CELEX: 62004CJ0292
Tulovero
Yhtiöveron hyvitys, joka myönnetään kyseisessä jäsenvaltiossa asuvien yhtiöiden maksamien osinkojen osalta
EY 56 ja EY 58 artikla
Tuomion vaikutusten ajallinen rajoittaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 56 ja EY 58 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajina ovat W. Meilicke, H. C. Weyde ja M. Stöffler 3.5.1997 kuolleen H. Meilicken
perillisinä ja vastaajana Finanzamt Bonn-Innenstadt (jäljempänä Finanzamt) ja jossa on kyse Tanskaan ja Alankomaihin sijoittautuneiden
yhtiöiden vuosina 1995–1997 H. Meilickelle maksamien osinkojen verottamisesta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön oikeus
EY:n perustamissopimuksen kolmannen osan, joka koskee yhteisön politiikkaa, III osaston, jonka otsikkona on ”Henkilöiden,
palvelujen ja pääomien vapaa liikkuvuus”, 4 luvussa, jonka otsikkona on ”Pääomat ja maksut”, olevan EY 56 artiklan 1 kohdassa
määrätään seuraavaa:
”Tämän luvun määräysten mukaisesti kiellettyjä ovat kaikki rajoitukset, jotka koskevat pääomanliikkeitä jäsenvaltioiden välillä
taikka jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välillä.”
EY 58 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Mitä EY 56 artiklassa määrätään, ei rajoita jäsenvaltioiden oikeutta:
a)      soveltaa niitä verolainsäädäntönsä säännöksiä, joiden mukaan verovelvollisia kohdellaan eri tavoin heidän asuinpaikkansa tai
heidän pääomansa sijoituspaikan perusteella;
– –”
EY 58 artiklan 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut toimenpiteet ja menettelyt eivät saa olla keino mielivaltaiseen syrjintään taikka EY 56
artiklassa tarkoitetun pääomien ja maksujen vapaan liikkuvuuden peiteltyä rajoittamista.”

Vuosien 1995–1997 osalta sovellettava Saksan oikeus
Saksan 7.9.1990 annetun tuloverolain (Einkommensteuergesetz) (BGBl. 1990 I, s. 1898), sellaisena kuin se on muutettuna 13.9.1993
annetulla lailla (BGBl. 1993 I, s. 1569; jäljempänä EStG), 1, 2 ja 20 §:n mukaan sellaisen henkilön, joka asuu Saksassa ja
joka on täten yleisesti tuloverovelvollinen siellä, saamia osinkoja verotetaan Saksassa pääomatuloina.
Saksan 11.3.1991 annetun yhtiöverolain (Körperschaftsteuergesetz) (BGBl. 1991 I, s. 638), sellaisena kuin se on muutettuna
edellä mainitulla 13.9.1993 annetulla lailla, 27 §:n 1 momentin mukaan Saksassa yleisesti yhtiöverovelvollisten pääomayhtiöiden
jakamista osingoista kannetaan 30 prosentin suuruinen yhtiövero. Tämä merkitsee sitä, että voitosta ennen veroja jaetaan 70
prosenttia ja että yhtiöveron hyvitys on 30/70 eli 3/7 saaduista osingoista.
EStG:n 36 §:n 2 momentin 3 kohdan nojalla tätä yhtiöveron hyvitystä voidaan soveltaa ainoastaan Saksassa yleisesti verovelvollisilta
pääomayhtiöiltä saatuihin osinkoihin. Näin olen Saksassa yleisesti tuloverovelvolliset henkilöt saavat tämän yhtiöveron hyvityksen,
jos he saavat osinkoja saksalaisilta yhtiöiltä, mutta eivät saa silloin, kun he saavat osinkoja ulkomaisilta yhtiöiltä.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Edesmennyt H. Meilicke, joka asui Saksassa, omisti Alankomaihin ja Tanskaan sijoittautuneiden yhtiöiden osakkeita. Hänen vuosina
1995–1997 niiden perusteella saamien osinkojen määrä oli yhteensä 39 631,32 Saksan markkaa (DEM) eli 20 263,17 euroa.
Pääasian kantajat vaativat 30.10.2000 päivätyllä kirjeellään Finanzamtia myöntämään yhtiöveron hyvityksen, jonka suuruus on
3/7 näistä osingoista ja joka vähennetään H. Meilickelle vahvistetusta tuloverosta.
Finanzamt hylkäsi tämän hakemuksen sillä perusteella, että ainoastaan sellainen vero, joka kannetaan Saksassa yleisesti yhtiöverovelvolliselta
yhtiöltä, voidaan hyvittää tuloverotuksessa.
Pääasian kantajat nostivat tästä päätöksestä kanteen Finanzgericht Kölnissä.
Finanzgericht Köln on päättänyt tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko EStG:n 36 §:n 2 momentin 3 kohta, jonka mukaan ainoastaan yleisesti yhtiöverovelvollisen yhteisön yhtiövero hyvitetään
tuloverosta, jolloin hyvitys on suuruudeltaan 3/7 EStG:n 20 §:n 1 momentin 1 tai 2 kohdassa tarkoitetuista tuloista, yhteensopiva
EY 56 artiklan 1 kohdan ja EY 58 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 3 kohdan kanssa?”

Ennakkoratkaisukysymys

Kysymykseen vastaaminen
Kuten pääasian kantajat ovat korostaneet pääasian oikeudenkäynnissä, Finanzgericht Köln on esittänyt ennakkoratkaisupyyntönsä
ennen asiassa C‑319/02, Manninen, 7.9.2004 annettua tuomiota (Kok. 2004, s. I‑7477).
Yhteisöjen tuomioistuin on todennut tuon tuomion 54 kohdassa, että kun lasketaan Ruotsiin sijoittautuneelta yhtiöltä osinkoja
saaneelle Suomessa yleisesti verovelvolliselle osakkeenomistajalle myönnettävää yhtiöveron hyvitystä, on otettava huomioon
Ruotsiin sijoittautuneen yhtiön todellisuudessa maksama vero, sellaisena kuin se ilmenee tässä toisessa jäsenvaltiossa sovellettavista
yhtiöveron laskentaperusteen määrittämistä koskevista yleisistä säännöistä ja yhtiöverokannasta.
Yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista käy ilmi, että kyseisinä vuosina yhtiöverokanta oli Tanskassa 34 prosenttia
ja Alankomaissa 35 prosenttia. Pääasian kantajat esittivät yhteisöjen tuomioistuimelle jättämissään huomautuksissa, että Saksan
veroviranomaisille jätetty hakemus on siis ymmärrettävä siten, että siinä vaadittu yhtiöveron hyvitys ei ole suuruudeltaan
3/7:aa EStG:n 20 §:n 1 momentin 1 tai 2 kohdassa tarkoitetuista tuloista vaan 34/66 näistä tuloista Tanskasta peräisin olevien
osinkojen osalta ja 35/65 Alankomaista peräisin olevien osinkojen osalta.
Saksan hallitus esittää, että asiassa Manninen annetussa tuomiossa todettua ei voida soveltaa pääasian oikeusriitaan, ja jatkaa,
että täysimääräisen hyvityksen järjestelmässä, jota Saksan oikeuden mukaan sovelletaan Saksasta peräisin olevien osinkojen
jakamiseen, tässä lainsäädännössä säädetty 3/7:n osuus ei ole kiinteämääräinen hyvitys, vaan se on sidoksissa osinkojen jakamisen
yhteydessä kannettavan yhtiöveron verokantaan, jonka suuruus on 30 prosenttia. Ulkomaisten osinkojen osalta ei voida myöntää
suuruudeltaan 3/7 saatujen osinkojen määrästä olevaa yhtiöveron hyvitystä, joka ei olisi sidoksissa verokantaan, jota sovelletaan
voittoihin, jotka jaetaan sen jäsenvaltion yhtiöverolainsäädännön mukaan, jonka alueelle nämä osingot jakanut yhtiö on sijoittautunut.
Tässä tilanteessa ennakkoratkaisukysymys on ymmärrettävä siten, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää,
onko EY 56 ja EY 58 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle verolainsäädännölle, jonka mukaan pääomayhtiön
osinkojen jakamisen yhteydessä jäsenvaltiossa yleisesti verovelvolliselle osakkeenomistajalle myönnetään jaettuun voittoon
sovellettavan yhtiöveron verokannan perusteella laskettava yhtiöveron hyvitys, jos osinkoja jakava yhtiö on sijoittautunut
tähän samaan jäsenvaltioon, mutta ei myönnetä silloin, jos tämä yhtiö on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan välitön verotus kuuluu tosin jäsenvaltioiden toimivaltaan, mutta jäsenvaltioiden on tätä
toimivaltaansa käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta (ks. asia C‑311/97, Royal Bank of Scotland, tuomio 29.4.1999, Kok.
1999, s. I‑2651, 19 kohta ja em. asia Manninen, tuomion 19 kohta).
Pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen verolainsäädäntö muodostaa kuitenkin EY 56 artiklassa tarkoitetun rajoituksen.
Pääasiassa kysymyksessä olevassa Saksan verolainsäädännössä säädetyllä yhtiöveron hyvityksellä nimittäin on, kuten edellä
mainitussa asiassa Manninen annetussa tuomiossa kuvatussa Suomen verolainsäädännössä säädetyllä yhtiöveron hyvityksellä, tarkoitus
estää saksalaisten yhtiöiden osakkeenomistajilleen jakamien voittojen kaksinkertainen verotus siten, että osinkoja jakavan
yhtiön maksettavaksi kuuluva yhtiövero vähennetään siitä tuloverosta, joka osakkeenomistajan on maksettava pääomatuloistaan.
Tällaisesta järjestelmästä seuraa, että loppujen lopuksi osakkeenomistajaa verotetaan osingoista vain siltä osin kuin niistä
ei jo ole kannettu veroa yhtiöltä sen jakaman voiton perusteella (ks. vastaavasti em. asia Manninen, tuomion 20 kohta).
Koska yhtiöveron hyvitys myönnetään vain Saksaan sijoittautuneiden yhtiöiden jakamien osinkojen osalta, kyseisellä sääntelyllä
kohdellaan epäedullisemmin niitä tässä jäsenvaltiossa yleisesti tuloverovelvollisia henkilöitä, jotka saavat osinkoja muihin
jäsenvaltioihin sijoittautuneilta yhtiöiltä. Näitä henkilöitä verotetaan nimittäin vähentämättä heidän pääomatulostaan maksettavasta
verosta sitä yhtiöveroa, joka näiden yhtiöiden on maksettava sijoittautumisvaltiossaan (ks. vastaavasti em. asia Manninen,
tuomion 20 kohta).
Tästä seuraa, että pääasiassa kysymyksessä oleva verolainsäädäntö on omiaan tekemään Saksassa yleisesti tuloverovelvollisten
henkilöiden kannalta vähemmän houkuttelevaksi pääomien sijoittamisen sellaisiin yhtiöihin, joiden kotipaikka on muissa jäsenvaltioissa.
Tämä verosääntely voi toisaalta vaikuttaa rajoittavasti myös viimeksi mainittujen yhtiöiden kannalta, sillä se on este niiden
pääoman hankinnalle Saksasta. Koska muualta kuin Saksasta peräisin olevia osinkoja kohdellaan verotuksessa epäedullisemmin
kuin Saksaan sijoittautuneiden yhtiöiden jakamia osinkoja, muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yhtiöiden osakkeet ovat
Saksassa asuvien sijoittajien kannalta vähemmän houkuttelevia kuin sellaisten yhtiöiden osakkeet, joiden kotipaikka on tässä
jäsenvaltiossa (ks. asia C‑35/98, Verkooijen, tuomio 6.6.2000, Kok. 2000, s. I‑4071, 35 kohta; em. asia Manninen, tuomion
23 kohta ja asia C‑446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomio 12.12.2006, 64 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Saksan hallitus katsoo asiassa C‑204/90, Bachmann (Kok. 1992, s. I‑249, Kok. Ep. XII, s. I-1), ja asiassa C‑300/90, komissio
vastaan Belgia (Kok. 1992, s. I‑305), 28.1.1992 annettujen tuomioiden perusteella, että pääasiassa kysymyksessä oleva sääntely
voidaan perustella tarpeella turvata kansallisen verojärjestelmän johdonmukaisuus.
Tämän osalta on syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on yhtäältä niin, että jotta tähän perusteeseen
tukeutuva argumentti voitaisiin hyväksyä, on selvitettävä, että kyseinen verotuksellinen etu on suorassa yhteydessä siihen,
että tämä etu kompensoidaan kantamalla tietty vero (ks. em. asia Manninen, tuomion 42 kohta).
Toisaalta verojärjestelmän johdonmukaisuuden turvaamisen tarpeeseen tukeutuvaa argumenttia tarkasteltaessa on otettava huomioon
se, mihin päämäärään kyseessä olevilla verosäännöksillä pyritään (ks. em. asia Manninen, tuomion 43 kohta).
Vaikka Saksan verolainsäädäntö perustuu siis yhteyteen verotuksellisen edun ja sen kompensoivan veron välillä sillä tavalla,
että Saksassa yleisesti tuloverovelvolliselle osakkeenomistajalle myönnettävä yhtiöveron hyvitys lasketaan käyttäen perusteena
tähän jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön jakamistaan voitoista maksamaa yhtiöveroa, tällainen lainsäädäntö ei kuitenkaan
ole välttämätön Saksan verojärjestelmän johdonmukaisuuden säilyttämiseksi (ks. vastaavasti em. asia Manninen, tuomion 45 kohta).
Saksan verolainsäädännön päämääränä nimittäin on estää yhtiöiden osingon muodossa jakamien voittojen kaksinkertainen verottaminen.
Kun otetaan huomioon tämä päämäärä, tämän järjestelmän johdonmukaisuus ei vaarannu, mikäli osakkeenomistajalle myönnettävä
verotuksellinen etu vastaa kannettavaa yhtiöveroa. Niinpä pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa
sillä, että Saksassa yleisesti tuloverovelvolliselle osakkeenomistajalle, joka omistaa muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneen
yhtiön osakkeita, myönnettäisiin yhtiöveron hyvitys, joka laskettaisiin käyttäen perusteena tämän yhtiön viimeksi mainitussa
jäsenvaltiossa maksettavaksi kuuluvaa yhtiöveroa, ei asetettaisi kyseenalaiseksi Saksan verojärjestelmän johdonmukaisuutta,
ja sen myöntäminen rajoittaisi pääomien vapaata liikkuvuutta vähemmän kuin kyseisessä Saksan verolainsäädännössä säädetty
toimenpide (ks. analogisesti em. asia Manninen, tuomion 46 kohta).
Tosin yhtiöveron hyvityksen myöntäminen silloin, kun kyse on toisessa jäsenvaltiossa maksettavasta yhtiöverosta, voi johtaa
Saksan liittotasavallan niiden verotulojen vähentymiseen, joita se saa verottamalla muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden
yhtiöiden maksamia osinkoja. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että verotulojen vähentymistä ei voida pitää
yleistä etua koskevana pakottavana syynä, johon voidaan vedota lähtökohtaisesti perusvapauden vastaisen toimenpiteen oikeuttamiseksi
(em. asia Verkooijen, tuomion 59 kohta ja em. asia Manninen, tuomion 49 kohta).
Kaiken edellä olevan perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että EY 56 ja EY 58 artiklaa on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä sellaiselle verolainsäädännölle, jonka mukaan pääomayhtiön osinkojen jakamisen yhteydessä jäsenvaltiossa yleisesti
verovelvolliselle osakkeenomistajalle myönnetään jaettuun voittoon sovellettavan yhtiöveron verokannan perusteella laskettava
yhtiöveron hyvitys, jos osinkoja jakava yhtiö on sijoittautunut samaan jäsenvaltioon, mutta ei myönnetä silloin, jos tämä
yhtiö on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon.

Tämän tuomion ajalliset vaikutukset
Saksan hallitus on viitannut huomautuksissaan yhteisöjen tuomioistuimen mahdollisuuteen rajoittaa tämän tuomion ajallisia
vaikutuksia siinä tapauksessa, että se katsoo, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö on ristiriidassa
EY 56 ja EY 58 artiklan kanssa.
Vaatimuksensa perusteluina tämä hallitus yhtäältä kiinnittää yhteisöjen tuomioistuimen huomion niihin vakaviin taloudellisiin
seurauksiin, joita sellaisen toteamuksen sisältävällä tuomiolla olisi. Toisaalta se toteaa, että Saksan liittotasavalta saattoi
siihen asti, kunnes edellä mainitussa asiassa Verkooijen annettiin tuomio, olettaa, että riidanalainen lainsäädäntö oli yhteisön
oikeuden mukainen.
Tämän osalta on viitattava siihen, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkinnalla, jonka yhteisöjen
tuomioistuin EY 234 artiklassa sille annettua toimivaltaa käyttäen antaa yhteisön oikeussäännölle, selvennetään ja täsmennetään
kyseisen oikeussäännön merkitystä ja ulottuvuutta niin, että yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnasta ilmenee, miten tätä oikeussääntöä
täytyy tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien. Tästä seuraa, että tuomioistuimet siis voivat ja
niiden täytyy soveltaa näin tulkittua sääntöä myös oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen tulkintapyynnöstä
annettua tuomiota, jos edellytykset kyseisen oikeussäännön soveltamista koskevan asian käsittelylle toimivaltaisissa tuomioistuimissa
muuten täyttyvät (ks. mm. asia C‑347/00, Barreira Pérez, tuomio 3.10.2002, Kok. 2002, s. I‑8191, 44 kohta ja yhdistetyt asiat
C‑453/02 ja C‑462/02, Linneweber ja Akritidis, tuomio 17.2.2005, Kok. 2005, s. I‑1131, 41 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin voi ainoastaan poikkeustapauksissa ryhtyä yhteisön oikeusjärjestykseen olennaisesti kuuluvaa yleistä
oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen rajoittamaan asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota säännökseen tai määräykseen,
jota yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut, vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi
(ks. mm. asia C‑104/98, Buchner ym., tuomio 23.5.2000, Kok. 2000, s. I‑3625, 39 kohta ja em. yhdistetyt asiat Linneweber ja
Akritidis, tuomion 42 kohta).
Sitä paitsi tällainen rajoitus voidaan yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tehdä ainoastaan siinä
samassa tuomiossa, jossa annetaan pyydetty tulkintaratkaisu (asia 309/85, Barra, tuomio 2.2.1988, Kok. 1988, s. 355, Kok.
Ep. IX, s. 327, 13 kohta; asia 24/86, Blaizot, tuomio 2.2.1988, Kok. 1988, s. 379, Kok. Ep. IX, s. 339, 28 kohta; asia C‑163/90,
Legros ym., tuomio 16.7.1992, Kok. 1992, s. I‑4625, Kok. Ep. XIII, s. I-53, 30 kohta; asia C‑415/93, Bosman ym., tuomio 15.12.1995,
Kok. 1995, s. I‑4921, 142 kohta ja asia C‑437/97, EKW ja Wein & Co, tuomio 9.3.2000, Kok. 2000, s. I‑1157, 57 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimelta pyydetyn yhteisön oikeussäännön tulkinnan ajalliset vaikutukset on nimittäin välttämättä määritettävä
käyttäen lähtökohtana tiettyä yhtenäistä ajankohtaa. Tältä osin periaatteella, jonka mukaan tällainen rajoitus voidaan tehdä
ainoastaan siinä samassa tuomiossa, jossa annetaan pyydetty tulkintaratkaisu, varmistetaan jäsenvaltioiden ja muiden oikeussubjektien
yhdenvertainen kohtelu yhteisön oikeuteen nähden ja täytetään samalla oikeusvarmuuden periaatteesta johtuvat vaatimukset.
Nyt kysymyksessä olevassa ennakkoratkaisupyynnössä pyydetty tulkinta koskee sellaista verokohtelua, joka jäsenvaltion on myönnettävä
taloudellisen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseen tai lieventämiseen tähtäävän kansallisen järjestelmän rajoissa toiseen
jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön jakamien osinkojen osalta. Tämän osalta edellä mainitussa asiassa Verkooijen annetun
tuomion 62 kohdasta käy ilmi, että yhteisön oikeus on esteenä sellaiselle jäsenvaltion oikeussäännölle, jonka mukaan edellytyksenä
sille, että osakkeenomistajina oleville luonnollisille henkilöille maksettavat osingot vapautetaan tuloverosta, on se, että
osingot maksaa yhtiö, jonka kotipaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa.
Yhteisöjen tuomioistuin ei ole kuitenkaan rajoittanut tämän tuomion ajallisia vaikutuksia.
Lisäksi edellä mainitussa asiassa Verkooijen annetussa tuomiossa asetetut periaatteet, joilla selvennetään pääomien vapaata
liikkuvuutta koskevasta periaatteesta johtuvia vaatimuksia siltä osin kuin kyse on kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan ulkomaisilta
yhtiöiltä saamista osingoista, on vahvistettu asiassa C‑315/02, Lenz, 15.7.2004 annetussa tuomiossa (Kok. 2004, s. I‑7063)
ja edellä mainitussa asiassa Manninen annetussa tuomiossa (ks. myös em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion
215 kohta).
Näin ollen nyt esillä olevan tuomion ajallisia vaikutuksia ei ole syytä rajoittaa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
EY 56 ja EY 58 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle verolainsäädännölle, jonka mukaan pääomayhtiön
osinkojen jakamisen yhteydessä jäsenvaltiossa yleisesti verovelvolliselle osakkeenomistajalle myönnetään jaettuun voittoon
sovellettavan yhtiöveron verokannan perusteella laskettava yhtiöveron hyvitys, jos osinkoja jakava yhtiö on sijoittautunut
samaan jäsenvaltioon, mutta ei myönnetä silloin, jos tämä yhtiö on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.