse, kunne den kritiserede adfaerd ikke nyde en saadan beskyttelse inden for rammerne af den noedvendige tilnaermelse af de intellektuelle ejendomsrettigheder og Traktatens grundlaeggende principper om frie varebevaegelser og fri konkurrence. Den paagaeldende adfaerd forfulgte nemlig maal, der klart er i strid med artikel 86' s maal.
61 Af de saaledes anfoerte grunde kan anbringendet om en tilsidesaettelse af artikel 86 ikke tiltraedes.
2. Mangler ved begrundelsen
62 Sagsoegeren har anfoert, at beslutningen paa to punkter ikke opfylder begrundelsespligten i henhold til Traktatens artikel 190. For det foerste har Kommissionen, for saa vidt angaar sagsoegerens stilling paa markedet, ikke klart defineret de(t) relevante marked(er) i den 20. og den 22. betragtning til beslutningen. Den forvirring, dette giver anledning til, er yderligere blevet forvaerret under naervaerende sag, idet der i svarskriftet anvendes diverse udtryk for indbyrdes svagt forskellige kategorier af produkter med henblik paa at beskrive de relevante produkter, og navnlig idet der henvises til "et helt nyt marked, nemlig markedet for oplysninger". Kommissionen har saaledes tilsidesat sin helt afgoerende forpligtelse til at definere det relevante marked, og det er derfor umuligt at afgoere, om ITP har en dominerende stilling. For det andet har Kommissionen forud for konstateringen af, at der foreligger et misbrug, ikke i tilstraekkelig grad undersoegt forholdet mellem ophavsretten og artikel 86, selv om dette spoergsmaal havde en central placering i sagsoegerens argumentation under den administrative procedure. Kommissionen har navnlig ikke defineret, hvad der er ophavsrettens egentlige indhold ("the specific subject-matter"). Den har heller ikke anfoert sine grunde til at antage, at den anfaegtede adfaerd gik ud over ophavsrettens egentlige indhold. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen herved i beslutningen har paaberaabt sig nye retlige principper, og at der derfor bestaar en pligt til at give en saerlig klar begrundelse for beslutningen.
63 Kommissionen har gjort gaeldende, at den anfaegtede beslutning indeholder alle de momenter, der er noedvendige, for at parterne kan kende deres retsstilling, og for at Retten kan udoeve sin kontrol med hensyn til beslutningen.
64 Retten skal hertil bemaerke, at Kommissionen i foerste afsnit i den 20. betragtning til beslutningen klart har defineret de relevante produkter: Det drejer sig om sagsoegerens ugentlige programoversigter og de tv-blade, hvori disse programoversigter offentliggoeres. Anbringendet om, at det relevante marked ikke er defineret eller ikke er klart defineret i beslutningen, kan derfor ikke tiltraedes. Tilsvarende har Kommissionen, for saa vidt angaar begrebet et misbrug, i beslutningen klart anfoert sine grunde til at fastslaa, at sagsoegeren ved at udnytte sin eneret til gengivelse af programoversigterne som led i en politik, der strider mod formaalene med artikel 86, gik ud over, hvad der er noedvendigt for at sikre beskyttelsen af ophavsrettens egentlige indhold, og saaledes gjorde sig skyldig i et misbrug i henhold til artikel 86. I modsaetning til det af sagsoegeren anfoerte, giver begrundelsen for den anfaegtede beslutning altsaa de beroerte personer mulighed for at goere sig bekendt med de vaesentligste faktiske og retlige momenter, som ligger til grund for Kommissionens udtalelser, ligesom Retten saettes i stand til at udoeve sin kontrol. Beslutningen opfylder dermed de betingelser, som er knyttet til kontradiktionsprincippet, saaledes som de er fastlagt i en fast retspraksis. Domstolen har saaledes f.eks. i sin dom af 17. januar 1984 (forenede sager 43/82 og 63/82, VBVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19, praemis 22) udtalt, at "selv om Kommissionen i henhold til Traktatens artikel 190 har pligt til at anfoere de faktiske momenter, som ligger til grund for dens beslutning, og de retlige betragtninger, som har foranlediget den til at traeffe denne, kraever bestemmelsen ikke, at Kommissionen behandler alle de faktiske og retlige spoergsmaal, som er blevet behandlet under den administrative procedure" (jf. ligeledes dom af 11.7.1989, sag 246/86, Belasco m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2117, praemis 55 og 56).
65 Anbringendet om mangler ved begrundelsen for beslutningen kan derfor ikke tiltraedes.
66 Det foelger heraf, at paastanden om annullation af beslutningen i sin helhed ikke kan tages til foelge.
Den subsidiaere paastand om annullation af beslutningens artikel 2
67 Til stoette for sin subsidiaere paastand om delvis annullation af beslutningen, begraenset til artikel 2, for saa vidt som bestemmelsen kraever, at der skal meddeles licenser, har sagsoegeren gjort gaeldende, at der foreligger en tilsidesaettelse af artikel 3 i forordning nr. 17 og en tilsidesaettelse af Berner-konventionen af 1886 til vaern for litteraere og kunstneriske vaerker, som revideret i Bruxelles i 1948 og i Paris i 1971 (herefter benaevnt "Berner-konventionen"), samt en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet.
1. Tilsidesaettelse af artikel 3, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17
- Parternes argumenter
68 Sagsoegeren har subsidiaert anfaegtet den forpligtelse, som er paalagt selskabet i artikel 2 i beslutningen, til efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag at give andre interesserede parter tilladelse til at offentliggoere de ugentlige programoversigter. Selskabet har anfoert, at Kommissionen har misbrugt sine befoejelser og tilsidesat artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, som bestemmer, at "konstaterer Kommissionen efter begaering eller paa eget initiativ, at der foreligger en overtraedelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85 eller artikel 86, kan den ved en beslutning paalaegge de deltagende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder at bringe de konstaterede overtraedelser til ophoer". Artiklen giver ifoelge sagsoegeren udelukkende Kommissionen hjemmel til at paalaegge virksomhederne at bringe overtraedelsen til ophoer. Sagsoegeren har herved gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har begraenset sig til at paalaegge selskabet at bringe den konstaterede overtraedelse til ophoer, men har bestemt, hvorledes dette naermere skal ske, idet den har fastlagt en "pligt til at meddele licenser til udnyttelse af de beskyttede vaerker". Sagsoegeren har understreget, at den af Kommissionen valgte loesning saaledes fratager indehaveren af en intellektuel ejendomsret denne rettigheds egentlige indhold med det formaal at tillade andre at skabe et helt nyt marked ved at udnytte - i det konkrete tilfaelde - sagsoegerens programoversigter, der er beskyttet af ophavsret.
69 Kommissionen har heroverfor anfoert, at beslutningens artikel 2 ikke indebaerer nogen overskridelse af dens befoejelser i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17. Kommissionen har henvist til, at artikel 2 indeholder to forslag til, hvorledes overtraedelsen kan bringes til ophoer: Man kan efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag overlade andre interesserede parter de omtvistede programmer med henblik paa offentliggoerelse - hvilket er den af Kommissionen foretrukne loesning - eller man kan meddele licenser, hvori der er fastlagt betingelser, som tager hensyn til parternes legitime interesser. I modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert, paalaegger beslutningen saaledes ikke selskabet én bestemt loesning, men foreslaar paa en fleksibel maade visse former for adfaerd, som kan bringe overtraedelsen til ophoer, hvilket er i overensstemmelse med fast retspraksis og Kommissionens egen faste praksis (jf. Domstolens dom af 6.3.1974, forenede sager 6/73 og 7/73 Commercial Solvents mod Kommissionen, Sml. s. 223).
- Retlig bedoemmelse
70 For at kunne afgoere, om Kommissionen er befoejet til at paalaegge sagsoegeren efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag at give andre interesserede parter tilladelse til at offentliggoere selskabets ugentlige oversigter, eventuelt ved meddelelse af licenser, er det noedvendigt at fortolke artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17. Retten skal i den forbindelse bemaerke, at Kommissionens befoejelse til at paalaegge de beroerte virksomheder at bringe den konstaterede overtraedelse til ophoer i henhold til naevnte artikel 3 efter fast retspraksis indebaerer en ret til at paalaegge virksomhederne visse handlinger eller undladelser med henblik paa at bringe overtraedelsen til ophoer. Paa den baggrund maa de forpligtelser, som paalaegges virksomhederne, fastlaegges ud fra, hvad der kraeves for at genetablere lovlige forhold under hensyntagen til de saerlige omstaendigheder i det enkelte tilfaelde. Domstolen har i dom af 6. marts 1974 (forenede sager 6/73 og 7/73, Commercial Solvents, jf. ovenfor, praemis 45) udtalt, at "anvendelsen af (artikel 3 i forordning nr. 17) maa ske under hensyn til arten af den konstaterede overtraedelse og vil saavel kunne omfatte paabud om at udfoere visse handlinger eller praestere visse ydelser, der ulovligt har vaeret undladt, som forbud mod at fortsaette med visse handlinger eller at opretholde en vis praksis eller situation, der er i strid med Traktaten". Domstolen har naermere anfoert, at "til dette formaal kan Kommissionen eventuelt paalaegge de paagaeldende virksomheder at forelaegge Kommissionen forslag med henblik paa at bringe situationen i overensstemmelse med de krav, som Traktaten opstiller". Desuden har Domstolen i en kendelse af 17. januar 1980 udtrykkeligt anerkendt, at Kommissionen skal kunne udoeve den beslutningskompetence, som er indroemmet den i artikel 3, stk. 1, "saa virkningsfuldt og saa hensigtsmaessigt som muligt i den konkrete situation" (sag 792/79 R, Camera Care, Sml. s. 119, grund 17).
71 I det foreliggende tilfaelde finder Retten, at de vaesentlige elementer i overtraedelsen, som der er redegjort for i forbindelse med undersoegelsen af det foerste anbringende, goer de i beslutningens artikel 2 paalagte foranstaltninger berettigede. Paabuddet til sagsoegeren om efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag at levere sine ugentlige oversigter til ITP, BBC eller andre interesserede parter med henblik paa offentliggoerelse udgoer nemlig i betragtning af de saerlige omstaendigheder i sagen - som Retten har redegjort for i forbindelse med behandlingen af de vaesentlige elementer i overtraedelsen - den eneste maade, hvorpaa overtraedelsen kan bringes til ophoer, som fastslaaet af Kommissionen i den anfaegtede beslutning. Ved at paalaegge sagsoegeren efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag at give andre tilladelse til at offentliggoere de ugentlige oversigter fratager Kommissionen ikke selskabet muligheden for at vaelge mellem de forskellige foranstaltninger, som kan bringe overtraedelsen til ophoer. Det skal herved ogsaa understreges, at den sagsoegeren paalagte forpligtelse til at give andre tilladelse til offentliggoerelse af selskabets oversigter, eventuelt mod betaling af en rimelig licensafgift, skal ses i sammenhaeng med den mulighed, som med rette er indroemmet sagsoegeren i beslutningens artikel 2, for at knytte visse betingelser til denne tilladelse med henblik paa at sikre "en alsidig daekning af hoej kvalitet af alle (selskabets) programmer, herunder programmer af specifik interesse for et mindretal og/eller regional interesse, og programmer af kulturel, historisk og informativ betydning". Det er i denne sammenhaeng, at Kommissionen i samme artikel 2 har paalagt sagsoegeren at forelaegge forslag til saadanne betingelser med henblik paa godkendelse. Samtlige de forpligtelser, som paalaegges sagsoegeren i beslutningens artikel 2, er derfor berettigede under hensyntagen til deres formaal, saaledes som det er defineret i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, nemlig at bringe overtraedelsen til ophoer. Det foelger heraf, at Kommissionen ikke har overskredet graenserne for sin skoensbefoejelse ved anvendelsen af den naevnte bestemmelse.
72 Af de saaledes anfoerte grunde kan anbringendet om en tilsidesaettelse af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, ikke tiltraedes.
2. Tilsidesaettelse af Berner-konventionen
- Parternes argumenter
73 Sagsoegeren har mere subsidiaert gjort gaeldende, at selv om artikel 3 i forordning nr. 17 maatte give Kommissionen mulighed for eventuelt at fastslaa en pligt til at meddele licenser, er en saadan loesning uforenelig med Berner-konventionen. Selskabet finder nemlig, at eftersom samtlige Faellesskabets medlemsstater er blandt Berner-konventionens kontraherende parter, maa konventionen anses for en del af faellesskabsretten og et udtryk for de relevante principper heri, jf. Traktatens artikel 234.
Sagsoegeren har henvist til, at ophavsmanden til et litteraert eller kunstnerisk vaerk i henhold til artikel 9, stk. 1, i konventionen har eneret til at reproducere det beskyttede vaerk. Selskabet har gjort gaeldende, at stk. 2 i samme artikel, som er indsat i forbindelse med den i 1971 i Paris foretagne revision, giver de kontraherende stater mulighed for at tillade reproduktion af litteraere og kunstneriske vaerker i visse saerlige tilfaelde, under forudsaetning af at en saadan reproduktion ikke paa skadelig maade paavirker den normale udnyttelse af vaerket og ikke paa urimelig maade goer indgreb i ophavsmandens legitime interesser.
Ifoelge sagsoegeren kan det heraf udledes, at beslutningens artikel 2 er uforenelig med Berner-konventionen, da den paa skadelig maade paavirker den normale udnyttelse af selskabets ophavsret til sine programoversigter og i alvorlig grad goer indgreb i selskabets legitime interesser.
74 Kommissionen har heroverfor anfoert, at Berner-konventionen ikke er anvendelig i naervaerende sag. Ifoelge Kommissionen er Faellesskabet nemlig ikke part i konventionen, og det er fast retspraksis, at "EOEF-Traktaten paa de omraader, den regulerer, har forrang for konventioner, der er indgaaet mellem medlemsstaterne foer dens ikrafttraeden" (Domstolens dom af 27.2.1962, sag 10/61, Kommissionen mod Italien, Sml. 1954-1964, s. 287). I oevrigt er konventionen under alle omstaendigheder uanvendelig, eftersom programoversigterne ifoelge Kommissionen ikke kan vaere beskyttet af en ophavsret i konventionens forstand. Subsidiaert har Kommissionen gjort gaeldende, at ogsaa selv om det maatte antages, at beslutningen beroerer oplysninger, der er beskyttet af en ophavsret, viser den omstaendighed, at oplysningerne leveres til visse andre interesserede parter uden beregning med henblik paa offentliggoerelse, at forpligtelsen til at meddele licenser mod en rimelig licensafgift ikke goer indgreb i sagsoegerens legitime interesser og derfor er i overensstemmelse med konventionen.
- Retlig bedoemmelse
75 Logisk skal der foerst tages stilling til spoergsmaalet om anvendeligheden af Berner-konventionen i det foreliggende tilfaelde og det af Kommissionen fremfoerte argument, hvorefter faellesskabsretten har forrang for bestemmelserne i den paagaeldende konvention. Retten skal hertil indledningsvis bemaerke, at Faellesskabet - som paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin ikke har faaet overfoert kompetence paa omraadet for intellektuelle og kommercielle ejendomsrettigheder - ikke er part i Berner-konventionen, som er ratificeret af alle Faellesskabets medlemsstater. Hvad angaar de konventioner, som medlemsstaterne har indgaaet, skal det bemaerkes, at EOEF-Traktatens artikel 234 regulerer forholdet mellem Traktatens bestemmelser og internationale konventioner, som medlemsstaterne har indgaaet foer Traktatens ikrafttraeden. Artiklen fastslaar, at "de rettigheder og forpligtelser, der foelger af konventioner, som foer denne Traktats ikrafttraeden er indgaaet mellem paa den ene side en eller flere medlemsstater og paa den anden side et eller flere tredjelande, beroeres ikke af bestemmelserne i denne Traktat". Domstolen har fortolket artiklen saaledes, at den udelukkende sigter til forpligtelser, som medlemsstaterne har indgaaet over for tredjelande. I dom af 11. marts 1986 (sag 121/85, Conegate, Sml. s. 1007, praemis 25) udtalte den, at "formaalet med artikel 234 (er) at sikre, at Traktatens anvendelse hverken beroerer forpligtelser til at respektere tredjelandes rettigheder i henhold til en tidligere konvention indgaaet med en medlemsstat eller denne medlemsstats opfyldelse af sine forpligtelser ifoelge konventionen. Konventioner indgaaet foer Traktatens ikrafttraeden kan saaledes ikke paaberaabes i forholdet mellem medlemsstaterne til stoette for begraensninger i samhandelen i Faellesskabet" (jf. ligeledes dom af 27.2.1962, sag 10/61, Kommissionen mod Italien, jf. ovenfor, og dom af 14.10.1980, sag 812/79, Attorney General, Sml. s. 2787, praemis 8).
76 Med hensyn til naervaerende sag, som angaar Irland og Det Forenede Kongerige, er der grund til at fremhaeve, at Traktatens artikel 234 i medfoer af tiltraedelsesaktens artikel 5 finder anvendelse paa aftaler eller overenskomster, der er indgaaet foer disse landes tiltraedelse af Faellesskabet den 1. januar 1973. Det foelger heraf, at bestemmelserne i Berner-konventionen, der er ratificeret af Irland og Det Forenede Kongerige foer den 1. januar 1973, i interne EF-forhold ikke kan paavirke Traktatens bestemmelser. Sagsoegeren kan derfor ikke paaberaabe sig dem til stoette for begraensninger i det system med fri konkurrence, som er indfoert og anvendes inden for Faellesskabet i medfoer af Traktatens bestemmelser, navnlig artikel 86. Allerede derfor kan anbringendet om, at artikel 2 i beslutningen er i strid med artikel 9, stk. 1, i Berner-konventionen, ikke tiltraedes.
Det samme goer sig gaeldende i relation til artikel 9, stk. 2. Det skal herved blot bemaerkes, at stk. 2 blev indsat ved Paris-akten af 1971, som Det Forenede Kongerige har vaeret part i siden 2. januar 1990, men som ikke er ratificeret af Irland. For Det Forenede Kongeriges vedkommende er Paris-akten - navnlig konventionens artikel 9, stk. 2 - altsaa ratificeret efter tiltraedelsen af Faellesskabet, hvorfor den ikke kan paavirke en bestemmelse i Traktaten. Medlemsstaterne kan nemlig ikke fjerne reglerne i Traktaten ved at indgaa en international aftale eller overenskomst. De maa i givet fald benytte sig af den i Traktatens artikel 236 foreskrevne procedure. Det foelger heraf, at artikel 9, stk. 2, i Berner-konventionen ikke kan paaberaabes til stoette for at begraense den kompetence, som er tillagt Faellesskabet i henhold til Traktaten, naar de heri indeholdte konkurrenceregler skal ivaerksaettes, navnlig artikel 86 med gennemfoerelsesbestemmelser, saasom artikel 3 i forordning nr. 17.
77 Anbringendet om en tilsidesaettelse af Berner-konventionen kan derfor under ingen omstaendigheder tiltraedes.
3. Tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
78 Sagsoegeren har desuden gjort gaeldende, at selv om det laa inden for Kommissionens befoejelser at paabyde de i beslutningens artikel 2 foreskrevne foranstaltninger, er disse i strid med proportionalitetsprincippet, for saa vidt som ITP herved fratages de afgoerende fordele ved selskabets ophavsret og navnlig ved eneretten til at gengive programoversigterne. Foranstaltningerne maa nemlig ikke overskride graenserne for, hvad der er strengt noedvendigt med henblik paa at naa det saerlige maal, som er opstillet i Traktatens artikel 3, litra f) (jf. Domstolens dom af 23.11.1971, sag 62/70, Bock mod Kommissionen, Sml. s. 239, praemis 15, dom af 20.2.1979, sag 122/78, Buitoni, Sml. s. 677, dom af 11.11.1981, sag 203/80, Casati, Sml. s. 2595, praemis 27, og - for saa vidt angaar konkurrencereglerne - dom af 28.2.1984, forenede sager 228/82 og 229/82, Ford mod Kommissionen, Sml. s. 1129). Sagsoegeren er af den opfattelse, at det betydelige indgreb i selskabets ophavsret ikke staar i forhold til det forfulgte maal, nemlig oprettelsen af et nyt marked for generelle ugentlige tv-blade.
79 Kommissionen er af den opfattelse, at beslutningen er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Den har herved bemaerket, at dette princip i henhold til fast retspraksis indebaerer, at de byrder, som paalaegges de erhvervsdrivende, ikke maa overskride "graenserne for, hvad der er hensigtsmaessigt og noedvendigt for at naa det oenskede maal".
80 Det skal understreges, at dette anbringende i realiteten er sammenfaldende med anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, som er behandlet ovenfor. Proportionalitetsprincippet er nemlig forudsaetningsvis indeholdt i denne bestemmelse, som giver Kommissionen hjemmel til at paalaegge de beroerte virksomheder forpligtelser udelukkende med det formaal at bringe overtraedelsen til ophoer. Som Kommissionen med rette har anfoert, indebaerer proportionalitetsprincippet i det foreliggende tilfaelde, at de byrder, som paalaegges virksomhederne med henblik paa at bringe en overtraedelse af konkurrenceretten til ophoer, ikke maa overskride graenserne for, hvad der er rimeligt og noedvendigt for at opfylde det tilsigtede maal, nemlig at sikre, at de regler, som er blevet tilsidesat, overholdes (jf. med hensyn til proportionalitetsprincippet f.eks. dom af 24.9.1985, sag 181/84, Man (Sugar), Sml. s. 2889, praemis 20).
81 Der skal derfor blot henvises til, at det fremgaar af Rettens bemaerkninger i forbindelse med behandlingen af anbringendet om tilsidesaettelse af artikel 3 i forordning nr. 17, at paabuddet til sagsoegeren om efter anmodning og paa et ikke diskriminerende grundlag at give andre interesserede parter tilladelse til at offentliggoere selskabets ugentlige oversigter, eventuelt ved at meddele dem en licens, hvortil der er knyttet visse betingelser, er en rimelig og noedvendig foranstaltning med henblik paa at bringe overtraedelsen til ophoer.
82 Paa baggrund af det saaledes anfoerte kan anbringendet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet ikke tiltraedes.
83 Sagsoegerens subsidiaere paastand om annullation af beslutningens artikel 2 kan herefter ikke tages til foelge, hvorefter Kommissionen i det hele skal frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
84 Ifoelge artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement, der i henhold til artikel 11, stk. 3, i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 finder tilsvarende anvendelse for Retten, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegeren har tabt sagen, boer denne tilpligtes at afholde sagens omkostninger, herunder intervenientens.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger, herunder intervenientens.