CELEX: 61993CJ0046
Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof
Vokietija ir High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court
Jungtinė Karalystė

1993 m.
sausio 28 d. ir 1992 m. lapkričio 18 d. Nutartimis,
kurias Teisingumo Teismas gavo atitinkamai 1993 m. vasario
17 d. ir 1993 m. vasario 18 d., Vokietijos Aukščiausiasis
teismas (
Bundesgerichtshof
) (byloje C‑46/93) ir
High Court of Justice, Queen’s Bench Division, Divisional Court
(byloje
C‑48/93) pagal EEB sutarties 177 straipsnį kreipėsi dėl
prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdami klausimus dėl valstybės
narės atsakomybės už žalą, padarytą asmenims dėl tai valstybei
priskirtino Bendrijos teisės pažeidimo, sąlygų.
Klausimai buvo iškelti nagrinėjant dvi bylas: tarp bendrovės
Brasserie du Pêcheur SA
(toliau –
Brasserie du Pêcheur
) ir Vokietijos Federacinės Respublikos bei tarp bendrovės
Factortame Ltd. ir kt.
(toliau –
Factortame ir kt.
) ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės.

Byla C‑46/93
Schiltigheim mieste (Alzasas) įsikūrusi Prancūzijos bendrovė
Brasserie du Pêcheur
prašymą
pateikusiam nacionaliniam teismui nurodė, kad ji 1981 m. pabaigoje
buvo priversta sustabdyti savo alaus eksportą į Vokietiją, nes
kompetentingos Vokietijos institucijos manė, jog jos gaminamas alus
neatitinka grynumo reikalavimo (
Reinheitsgebot
), nustatyto 1952 m. kovo 14 d. Alaus mokesčio įstatymo (
Biersteuergesetz
)
(BGBl. I, p. 149) 9 ir 10 straipsniuose (1976 m.
gruodžio 14 d. Įstatymo redakcija, BGBl. I, p. 3341, toliau –
BStG).
Komisija
laikėsi požiūrio, kad šios nuostatos prieštarauja EEB sutarties
30 straipsniui, ir iškėlė Vokietijos Federacinei Respublikai bylą
dėl įsipareigojimų neįvykdymo, remdamasi dviem pagrindais: draudimu
prekiauti alaus rūšimis, pavadintomis „Bier“ (alus), kurios skirtingais
būdais teisėtai gaminamos kitose valstybėse narėse, ir draudimu
importuoti alų su priedais. 1987 m. kovo 12 d. Sprendimu
Komisija prieš Vokietiją
(178/84,
Rink. p. 1227) Teisingumo Teismas nusprendė, kad draudimas
prekiauti nagrinėjamų Vokietijos teisės nuostatų neatitinkančiu alumi,
importuotu iš kitų valstybių narių, yra nesuderinamas su Sutarties
30 straipsniu.
Todėl
Brasserie du Pêcheur
pateikė ieškinį prieš Vokietijos Federacinę Respubliką dėl nuostolių,
kuriuos ji patyrė dėl importo apribojimų nuo 1981 m. iki
1987 m., atlyginimo, reikalaudama sumokėti jai 1 800 000
Vokietijos markių (DM) dydžio kompensaciją, kuri sudaro tik dalį iš
tikrųjų patirtų nuostolių.

Bundesgerichtshof
nurodo Vokietijos civilinio kodekso (
Bürgerliches Gesetzbuch
, toliau – BGB) 839 straipsnį ir Konstitucijos (
Grundgesetz
,
toliau – GG) 34 straipsnį. Pagal BGB 839 straipsnio
1 dalį, „jei pareigūnas tyčia ar dėl nerūpestingumo nevykdo jam
paskirtų oficialių pareigų trečiojo asmens atžvilgiu, jis trečiajam
asmeniui atlygina dėl to atsiradusią žalą“. GG 34 straipsnyje
nurodoma, kad „jei asmuo, atlikdamas jam patikėtas oficialias pareigas,
pažeidžia įvykdyti priklausančius įsipareigojimus trečiojo asmens
atžvilgiu, atsakomybė iš esmės tenka valstybei ar institucijai, kurioje
jis tarnauja“.
Kartu
aiškinant šias nuostatas matyti, kad norint, jog valstybė taptų
atsakinga, reikia, kad trečiasis asmuo galėtų būti laikomas pažeisto
įsipareigojimo adresatu; tai reiškia, kad valstybė atsako tik už
trečiajam asmeniui skirtų įsipareigojimų pažeidimus. Tačiau, kaip nurodo
Bundesgerichtshof
, BStG atveju nacionalinis įstatymų leidėjas
prisiėmė pareigas tik plačiajai visuomenei, o ne konkrečiam asmeniui ar
asmenų grupei, kurie galėtų būti laikomi „trečiaisiais asmenimis“
pirmiau minėtų nuostatų prasme.
Todėl
Bundesgerichtshof
kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas šiuos klausimus:
„1.
Ar Bendrijos teisės principas,
kuriuo remdamosi valstybės narės privalo atlyginti joms priskirtinais
Bendrijos teisės pažeidimais asmenims padarytą žalą, taip pat taikomas,
kai tokio pažeidimo esmę sudaro nacionalinio parlamento įstatymo
nesuderinimas su viršenybę turinčiomis Bendrijos teisės normomis (šiuo
atveju – Vokietijos
Biersteuergesetz
9 ir 10 straipsnių nesuderinimas su EEB sutarties 30 straipsniu)?
2.
Ar valstybės teisės sistemoje gali
būti numatyta, kad teisei gauti kompensaciją taikomi tokie patys
apribojimai kaip ir tie, kurie yra taikomi, kai nacionalinis įstatymas
pažeidžia aukštesnio lygmens teisės aktą, pavyzdžiui, kai paprastas
federalinis įstatymas pažeidžia Vokietijos Federacinės Respublikos
konstituciją?
3.
Ar valstybės teisės sistemoje gali
būti numatyta, kad teisė gauti kompensaciją priklauso nuo valstybės
institucijų, atsakingų už teisės aktų nesuderinimą, kaltės (tyčios ar
nerūpestingumo)?
4.
Jei atsakymas į 1 klausimą yra
teigiamas ir atsakymas į 2 klausimą yra neigiamas:
a)
ar gali pareiga atlyginti žalą
pagal nacionalinę teisę būti ribojama žalos, padarytos konkrečioms
teisės saugomoms individualioms vertybėms, pvz., nuosavybei, atlyginimu,
ar būtina atlyginti visus turtinius nuostolius, įskaitant negautą
pelną?
b)
ar pareiga mokėti kompensaciją
taikoma taip pat žalos, patirtos iki paskelbiant 1987 m. kovo
12 d. Europos Teisingumo Teismo sprendimą (byla 178/84), kad
Vokietijos
Biersteuergesetz
10 straipsnis pažeidė viršenybę turinčias Bendrijos teisės nuostatas, atlyginimui?“

Byla C‑48/93
1998 m. gruodžio 16 d.
Factortame ir kt
.,
jungianti fizinius asmenys bei pagal Jungtinės Karalystės įstatymus
įsteigtas bendroves, kartu su šių bendrovių direktoriais ir akcininkais
pateikė
High Court of Justice, Queen’s Bench Division, Divisional Court
(toliau –
Divisional Court
) ieškinį, kuriame ginčijamas 1988 m. Prekybos laivybos įstatymo (
Merchant Shipping Act
)
II dalies suderinamumas su Bendrijos teise, visų pirma su EEB
sutarties 52 straipsniu. Šis įstatymas įsigaliojo 1988 m.
gruodžio 1 d. su išlyga, kad iki 1989 m. kovo 31 d. bus
nustatytas pereinamasis laikotarpis. Įstatyme buvo numatyta, kad turi
būti sukurtas naujas Didžiosios Britanijos žvejybos laivų registras ir
kad tokių laivų registracija, įskaitant ir tuos laivus, kurie jau buvo
užregistruoti ankstesniame registre, priklauso nuo tam tikrų sąlygų,
susijusių su savininkų pilietybe, buvimo vieta ir nuolatine gyvenamąja
vieta. Žvejybos laivai, kurie negalėjo būti užregistruoti naujajame
registre, neteko teisės žvejoti.
Atsakydamas
į nacionalinio teismo pateiktus klausimus, Teisingumo Teismas savo
1991 m. liepos 25 d. Sprendimu
Factortame II
(C‑221/89,
Rink. p. I‑3905) nusprendė, kad su laivų savininkų ir
valdytojų pilietybe, buvimo vieta ar nuolatine gyvenamąja vieta
susijusios sąlygos, nurodytos Jungtinės Karalystės sukurtoje
registravimo sistemoje, prieštarauja Bendrijos teisei, tačiau nustatyta
registravimo sąlyga, kad konkretūs laivai privalo būti eksploatuojami ir
jų veiklai vadovaujama bei ji kontroliuojama iš Jungtinės Karalystės
teritorijos, neprieštarauja Bendrijos teisei.
1989 m.
rugpjūčio 4 d. Komisija Jungtinei Karalystei iškėlė bylą dėl
įsipareigojimų neįvykdymo. Kartu ji kreipėsi dėl laikinųjų apsaugos
priemonių taikymo, kuriomis siekiama pirmiau nurodytų su pilietybe
susijusių sąlygų taikymą sustabdyti tuo pagrindu, kad jos prieštarauja
EEB sutarties 7, 52 ir 221 straipsniams. 1989 m. spalio
10 d. Nutartimi
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(246/89 R,
Rink. p. 3125) Teisingumo Teismo pirmininkas patenkino
prašymą sustabdyti sąlygų taikymą. Vykdydama tą nutartį, Jungtinė
Karalystė priėmė naująją registravimo sistemą keičiančias nuostatas,
įsigaliojusias 1989 m. lapkričio 2 dieną. Savo 1991 m.
spalio 4 d. Sprendimu
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(C‑246/89, Rink. I‑4585) Teisingumo Teismas patvirtino, kad byloje
dėl įsipareigojimų neįvykdymo ginčijamos registravimo sąlygos
prieštarauja Bendrijos teisei.
O 1991 m. spalio 2 d.
Divisional Court
priėmė nutartį, įgyvendinančią minėtą 1991 m. liepos 25 d.
Teisingumo Teismo sprendimą, ir kartu ieškovams nurodė pateikti išsamius
jų reikalavimų atlyginti žalą duomenis. Ieškovai nacionaliniam teismui
pateikė išsamų įvairių žalos atlyginimo reikalavimų pagrindimą,
įskaitant nuo 1989 m. balandžio 1 d., kai įsigaliojo
nagrinėjamas įstatymas, iki 1989 m. lapkričio 2 d., kai jis
buvo panaikintas, patirtas išlaidas bei nuostolius.
Galiausiai
Divisional Court
savo 1992 m. lapkričio 18 d. Nutartimi leido
Rawlings (Trawling) Ltd.
,
37-ajam ieškovui byloje C‑48/93, iš dalies pakeisti savo ieškinį ir į
jį įtraukti reikalavimą atlyginti baudinius nuostolius už su
Konstitucija nesuderinamą valdžios institucijų elgesį (
exemplary damages for unconstitutional behaviour
).
Šiomis aplinkybėmis
Divisional Court
kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas šiuos klausimus:
„1. Atsižvelgiant į visas šios bylos aplinkybes, jei:
a)      valstybė
narė teisės akte nustatė sąlygas, susijusias su žvejybos laivų
savininkų, valdytojų bei laivus eksploatuojančių bendrovių akcininkų bei
direktorių pilietybe, nuolatine gyvenamąja vieta ir buvimo vieta;  ir
b)      Teisingumo
Teismas (bylose C‑221/89 ir C‑246/89) nustatė, kad tokios sąlygos
pažeidžia EEB sutarties 5, 7, 52 ir 221 straipsnius,
ar
tokių laivų savininkai, valdytojai arba laivus eksploatuojančių
bendrovių direktoriai ir (arba) akcininkai turi teisę pagal
Bendrijos teisę iš tos valstybės narės gauti nuostolių, kuriuos jie
patyrė dėl visų arba kurio nors iš anksčiau nurodytų EEB sutarties
pažeidimų, atlyginimą?
2. Jei atsakymas į
1 klausimą yra teigiamas, kokius kriterijus, jei tokių esama, pagal
Bendrijos teisę turi taikyti nacionalinis teismas, priimdamas sprendimą
dėl reikalavimų atlyginti nuostolius, apimančius:
a)      išlaidas
ir (arba) negautą pelną ir (arba) pajamas per laikotarpį po
anksčiau nurodytų sąlygų įsigaliojimo, per kurį laivai buvo priversti
stovėti nenaudojami, teko ieškoti alternatyvių žvejybos galimybių
ir (arba) bandyti registruotis kitur;
b)      nuostolius,
atsiradusius dėl laivų ar jų akcijų arba laivus turinčių kompanijų
akcijų pardavimo mažesne kaina;
c)      nuostolius,
atsiradusius dėl poreikio suteikti užstatus, mokėti baudas ar padengti
teisines išlaidas dėl tariamų teisės pažeidimų, susijusių su tuo, kad
laivai buvo išbraukti iš nacionalinio registro;
d)      nuostolius,
atsiradusius dėl to, kad šie asmenys negalėjo turėti ir toliau
eksploatuoti laivų;
e)      administravimo rinkliavų praradimą;
f)      išlaidas, patirtas siekiant sumažinti pirmiau nurodytus nuostolius;
g)      galimus baudinius nuostolius?“
Išsamesnį
pagrindinių bylų faktų išdėstymą, informaciją apie proceso eigą, taip
pat Teisingumo Teismui pateiktas rašytines pastabas galima rasti teismo
posėdžio pranešime. Toliau ši informacija minima ar nagrinėjama tik
tiek, kiek reikia Teisingumo Teismo motyvams pateikti.

Valstybės
atsakomybė už įstatymų leidžiamosios institucijos veiksmus ar
neveikimą, prieštaraujančius Bendrijos teisei (pirmasis klausimas
abiejose bylose – C‑46/93 ir C‑48/93)
Pateikdami
savo pirmąjį klausimą, abu nacionaliniai teismai iš esmės siekia
išsiaiškinti, ar principas, kad valstybės narės privalo atlyginti žalą,
padarytą asmenims joms priskirtinais Bendrijos teisės pažeidimais,
taikytinas tais atvejais, kai už nagrinėjamą pažeidimą atsakinga
nacionalinė įstatymų leidžiamoji institucija.
1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimu
Francovich ir kt.
(C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357, 37 punktas)
Teisingumo Teismas nusprendė, kad Bendrijos teisės principas įpareigoja
valstybes nares atlyginti žalą, padarytą asmenims joms priskirtinais
Bendrijos teisės pažeidimais.
Vokietijos,
Airijos ir Nyderlandų vyriausybės teigia, kad valstybių narių pareiga
atlyginti asmenims padarytą žalą kyla tik tuomet, kai pažeistos
nuostatos nėra tiesiogiai veikiančios. Minėtame sprendime
Francovich ir kt.
Teisingumo Teismas paprasčiausiai siekė užpildyti asmens teisių
užtikrinimo spragą. Kadangi nacionalinė teisė suteikia asmenims teisę
pareikšti ieškinį ginant savo teises pagal tiesiogiai veikiančias
Bendrijos teisės nuostatas, nebūtina suteikti jiems ir tiesiogiai
Bendrijos teise pagrįstos teisės gauti kompensaciją, jei tokios
nuostatos buvo pažeistos.
Šis argumentas nepriimtinas.
Pagal
nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką asmenų teisė nacionaliniuose
teismuose remtis tiesiogiai veikiančiomis Sutarties nuostatomis yra tik
minimali garantija ir nėra pakankama, kad būtų užtikrintas visiškas
Sutarties įgyvendinimas (žr., pavyzdžiui, 1986 m. spalio 15 d.
Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑168/85, Rink. p. 2945, 11 punktą; 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑120/88, Rink. p. I‑621, 10 punktą ir 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
,
C‑119/89, Rink. p. I‑641, 9 punktą). Šios teisės tikslas
– užtikrinti, kad Bendrijos teisės nuostatos turi viršenybę prieš
nacionalines nuostatas. Kiekvienu atveju ta teisė negali užtikrinti
asmenims Bendrijos teisės suteikiamų lengvatų ir, svarbiausia, apsaugoti
jų nuo žalos dėl tai valstybei narei priskirtino Bendrijos teisės
pažeidimo. Tačiau, kaip matyti iš sprendimo
Francovich ir kt.
33 punkto,
Bendrijos teisės visiškas veiksmingumas būtų abejotinas, jei asmenys
negalėtų gauti žalos atlyginimo, kai jų teisės buvo pažeistos pažeidus
Bendrijos teisę.
Tokia
situacija susidarytų, jei asmuo, nukentėjęs dėl to, kad direktyva
nebuvo perkelta į nacionalinę teisę, ir negalintis nacionaliniame teisme
tiesiogiai remtis direktyvos nuostatomis, nes jos yra nepakankamai
tikslios ir besąlyginės, pareiškia ieškinį įsipareigojimų neįvykdžiusiai
valstybei narei dėl žalos, patirtos pažeidus Sutarties
189 straipsnio trečiąją pastraipą, atlyginimo. Esant tokioms
aplinkybėms, kokios susiklostė ir minėtoje
Francovich ir kt.
byloje, žalos atlyginimo tikslas yra kompensuoti žalingas pasekmes,
kilusias direktyvos teikiamos naudos gavėjams dėl to, kad valstybė narė
neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę.
Tokia
pati situacija susidaro pažeidus teisę, tiesiogiai suteiktą Bendrijos
nuostatos, leidžiančios ja pasiremti nacionaliniuose teismuose. Tokiu
atveju teisė gauti kompensaciją yra būtinas Bendrijos nuostatos, kurią
pažeidus buvo patirta žala, tiesioginio veikimo rezultatas.
Nagrinėjamu
atveju neabejotina, kad konkrečios Bendrijos nuostatos, būtent
Sutarties 30 straipsnis C‑46/93 byloje ir 52 straipsnis C‑48/3
byloje, veikia tiesiogiai, nes jos suteikia asmenims teisių, kuriomis
jie gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose. Jei šios nuostatos
pažeidžiamos, galima reikalauti kompensacijos.
Vokietijos
vyriausybė teigia, jog bendroji teisė gauti kompensaciją asmenims gali
būti suteikta tik įstatymais, ir tokios teisės pripažinimas teismo
sprendimu yra nesuderinamas su kompetencijos paskirstymu tarp Bendrijos
institucijų ir valstybių narių bei su Sutartyje nustatyta institucine
pusiausvyra.
Tačiau
būtina pabrėžti, kad valstybės atsakomybės už žalą, atsiradusia dėl
valstybės įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę pažeidimo, egzistavimas
ir mastas yra Sutarties aiškinimo klausimas, priklausantis Teisingumo
Teismo kompetencijai.
Nagrinėjamu atveju, kaip ir byloje
Francovich ir kt.
, šį išaiškinimo reikalaujantį klausimą nacionaliniai teismai pagal Sutarties 177 straipsnį perdavė Teisingumo Teismui.
Kadangi
Sutartyje nėra nuostatos, aiškiai ir konkrečiai reglamentuojančios
valstybių narių padarytų Bendrijos teisės pažeidimų padarinius,
Teisingumo Teismas, vykdydamas Sutarties 164 straipsniu jam
paskirtą užduotį užtikrinti, kad aiškinant ir taikant Sutartį būtų
laikomasi teisės reikalavimų, turi priimti sprendimą šiuo klausimu,
remdamasis visuotinai pripažintais aiškinimo būdais, visų pirma
Bendrijos teisinės sistemos pagrindiniais principais, o prireikus –
valstybių narių teisinėms sistemoms būdingais bendraisiais principais.
Iš
tiesų Sutarties 215 straipsnio antrojoje pastraipoje yra daroma
nuoroda į bendruosius valstybių narių įstatymams būdingus principus,
kurie yra Bendrijos deliktinės atsakomybės už žalą, kurią jos
institucijos ar tarnautojai padarė atlikdami savo pareigas, pagrindas.
Bendrijos
deliktinės atsakomybės principas, aiškiai apibrėžtas Sutarties
215 straipsnyje, paprasčiausiai yra bendrojo, visoms valstybių
narių teisinėms sistemoms būdingo, principo, kad neteisėtais veiksmais
ar neveikimu padaryta žala turi būti atlyginta, išraiška. Ši nuostata
taip pat atspindi valstybės institucijų pareigą atlyginti žalą, padarytą
vykdant savo pareigas.
Pažymėtina,
kad daugelyje nacionalinių teisinių sistemų teisės normų,
reguliuojančių valstybės atsakomybę, pagrindus yra nustatę teismai.
Atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus argumentus, Teisingumo Teismas minėto sprendimo
Francovich ir kt.
35 punkte jau konstatavo, kad valstybės atsakomybės už žalą,
padarytą asmenims jai priskirtinais Bendrijos teisės pažeidimais,
principas yra neatskiriama Sutarties sistemos dalis.
Iš
to galima daryti išvadą, kad šis principas tinka kiekvienam atvejui,
kai valstybė narė pažeidžia Bendrijos teisę, nesvarbu, kokios valstybės
institucijos veiksmais ar neveikimu buvo padarytas pažeidimas.
Be
to, atsižvelgiant į esminį Bendrijos teisės sistemos reikalavimą, kad
Bendrijos teisė būtų vienodai taikoma (žr. visų pirma 1991 m.
vasario 21 d. Sprendimo
Zuckerfabrik
, C‑143/88 ir C‑92/88,
Rink. p. I‑415, 26 punktą), pareiga atlyginti žalą,
padarytą asmenims Bendrijos teisės pažeidimu, negali priklausyti nuo
vidaus taisyklių dėl kompetencijos paskirstymo tarp valdžios
institucijų.
Kaip
savo išvados 38 punkte nurodė generalinis advokatas, tarptautinėje
teisėje valstybė, traukiama atsakomybėn už tarptautinio įsipareigojimo
pažeidimą, yra laikoma vienu subjektu, nesvarbu, ar pažeidimą, dėl kurio
atsirado žala, padarė įstatymų leidžiamoji, teisminė ar vykdomoji
valdžia. Tai juo labiau taikytina Bendrijos teisės sistemai, nes visos
valstybės valdžios institucijos, įskaitant įstatymų leidžiamąsias,
atlikdamos savo užduotis privalo laikytis Bendrijos teisės nustatytų
normų, tiesiogiai reguliuojančių asmenų padėtį.
Tas
faktas, kad pagal nacionalines normas pažeidimas, dėl kurio
skundžiamasi, yra priskirtinas įstatymų leidžiamajai institucijai,
neturi įtakos reikalavimams, tampriai susijusiems su asmenų,
besiremiančių Bendrijos teise, teisių ir šiuo atveju – teisės
nacionaliniuose teismuose gauti minėtu pažeidimu padarytos žalos
atlyginimą, apsauga.
Todėl
nacionaliniams teismams reikia atsakyti, jog principas, kad valstybės
narės privalo atlyginti žalą, padarytą  asmenims valstybėms
priskirtinais Bendrijos teisės pažeidimais, yra taikytinas ir tuo
atveju, kai už konkretų pažeidimą atsakinga nacionalinė įstatymų
leidžiamoji institucija.

Valstybės
atsakomybės už Bendrijos teisei prieštaraujančius nacionalinės įstatymų
leidžiamosios institucijos veiksmus ar neveikimą sąlygos (antrasis
klausimas byloje C‑46/93 ir pirmasis klausimas byloje C‑48/93)
Pateikdami
šiuos klausimus nacionaliniai teismai prašo Teisingumo Teismo
konkrečiai nurodyti sąlygas, kuriomis Bendrijos teisė garantuoja teisę į
valstybei narei priskirtinu Bendrijos teisės pažeidimu asmenims
padarytos žalos atlyginimą, atsižvelgiant į nagrinėjamų bylų aplinkybes.
Nors
Bendrijos teisė nustato valstybės atsakomybę, sąlygos, kuriomis ta
atsakomybė suteikia teisę gauti kompensaciją, priklauso nuo žalą
sukėlusio Bendrijos teisės pažeidimo pobūdžio (minėto sprendimo
Francovich ir kt.
38 punktas).
Kad
būtų nustatytos tos sąlygos, pirmiausia reikia atsižvelgti į Bendrijos
teisinės sistemos principus, sudarančius valstybės atsakomybės pagrindą,
būtent, pirma, visišką Bendrijos normų veiksmingumą ir veiksmingą jomis
suteikiamų teisių apsaugą ir, antra, pareigą bendradarbiauti, kurią
valstybėms narėms nustato Sutarties 5 straipsnis (minėto sprendimo
Francovich ir kt.
, 31–36 punktai).
Be
to, kaip pabrėžė Komisija ir kelios pastabas pateikusios vyriausybės,
reikėtų remtis Teisingumo Teismo praktika dėl Bendrijos deliktinės
atsakomybės.
Pirma,
Sutarties 215 straipsnio antroji pastraipa dėl Bendrijos
deliktinės atsakomybės nurodo valstybių narių įstatymams būdingus
bendruosius principus, kuriais Teisingumo Teismas taip pat vadovaujasi
kitose Bendrijos teisės srityse, jei nėra rašytinių normų.
Antra,
valstybės atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimu asmenims padarytą
žalą sąlygos negali, jei nėra konkretaus pateisinimo, skirtis nuo tų
sąlygų, kurios reglamentuoja Bendrijos atsakomybę panašiomis
aplinkybėmis. Teisių, kurias asmenys įgyja pagal Bendrijos teisę,
apsauga negali skirtis pagal tai, ar atsakomybė už žalą tenka
nacionalinei valdžios institucijai, ar Bendrijos institucijai.
Teisingumo
Teismo remiantis Sutarties 215 straipsniu nustatytų normų, būtent
skirtų atsakomybei už įstatymų numatytas priemones, sistemoje yra
atsižvelgiama, be kita ko, į reglamentuotinų situacijų sudėtingumą,
sunkumus taikant ir išaiškinant tekstus, ir ypač į konkretaus veiksmo
vykdytojo diskrecijos ribas.
Formuodamas
savo praktiką Bendrijos deliktinės atsakomybės srityje, ypač susijusią
su įstatymų leidybos priemonėmis, leidžiančiomis pasirinkti ekonominę
politiką, Teisingumo Teismas rėmėsi didele diskrecija, kuria
institucijos gali naudotis įgyvendindamos Bendrijos politiką.
Ribotos
Bendrijos atsakomybės vykdant teisės aktų nustatytą veiklą samprata
remiasi dviem argumentais. Pirma, netgi jei priemonių teisėtumas gali
būti teismo peržiūros objektas, galimybė, kad gali būti pareikšti
ieškiniai dėl žalos atlyginimo, neturi trukdyti vykdyti teisėkūros
funkcijos, jei dėl bendrojo Bendrijos intereso būtina imtis norminių
priemonių, kurios galėtų turėti neigiamos įtakos privačių asmenų
interesams. Antra, vykdant teisėkūros funkciją, kuriai būdinga didelė
veiksmų laisvė, būtina Bendrijos politikai vykdyti, Bendrija gali tapti
atsakinga, tik jei konkreti institucija akivaizdžiai ir šiurkščiai
pažeidė jos galių įgyvendinimo ribas (1978 m. gegužės 25 d.
Sprendimo
HNL ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 ir 40/77, Rink. p. 1209, 5 ir 6 punktai).
Taigi
nacionalinės įstatymų leidžiamosios institucijos, kaip ir Bendrijos
institucijos, kai jos veikia Bendrijos teisės reglamentuojamoje srityje,
veiksmų laisve naudojasi ne nuolat. Bendrijos teisė gali nustatyti joms
pareigas pasiekti konkretų rezultatą arba veikti ar atsisakyti veiksmų,
kurios kartais gana smarkiai susiaurina jų veiksmų laisvę. Pavyzdžiui,
taip būna, jei, kaip ir sprendime
Francovich ir kt.
numatytomis
aplinkybėmis, Sutarties 189 straipsnis valstybę narę įpareigoja per
tam tikrą laikotarpį imtis visų būtinų priemonių, kad būtų pasiektas
direktyvos reikalaujamas rezultatas. Tokiu atveju tai, kad būtinų
priemonių turi imtis nacionalinė įstatymų leidžiamoji institucija,
neturi reikšmės taikant valstybės narės atsakomybę už direktyvos
neperkėlimą į nacionalinę teisę.
Priešingai,
jei valstybė narė veikia toje srityje, kurioje ji turi didelę veiksmų
laisvę, panašią į Bendrijos institucijų turimą veiksmų laisvę
įgyvendinant Bendrijos politiką, jos atsakomybės taikymo sąlygos iš
esmės privalo būti tokios pačios kaip ir tos, kurioms esant kyla
Bendrijos atsakomybė panašioje situacijoje.
Tuo
atveju, dėl kurio buvo iškelta byla C‑46/93, Vokietijos įstatymų
leidžiamoji institucija priėmė įstatymą dėl maisto produktų, būtent –
alaus. Kadangi nebuvo derinimo Bendrijos mastu, nacionalinė įstatymų
leidžiamoji institucija toje srityje naudojosi didele veiksmų laisve,
nustatydama tiekiamo į rinką alaus kokybės taisykles.
Bylos
C‑48/93 aplinkybėmis Jungtinės Karalystės įstatymų leidžiamoji
institucija taip pat naudojosi didele veiksmų laisve. Ginčijami
įstatymai pirmiausia buvo susiję su laivų registracija – sritimi, kuri,
atsižvelgiant į Bendrijos teisės išsivystymo stadiją, patenka į
valstybių narių jurisdikciją, ir, antra, su žvejybos reguliavimu –
sektoriumi, kuriame įgyvendinant bendrąją žuvininkystės politiką
valstybėms narėms yra paliekama tam tikra veiksmų laisvė.
Daroma
išvada, kad kiekvienu atveju Vokietijos ir Jungtinės Karalystės
įstatymų leidžiamosios institucijos susidūrė su situacijomis, kai jos
turi panašias pasirinkimo galimybes kaip ir Bendrijos institucijos,
priimdamos su Bendrijos politika susijusius teisės aktus.
Esant
tokioms aplinkybėms, Bendrijos teisė suteikia teisę gauti žalos
atlyginimą, jei yra tenkinamos trys sąlygos: pažeista teisės norma buvo
siekiama suteikti asmenims teisių; pažeidimas yra pakankamai akivaizdus;
yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp nustatytos valstybei pareigos
pažeidimo ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos.
Pirma,
tokios sąlygos tenkina visiško Bendrijos teisės normų veiksmingumo ir
teisių, kurias tos normos suteikia, veiksmingos apsaugos reikalavimus.
Antra,
šios sąlygos savo esme atitinka tas sąlygas, kurias Teisingumo Teismas,
atsižvelgdamas į 215 straipsnį, savo praktikoje apibrėžė dėl
Bendrijos atsakomybės už žalą, padarytą asmenims neteisėtais jos
institucijų norminiais aktais.
Pirmoji
sąlyga yra akivaizdžiai tenkinama bylai C‑46/93 aktualaus Sutarties
30 straipsnio ir bylai C‑48/93 aktualaus Sutarties
52 straipsnio atžvilgiu. Nors 30 straipsnis nustato valstybėms
narėms draudimą, jis vis tiek suteikia asmenims teisių, kurias
nacionaliniai teismai privalo ginti (1977 m. kovo 22 d.
Sprendimo
Iannelli ir Volpi
, 74/76, Rink. p. 557,
13 punktas). Panašiai ir 52 straipsnio esmė yra suteikti
asmenims teisių (1974 m. birželio 21 d. Sprendimo
Reyners
, 2/74, Rink. p. 631, 25 punktas).
Dėl
antrosios sąlygos, susijusios su Bendrijos atsakomybe pagal
215 straipsnį ir valstybės narės atsakomybe už Bendrijos teisės
pažeidimus, pagrindinis būdas nustatyti, ar Bendrijos teisės pažeidimas
pakankamai akivaizdus, yra patikrinti, ar valstybė narė arba atitinkama
Bendrijos institucija akivaizdžiai ir šiurkščiai pažeidė savo veiksmų
laisvės ribas.
Veiksniai,
į kuriuos kompetentingas teismas gali atsižvelgti, yra pažeistos normos
aiškumas ir tikslumas, pagal tą normą nacionalinėms ar Bendrijos
institucijoms paliekamas veiksmų laisvės mastas, pažeidimo arba žalos
padarymas tyčia ar dėl neatsargumo, ar padaryta teisės klaida yra
pateisinama ar nepateisinama, faktas, kad Bendrijos institucijos
pasirinkta pozicija galėjo skatinti neveikimą, Bendrijos teisei
prieštaraujančių nacionalinių priemonių ar veiklos ėmimąsi ar
nenutraukimą.
Bet
kuriuo atveju Bendrijos teisės pažeidimas bus tikrai akivaizdus, jei
jis išliks, nepaisant sprendimo, kuriuo konstatuojamas inkriminuojamas
įsipareigojimų nevykdymas, ar prejudicinio sprendimo arba
nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos šiuo klausimu, iš kurių
aišku, kad konkretus elgesys yra pažeidimas.
Nors
šiose bylose Teisingumo Teismas negali savo vertinimu pakeisti
nacionalinių teismų, kurie vieninteliai yra kompetentingi nustatyti
pagrindinių bylų faktus ir nuspręsti, kaip vertinti atitinkamus
Bendrijos teisės pažeidimus, vertinimo, būtų naudinga nurodyti keletą
aplinkybių, į kurias nacionaliniai teismai galėtų atsižvelgti.
Byloje
C‑46/93 reikėtų atskirti du klausimus: klausimą, susijusį su tuo, kad
Vokietijos įstatymų leidžiamoji institucija paliko galioti
Biersteuergesetz
nuostatas
dėl alaus grynumo, uždraudžiančias tiekti į rinką žodžiu „bier“
pažymėtą iš kitų valstybių narių importuotą alų, kuris buvo teisėtai
pagamintas laikantis kitokių taisyklių, ir klausimą, susijusį su
palikimu galioti to paties įstatymo nuostatų, draudžiančių importuoti
alų, kuriame yra priedų. Kalbant apie Vokietijos teisės normas dėl į
rinką tiekiamų produktų ženklinimo, būtų sunku laikyti šiomis teisės
normomis padarytą Sutarties 30 straipsnio pažeidimą pateisinama
klaida, nes tokių normų nesuderinamumas su Sutarties 30 straipsniu
buvo akivaizdžiai pripažintas ankstesniuose Teisingumo Teismo
sprendimuose, visų pirma 1979 m. vasario 20 d. Spendime
Rewe-Zentral
, vadinamame
Cassis de Dijon
(120/78, Rink. p. 649) ir 1981 m. gruodžio 9 d. Sprendime
Komisija prieš Italiją
(193/80,
Rink. p. 3019). Priešingai, atsižvelgus į atitinkamą teismų
praktiką, nacionalinei įstatymų leidžiamajai institucijai žinomi
kriterijai, kuriais remiantis reikėjo nuspręsti, ar draudimas naudoti
priedus prieštarauja Bendrijos teisei, buvo daug mažiau įtikinami, kol
Teisingumo Teismas 1987 m. kovo 12 d. priėmė minėtą sprendimą
Komisija prieš Vokietiją
, kuriame pripažino šį draudimą nesuderinamą su 30 straipsniu.
Keletą
pastabų galima pateikti ir dėl konkrečių nacionalinės teisės aktų,
nagrinėjamų byloje C‑48/93.
Jungtinės Karalystės įstatymų leidžiamosios institucijos sprendimas įtraukti į

Merchant Shipping Act
nuostatas dėl žvejybos laivų registravimo sąlygų vienaip turi būti
vertinamas tuo atveju, kai jos padaro registravimą priklausomą nuo
pilietybės, nes tai yra tiesioginė diskriminacija, akivaizdžiai
prieštaraujanti Bendrijos teisei, ir kitaip tuo atveju, kai jos laivų
savininkams ir valdytojams nustato buvimo vietos ir nuolatinės
gyvenamosios vietos sąlygas.
Minėtų sąlygų nustatyti reikalavimai yra
prima facie
nesuderinamos pirmiausia su Sutarties 52 straipsniu, bet Jungtinė
Karalystė siekė jas pateisinti dėl bendrosios žuvininkystės politikos.
Pirmiau nurodytame sprendime
Factortame II
Teisingumo Teismas atmetė tokį pateisinimą.
Kad
nustatytų, ar Jungtinė Karalystė pakankamai šiurkščiai pažeidė
Sutarties 52 straipsnį, nacionalinis teismas, be kita ko, gali
atsižvelgti į teisinius ginčus, susijusius su konkrečiais bendros
žuvininkystės politikos aspektais, į Komisijos nuomonę, su kuria
Komisija Jungtinei Karalystei leido susipažinti iš anksto, ir
nacionalinių teismų vertinimus dėl Bendrijos teisės apibrėžtumo,
pateiktus bylose dėl laikinųjų apsaugos priemonių, kurias iškėlė
Merchant Shipping Act
taikymo paveikti asmenys.
Galiausiai reikėtų atkreipti dėmesį į
Rawlings (Trawling) Ltd.
,
37-ojo bylos         C‑48/93 ieškovo, pareiškimą, kad Jungtinė
Karalystė neįstengė nedelsiant imtis priemonių, reikalingų, kad būtų
laikomasi Teisingumo Teismo pirmininko 1989 m. spalio 10 d.
Nutarties pirmiau nurodytoje byloje
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
,
ir dėl to be reikalo padidėjo jo patirti nuotoliai. Jei paaiškės, kad
šis pareiškimas, kurį, be abejo, per posėdį ginčijo Jungtinė Karalystė,
yra teisingas, nacionalinis teismas jį turėtų vertinti kaip aiškų ir dėl
to pakankamai akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą.
Dėl
trečiosios sąlygos nacionaliniai teismai turi nuspręsti, ar yra
tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei nustatytos pareigos
pažeidimo ir nukentėjusiųjų šalių patirtos žalos.
Pirmiau
nurodytos trys sąlygos yra būtinos ir pakankamos asmenims siekiant
pagrįsti teisę gauti žalos atlyginimą, nors tai nereiškia, kad pagal
vidaus teisę valstybė negali tapti atsakinga esant ne tokioms griežtoms
sąlygoms.
Kaip aiškėja iš pirmiau nurodyto sprendimo
Francovich ir kt.
41, 42 ir 43 punktų, pripažinus teisę gauti žalos atlyginimą, kuri
tiesiogiai kyla iš Bendrijos teisės, patenkinus ankstesniuose punktuose
nurodytas sąlygas, valstybė privalo atlyginti padarytą žalą pagal
vidaus teisės normas dėl atsakomybės, ir pagal vidaus teisę nustatytos
žalos atlyginimo sąlygos negali būti mažiau palankios nei tos, kurios
yra susijusios su valstybės viduje pareiškiamais panašiais ieškiniais,
bei negali būti suformuluotos taip, kad praktiškai būtų neįmanoma arba
labai sunku gauti atlyginimą (taip pat žr. 1983 m. lapkričio
9 d. Sprendimą
San Giorgio
, 199/82, Rink. p. 3595).
Šiuo
požiūriu vidaus teisės sistemoje egzistuojantys apribojimai dėl
deliktinės valstybės atsakomybės už įstatymų leidybos funkcijos
įgyvendinimą gali būti tokie, kad asmenims praktiškai būtų neįmanoma
arba labai sunku pasinaudoti Bendrijos teisės garantuojama savo teise
gauti žalos, atsiradusios dėl Bendrijos teisės pažeidimo, atlyginimą.
Byloje
C‑46/93 nacionalinis teismas visų pirma klausia, ar vidaus teisė bet
kokiai teisei gauti žalos atlyginimą gali taikyti tuos pačius
apribojimus, kurie yra taikomi, kai įstatymas prieštarauja aukštesnę
galią turinčioms nacionalinėms nuostatoms, pavyzdžiui, kai paprastas
Vokietijos įstatymas pažeidžia Vokietijos Federacinės Respublikos
Konstituciją.
Nors
tokių apribojimų taikymas, atrodo, atitinka reikalavimą nenustatyti
mažiau palankių sąlygų nei tos, kurios yra susijusios su panašiais
valstybės viduje pareiškiamais ieškiniais, vis tiek reikia nuspręsti, ar
šie apribojimai nėra tokie, kad praktiškai neįmanoma arba labai sunku
gauti žalos atlyginimą.
Kalbant
apie Vokietijos teisės nustatytą sąlygą, kai įstatymas prieštarauja
aukštesnę galią turinčioms nacionalinėms nuostatoms, pagal kurią žalos
atlyginimas priklauso nuo to, ar įstatymų leidžiamosios institucijos
veiksmai arba neveikimas nukreipti į konkretaus asmens situaciją,
reikėtų pastebėti, kad praktiškai būtų neįmanoma arba labai sunku gauti
tinkamą kompensaciją už žalą, padarytą dėl Bendrijos teisės pažeidimo,
nes užduotys, kurias turi vykdyti nacionalinė įstatymų leidžiamoji
institucija, yra susijusios su plačiąja visuomene, o ne su konkrečiais
asmenimis ar asmenų grupėmis.
Kadangi
tokia sąlyga trukdo nacionalinių teismų pareigai užtikrinti visišką
Bendrijos teisės veiksmingumą kartu užtikrinant veiksmingą asmenų teisių
apsaugą, į ją reikia neatsižvelgti tais atvejais, kai atsakomybė už
Bendrijos teisės pažeidimą taikytina nacionalinei įstatymų leidžiamajai
institucijai.
Panašiai
dėl kiekvienos sąlygos, kurią Anglijos teisė gali nustatyti valstybės
atsakomybei, reikalaudama įrodymo, kad valstybės tarnyboje buvo
piktnaudžiaujama įgaliojimais, – o toks piktnaudžiavimas yra neįmanomas
įstatymų leidžiamosios institucijos atveju, – taip pat praktiškai
neįmanoma gauti žalos, padarytos Bendrijos teisės pažeidimu, už kurį
atsakinga nacionalinė įstatymų leidžiamoji institucija, atlyginimo.
Todėl
į nacionalinių teismų pateiktus klausimus turi būti atsakyta, kad kai
atsakomybė už valstybės narės padarytą Bendrijos teisės pažeidimą tenka
nacionalinei įstatymų leidžiamajai institucijai toje srityje, kurioje
jai suteiktai didelė veiksmų laisvė priimti teisės normas, žalą patyrę
asmenys įgyja teisę gauti kompensaciją, kai yra pažeista Bendrijos
teisės norma, suteikianti jiems teisių, kai pažeidimas yra pakankamai
akivaizdus ir kai yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp šio pažeidimo
ir asmenų patirtos žalos. Jeigu šios sąlygos yra įvykdytos, valstybė
pagal vidaus teisės aktus dėl atsakomybės privalo atlyginti  žalos
padarinius, atsiradusius dėl jai priskirtino Bendrijos teisės pažeidimo.
Tačiau taikytinų vidaus teisės aktų sąlygos neturi būti mažiau
palankios nei tos, kurios yra susijusios su panašiais valstybės viduje
pareiškiamais ieškiniais, arba taip suformuluotos, kad gauti
kompensaciją praktiškai būtų neįmanoma arba labai sunku.

Galimybė padaryti žalos atlyginimą priklausomą nuo kaltės (trečiasis klausimas byloje C‑46/93)
Pateikdamas trečiąjį klausimą
Bundesgerichtshof
iš esmės siekia nustatyti, ar pagal jo taikomą vidaus teisę
nacionalinis teismas turi teisę padaryti žalos atlyginimą priklausomą
nuo valstybės institucijos, kuriai pažeidimas yra priskirtinas, tyčios
ar neatsargumo.
Kaip paaiškėja iš bylos medžiagos, kaltės sąvoka įvairiose teisės sistemose nėra vienoda.
Be
to, iš atsakymo į ankstesnį klausimą daroma išvada, kad kai Bendrijos
teisės pažeidimas yra priskirtinas valstybei narei, veikiančiai toje
srityje, kurioje ji turi didelę veiksmų laisvę priimti teisės normas,
teisės į žalos atlyginimą pripažinimas, remiantis Bendrijos teise, be
kita ko, priklauso nuo to, ar pažeidimas yra pakankamai akivaizdus.
Taigi
tam tikri objektyvūs ir subjektyvūs veiksniai, susiję su kaltės sąvoka
pagal nacionalinę teisės sistemą, taip pat gali būti naudingi siekiant
nustatyti, ar konkretus Bendrijos teisės pažeidimas yra akivaizdus (žr.
56 ir 57 punktuose nurodytus veiksnius).
Tačiau
pareiga atlyginti asmenims padarytą žalą negali priklausyti nuo
sąlygos, pagrįstos tokia kaltės samprata, kuri yra platesnė už Bendrijos
teisėje vartojamą pakankamai akivaizdaus pažeidimo sąvoką. Tokios
papildomos sąlygos nustatymas prilygtų teisės gauti kompensaciją,
pagrįstos Bendrijos teisės sistema, užginčijimui.
Todėl
į nacionalinio teismo klausimą reikia atsakyti, kad, remiantis jo
taikoma vidaus teise, žalos atlyginimas negali priklausyti nuo
atsakingos už pažeidimą valstybės institucijos tyčios ar neatsargumo,
suprantamų plačiau už pakankamai akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą.

Konkretus kompensacijos dydis (bylos C‑46/93 4 klausimo a punktas ir bylos C‑48/93 antrasis klausimas)
Pateikdami
šiuos klausimus nacionaliniai teismai iš esmės prašo Teisingumo Teismo
nustatyti kompensacijos, kurią turi suteikti už pažeidimą atsakinga
valstybė narė, dydžio nustatymo kriterijus.
Bendrijos
teisės pažeidimais asmenims padarytos žalos atlyginimas privalo
atitikti patirtą žalą, kad užtikrintų veiksmingą asmenų teisių apsaugą.
Nesant
atitinkamų Bendrijos nuostatų, kiekvienos valstybės narės vidaus teisės
sistema turi nustatyti kompensacijos dydžio nustatymo kriterijus.
Tačiau šie kriterijai neturi būti mažiau palankūs nei tie, kurie yra
taikomi panašiems vidaus teise grindžiamiems ieškiniams, ir neturi būti
suformuluoti taip, kad gauti kompensaciją praktiškai būtų neįmanoma arba
labai sunku.
Visų
pirma, siekdamas nustatyti atlygintiną žalą, nacionalinis teismas gali
tikrinti, ar nukentėjęs asmuo buvo pakankamai rūpestingas, kad išvengtų
žalos arba apribotų jos dydį, ir visų pirma – ar jis laiku išnaudojo
visas jam prieinamas teisines priemones.
Iš
tiesų tai, kad nukentėjęs asmuo turi būti pakankamai rūpestingas
ribodamas žalos dydį, nes priešingu atveju žalos pasekmes gali tekti
prisiimti jam pačiam, yra bendras principas, būdingas valstybių narių
teisinėms sistemoms (1992 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Mulder ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑104/89 ir C‑37/90, Rink. p. I‑3061, 33 punktas).

Bundesgerichtschof
klausia, ar vidaus teisė gali bendrai riboti pareigą suteikti
kompensaciją tik tam tikrai konkrečiai saugomai individualiai vertybei,
pavyzdžiui, nuosavybei, padaryta žala, ar kompensacija taip pat turėtų
apimti ieškovų negautą pelną. Jis taip pat pažymi, kad galimybė į rinką
tiekti produktus iš kitų valstybių narių Vokietijos teisėje nėra laikoma
saugomo įmonių turto dalimi.
Bendrijos
teisės pažeidimo atveju į atlygintiną žalą negalima visiškai neįtraukti
negauto pelno. Ypač kalbant apie ekonominius ar komercinius ginčus,
visiškai neįtraukus negauto pelno žalos atlyginimas taptų praktiškai
neįmanomas.
Dėl įvairių
Divisional Court
antrajame
klausime minimų žalos rūšių Bendrijos teisė nenumato jokių konkrečių
kriterijų. Dėl šių žalos rūšių turi nuspręsti nacionaliniai teismai
pagal savo taikomą vidaus teisę, vadovaudamiesi 83 punkto
reikalavimais.
Kalbant konkrečiai apie baudinių nuostolių atlyginimą, jis, kaip aiškina
Divisional Court
,
yra pagal vidaus teisę pagrįstas išvada, kad atitinkamos valdžios
institucijos veikė neteisėtai, savavališkai ar priešingai konstitucijai.
Kadangi toks elgesys gali būti Bendrijos teisės pažeidimas arba gali
apsunkinti tokį pažeidimą, negalima atsisakyti priteisti baudinių
nuostolių atlyginimo pagal Bendrijos teise pagrįstą reikalavimą arba
ieškinį, jei tokį atlyginimą galima priteisti pagal panašų vidaus teise
pagrįstą reikalavimą ar ieškinį.
Todėl
nacionaliniams teismams reikia atsakyti, kad valstybių narių suteikiama
kompensacija už žalą, padarytą asmenims dėl Bendrijos teisės pažeidimų,
privalo atitikti patirtą žalą. Nesant atitinkamų Bendrijos nuostatų,
kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti nustatyti
kompensacijos dydžio nustatymo kriterijai. Tačiau šie kriterijai neturi
būti mažiau palankūs nei tie, kurie taikomi panašiems reikalavimams ar
ieškiniams, pagrįstiems vidaus teise, ir neturi būti suformuluoti taip,
kad gauti kompensaciją praktiškai būtų neįmanoma ar labai sunku.
Nacionalinės teisės aktai, kurie apskritai leidžia suteikti kompensaciją
tik už žalą, padarytą tam tikroms konkrečiai saugomoms individualioms
vertybėms, neįskaitant asmenų negauto pelno, yra nesuderinami su
Bendrijos teise. Be to, turi būti įmanoma priteisti ypatingų nuostolių,
kaip antai Anglijos teisėje numatyti baudiniai nuostoliai, atlyginimą
pagal Bendrijos teise pagrįstus reikalavimus ar ieškinius, jei tokių
nuostolių atlyginimas gali būti priteistas pagal panašius vidaus teise
pagrįstus reikalavimus ar ieškinius.

Laikotarpis, už kurį galima kompensacija (bylos C‑46/93 4 klausimo b punktas)
Pateikdamas šį klausimą
Bundesgerichtschof
klausia, ar atlygintina žala apima žalą, patirtą iki pažeidimą konstatuojančio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo.
Iš
atsakymo į antrąjį klausimą galima daryti išvadą, kad pagal Bendrijos
teisę teisė į žalos atlyginimą egzistuoja patenkinus 51 punkto
sąlygas.
Viena
iš tokių sąlygų yra ta, kad Bendrijos teisės pažeidimas yra pakankamai
akivaizdus. Tai, kad yra ankstesnis Teisingumo Teismo sprendimas,
nustatantis pažeidimą, be abejo, bus lemiamas faktas, tačiau, kad būtų
patenkinta ši sąlyga, jis nėra esminis (žr. šio sprendimo 55, 56 ir
57 punktus).
Jei
atitinkamų valstybių narių pareiga atlyginti žalą apsiribotų tik po
pažeidimą konstatuojančio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo patirta
žala, būtų kvestionuojama pati Bendrijos teisės sistemoje suteikta
teisė gauti žalos atlyginimą.
Be
to, žalos atlyginimo priklausomumas nuo reikalavimo, kad valstybei
narei priskirtinas Bendrijos teisės pažeidimas privalo būti iš anksto
konstatuotas Teisingumo Teismo, prieštarautų Bendrijos teisės
veiksmingumo principui, nes būtų užkirstas kelias pasinaudoti teise į
žalos atlyginimą, jei dėl numanomo pažeidimo nebuvo pareikštas Komisijos
ieškinys pagal Sutarties 169 straipsnį ir jis nebuvo konstatuotas
Teisingumo Teismo sprendimu. Tačiau asmenų teisės, kylančios iš
tiesiogiai valstybių narių vidaus teisės sistemose veikiančių Bendrijos
nuostatų, negali priklausyti nei nuo Komisijos vertinimo, ar tikslinga
pareikšti ieškinį valstybei narei pagal Sutarties 169 straipsnį,
nei nuo galimo pažeidimą konstatuojančio Teisingumo Teismo sprendimo
paskelbimo (šiuo klausimu žr. 1982 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Waterkeyn ir kt.
, 314/81, 315/81, 316/81 ir 83/82, Rink. p. 4337, 16 punktą).
Todėl
į nacionalinio teismo klausimą reikia atsakyti, kad valstybių narių
pareiga atlyginti žalą, padarytą asmenims dėl toms valstybėms
priskirtinų Bendrijos teisės pažeidimų, negali būti ribojama žala,
patirta po pažeidimą konstatuojančio Teisingumo Teismo sprendimo
paskelbimo.

Prašymas apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu
Vokietijos
vyriausybė Teisingumo Teismo prašo apriboti žalą, kurią galimai turės
atlyginti Vokietijos Federacinė Respublika, tik žala, patirta paskelbus
šios bylos sprendimą, nes nukentėjusieji anksčiau nebuvo pareiškę
ieškinio ar lygiaverčio reikalavimo. Ji mano, kad toks šio sprendimo
poveikio apribojimas laiko atžvilgiu yra būtinas dėl rimtų jo finansinių
pasekmių Vokietijos Federacinei Respublikai.
Reikia
turėti omenyje, kad jei šioje byloje nacionalinis teismas nuspręstų,
jog Vokietijos Federacinės Respublikos atsakomybės taikymo sąlygos yra
patenkintos, valstybė turėtų atlyginti kilusias žalingas pasekmes pagal
savo nacionalinės teisės aktus dėl atsakomybės. Nacionalinės teisės
aktuose dėl žalos atlyginimo nustatytos materialios ir formalios sąlygos
gali atsižvelgti į teisinio saugumo principo reikalavimus.
Tačiau
tos sąlygos negali būti mažiau palankios nei sąlygos, susijusios su
valstybės viduje pareiškiamais panašiais reikalavimais, ir neturi būti
taip suformuluotos, kad gauti žalos atlyginimą praktiškai būtų neįmanoma
arba labai sunku (
Francovich ir kt.
43 punktas).
Atsižvelgiant
į tai, kas pirmiau išdėstyta, Teisingumo Teismui nėra jokios būtinybės
apriboti šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Danijos,
Vokietijos, Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos, Airijos, Nyderlandų ir
Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisijos, kurios
pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra
atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš
etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusių teismų
nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šie
teismai.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1993 m. sausio 28 d. ir 1992 m. lapkričio 18 d. Nutartimis pateikė
Bundesgerichtshof
ir High
Court of Justice, Queen’s Bench Division, Divisional Court
, nusprendžia:
1.
Principas,
kad valstybės narės privalo atlyginti žalą, padarytą asmenims
valstybėms priskirtinais Bendrijos teisės pažeidimais, yra taikytinas ir
tuo atveju, kai už konkretų pažeidimą atsakinga nacionalinė įstatymų
leidžiamoji institucija.
2.
Jeigu
atsakomybė už valstybės narės padarytą Bendrijos teisės pažeidimą tenka
nacionalinei įstatymų leidžiamajai institucijai toje srityje, kurioje
jai suteiktai didelė veiksmų laisvė priimti teisės normas, žalą patyrę
asmenys įgyja teisę gauti kompensaciją, kai yra pažeista Bendrijos
teisės norma, suteikianti jiems teisių, kai pažeidimas yra pakankamai
akivaizdus ir kai yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp šio pažeidimo
ir asmenų patirtos žalos. Jeigu šios sąlygos yra įvykdytos, valstybė
pagal vidaus teisės aktus dėl atsakomybės privalo atlyginti  žalos
padarinius, atsiradusius dėl jai priskirtino Bendrijos teisės pažeidimo.
Tačiau taikytinų vidaus teisės aktų sąlygos neturi būti mažiau
palankios nei tos, kurios yra susijusios su panašiais valstybės viduje
pareiškiamais ieškiniais, arba taip suformuluotos, kad gauti
kompensaciją praktiškai būtų neįmanoma arba labai sunku.
3.
Nacionalinis
teismas, remdamasis taikoma vidaus teise, negali padaryti žalos
atlyginimo priklausomo nuo atsakingos už pažeidimą valstybės
institucijos tyčios ar neatsargumo, suprantamų plačiau už pakankamai
akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą.
4.
Todėl
nacionaliniams teismams reikia atsakyti, kad valstybių narių suteikiama
kompensacija už žalą, padarytą asmenims dėl Bendrijos teisės pažeidimų,
privalo atitikti patirtą žalą. Nesant atitinkamų Bendrijos nuostatų,
kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti nustatyti
kompensacijos dydžio nustatymo kriterijai. Tačiau šie kriterijai neturi
būti mažiau palankūs nei tie, kurie taikomi panašiems reikalavimams ar
ieškiniams, pagrįstiems vidaus teise, ir neturi būti suformuluoti taip,
kad gauti kompensaciją praktiškai būtų neįmanoma ar labai sunku.
Nacionalinės teisės aktai, kurie apskritai leidžia suteikti kompensaciją
tik už žalą, padarytą tam tikroms konkrečiai saugomoms individualioms
vertybėms, neįskaitant asmenų negauto pelno, yra nesuderinami su
Bendrijos teise. Be to, turi būti įmanoma priteisti ypatingų nuostolių,
kaip antai Anglijos teisėje numatyti baudiniai nuostoliai, atlyginimą
pagal Bendrijos teise pagrįstus reikalavimus ar ieškinius, jei tokių
nuostolių atlyginimas gali būti priteistas pagal panašius vidaus teise
pagrįstus reikalavimus ar ieškinius.
5.
Valstybių
narių pareiga atlyginti žalą, padarytą asmenims dėl toms valstybėms
priskirtinų Bendrijos teisės pažeidimų, negali būti ribojama žala,
patirta po pažeidimą konstatuojančio Teisingumo Teismo sprendimo
paskelbimo.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Gulmann
Murray
Paskelbta 1996 m. kovo 5 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
* Proceso kalbos: vokiečių ir anglų.