CELEX: 62009CJ0099
Telekomunikačné služby
Smernica 2002/22/ES
Článok 30 ods. 2
Prenosnosť telefónnych čísel
Regulačná právomoc národných regulačných orgánov
Priame poplatky účastníkov
Odradzujúci charakter
Zohľadnenie nákladov

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 30 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES
zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica
univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (ďalej len „PTC“) a Prezes Urzędu Komunikacji
Elektronicznej (predseda úradu pre elektronickú komunikáciu, ďalej len „predseda ÚEK“) vo veci rozhodnutia z 1. augusta 2006,
ktorým predseda ÚEK uložil PTC pokutu vo výške 100 000 PLN (približne 24 350 eur).

Právny rámec

Právna úprava Únie
Odôvodnenia č. 40 a 41 smernice univerzálnej služby stanovujú:
„(40)      Prenosnosť čísla je kľúčovým faktorom uľahčujúcim voľbu spotrebiteľa a účinnú súťaž v konkurenčne orientovanom telekomunikačnom
prostredí, takže koncoví užívatelia, ktorí o to požiadajú, si môžu ponechať svoje čísla vo verejnej telefónnej sieti nezávisle
na organizácii, ktorá služby poskytuje. Na zabezpečenie tohto zariadenia medzi pripojeniami na verejnú telefónnu sieť na pevných
a nepevných miestach sa nevzťahuje táto smernica. Členské štáty však môžu uplatňovať ustanovenia pre prenos čísel medzi sieťami,
ktoré poskytujú služby na pevných miestach a mobilnými sieťami;
(41)      význam dopadu prenosnosti čísla podstatne stúpa vtedy, keď existujú transparentné tarifné informácie pre koncových užívateľov,
ktorí si prenášajú svoje čísla, ako aj pre koncových užívateľov, ktorí volajú tým, ktorí si preniesli svoje čísla. Národné
regulačné orgány [(ďalej len ‚NRO‘)] by mali, ak je to možné, uľahčiť primeranú tarifnú transparentnosť ako časť implementácie
prenosnosti čísla“.
Článok 30 smernice univerzálnej služby stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby všetci účastníci verejne prístupných telefónnych služieb, vrátane mobilných služieb, ktorí o to
požiadajú, si mohli ponechať svoje čísla nezávisle na podniku poskytujúcom službu:
a)      v prípade geografických čísel na špecifickom mieste; a
b)      v prípade negeografických čísel na ktoromkoľvek mieste.
Tento odsek sa nevzťahuje na prenos čísel medzi sieťami poskytujúcimi služby na pevnom mieste a mobilnými sieťami.
2.      [NRO] zabezpečia, aby tvorba cien za prepojenie v súvislosti so zabezpečením prenosnosti čísel bola nákladovo orientovaná
a aby priame poplatky účastníkov, ak sú, nepôsobili odradzujúco z hľadiska využívania týchto služieb.
3.      [NRO] neukladajú maloobchodné tarify za prenos čísla spôsobom, ktorý by mohol skresliť hospodársku súťaž, a to stanovením
špecifických alebo spoločných maloobchodných taríf.“

Vnútroštátna právna úprava
Článok 41 telekomunikačného zákona (ustawa-Prawo telekomunikacyjne) zo 16. júla 2004 (Dz. U. č. 171, časť 1800) v znení uplatniteľnom
na spor vo veci samej (ďalej len „telekomunikačný zákon“) stanovuje:
„1.      Poplatky za vzájomné používanie prepojených sietí spojené s prenosom čísel medzi sieťami musia zohľadňovať vzniknuté náklady.
2.      Poplatky za vzájomné používanie prepojených sietí a prístup k telekomunikácii súvisiace s výberom poskytovateľa služieb musia
zohľadňovať vzniknuté náklady.“
Článok 71 telekomunikačného zákona stanovuje:
„1.      Účastník, ktorý uzavrel s poskytovateľom služieb, ktorý zabezpečuje pripojenie k verejnej telefónnej sieti operátora, zmluvu
o pripojení, môže pri zmene operátora požadovať prenos prideleného čísla do existujúcej siete iného operátora:
1)      v rámci geograficky určenej číslovacej oblasti – v prípade geografických čísel;
2)      v rámci celého štátu – v prípade negeografických čísel.
2.      Odsek 1 sa neuplatňuje na prenos čísel medzi verejnými pevnými sieťami poskytujúcimi služby na určitom miesta a verejnými
mobilnými sieťami.
3.      Za prenos prideleného čísla pri zmene operátora môže doterajší poskytovateľ služieb fakturovať účastníkovi jednorazový poplatok
uvedený v cenníku, ktorého výška nesmie účastníka odradzovať od využitia tohto oprávnenia.“
V článku 74 telekomunikačného zákona je stanovené:
„1.      Poskytovateľ služieb zabezpečujúci pripojenie k verejnej telefónnej sieti a operátor, do ktorého siete bol pripojený účastník,
ktorý uzavrel zmluvu o poskytovaní služieb pripojenia k verejnej telefónnej sieti, sú povinní zabezpečiť uplatnenie práv účastníka
uvedených v článkoch 69 až 72, t. j. vytvoriť príslušné technické podmienky alebo uzavrieť zmluvu podľa článku 31 alebo článku 128,
a ak sú na to možnosti, zabezpečiť možnosť ich výkonu.
...
3.      Predseda ÚEK môže uložiť peňažnú pokutu podľa článku 209 ods. 1 bodov 15 až 17 poskytovateľovi a operátorovi, ktorí sú uvedení
v odseku 1, ak:
1)      nezabezpečili možnosti výkonu práv účastníka upravených v odseku 1;
2)      nevykonali práva účastníkov, hoci ich výkon bol možný;
3)      vykonali práva účastníkov v rozpore s ustanoveniami zákona alebo v rozpore s právnym predpisom uvedeným v článku 73.“
Podľa článku 209 ods. 1 bodu 16 uvedeného zákona:
„Tomu, kto neumožní účastníkom uplatniť právo na prenos čísla..., sa uloží peňažná pokuta.“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že predseda ÚEK uložil spoločnosti PTC peňažnú pokutu vo výške 100 000 PLN (približne
24 350 eur) z dôvodu, že jednorázový poplatok vo výške 122 PLN (približne 29,70 eura), ktorý PTC fakturovala pri zmene operátora
v období od 28. marca do 31. mája 2006, predstavoval porušenie článku 71 ods. 3 telekomunikačného zákona, keďže táto suma
odradzovala účastníkov PTC od výkonu svojho práva na prenos čísla.
Proti tomuto rozhodnutiu predsedu ÚEK podala PTC žalobu na Sąd Okręgowy w Warszawie (Okresný súd vo Varšave). Tento súd rozsudkom
zo 6. marca 2007 uvedenú žalobu zamietol.
PTC podala proti tomuto rozsudku odvolanie na Sąd Apelacyjny w Warszawie (Odvolací súd vo Varšave), ktorý zrušil napadnuté
rozhodnutie rozsudkom z 5. februára 2008, pričom rozhodol, že výška jednorazového poplatku za prenos čísla nemôže byť vypočítaná
bez toho, aby sa zohľadnili náklady, ktoré vznikajú operátorovi v súvislosti s poskytovaním tejto služby. Predseda ÚEK podal
proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok.
Za týchto podmienok Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 30 ods. 2 smernice univerzálnej služby vykladať v tom zmysle, že príslušný [NRO], ktorý zabezpečuje, aby priame
poplatky účastníkov nepôsobili odradzujúco z hľadiska využívania služby prenosu čísla, je povinný zohľadniť náklady, ktoré
vznikajú operátorom mobilnej siete v súvislosti s poskytovaním tejto služby?“

O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 30 ods. 2 smernice univerzálnej služby má vykladať v tom zmysle, že
NRO je povinný zohľadniť náklady, ktoré vznikajú operátorom mobilnej siete v súvislosti s poskytovaním služby prenosu čísla,
pri posudzovaní odradzujúceho charakteru priameho poplatku, ktorý majú spotrebitelia zaplatiť za využitie tejto služby.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podstata sporu vo veci samej má pôvod v tvrdení PTC, že podľa článku 30 ods. 2
smernice univerzálnej služby je NRO v rámci uvedeného posúdenia povinný zohľadniť náklady, ktoré vznikajú operátorom v súvislosti
s poskytovaním služby prenosu čísla.
Predovšetkým treba spresniť, že pojem prenosnosť čísel sa vzťahuje na možnosť účastníka mobilnej telefónnej siete ponechať
si v prípade zmeny operátora to isté telefónne číslo (rozsudok z 13. júla 2006, Mobistar, C‑438/04, Zb. s. I‑6675, bod 23).
Na uskutočnenie tejto možnosti sa vyžaduje, aby boli platformy medzi operátormi kompatibilné, aby sa číslo účastníka prenieslo
od jedného operátora k druhému a aby technické operácie umožňovali presmerovanie telefónnych hovorov na prenášané číslo (pozri
rozsudok Mobistar, už citovaný, bod 24).
Podľa odôvodnenia č. 40 smernice univerzálnej služby má prenosnosť čísel odstrániť prekážky slobodného výberu spotrebiteľov,
najmä medzi operátormi mobilných telefónnych sietí, a zaručiť tak rozvoj účinnej hospodárskej súťaže na trhu telekomunikačných
služieb (pozri rozsudok Mobistar, už citovaný, bod 25).
Na dosiahnutie týchto cieľov zákonodarca Únie v článku 30 ods. 2 smernice univerzálnej služby stanovil, že NRO zabezpečia,
aby tvorba cien za prepojenie v súvislosti so zabezpečením prenosnosti čísel bola nákladovo orientovaná a aby prípadné priame
poplatky účastníkov nepôsobili odradzujúco z hľadiska využívania týchto služieb (pozri rozsudok Mobistar, už citovaný, bod
26).
Okrem toho treba uviesť, že článok 30 ods. 2 smernice univerzálnej služby ukladá NRO povinnosť zabezpečiť, aby operátori určili
ceny na základe svojich nákladov a aby tieto ceny neboli pre spotrebiteľa odradzujúce (pozri rozsudok Mobistar, už citovaný,
bod 33).
Ak sa preukáže, že ceny sú orientované nákladovo, NRO majú v súlade s uvedeným ustanovením určitý rozsah voľnej úvahy na vyhodnotenie
situácie a definovanie metódy, ktorá sa im zdá najvhodnejšia na uskutočnenie plne účinného prenosu spôsobom, ktorý spotrebiteľov
neodradí od využitia tejto možnosti (pozri rozsudok Mobistar, už citovaný, bod 34).
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že článku 30 ods. 2 smernice univerzálnej služby neodporuje, ak NRO stanovia
vopred a na základe teoretického modelu nákladov maximálne ceny, ktoré môže odovzdávajúci operátor uplatniť voči prijímajúcemu
operátorovi ako náklady na zabezpečenie, ak sú ceny určené na základe nákladov takým spôsobom, že spotrebitelia nie sú odradzovaní
od využitia možnosti prenosu (pozri v tomto zmysle rozsudok Mobistar, už citovaný, bod 37).
Z uvedeného vyplýva, že náklady za prepojenie, ktoré vznikajú operátorom, a výška priamych poplatkov zákazníkov spolu v zásade
súvisia. Touto vzájomnou súvislosťou je zabezpečený kompromis medzi záujmami spotrebiteľov a operátorov.
Treba pripomenúť, že NRO by mali v súlade s odôvodnením č. 41 smernice univerzálnej služby uľahčiť primeranú tarifnú transparentnosť
ako súčasť implementácie prenosnosti čísel.
Je tiež potrebné zdôrazniť, ako uviedol generálny advokát v bodoch 52, 53 a 55 návrhov, že metóda, pre ktorú sa NRO rozhodne
pri posúdení odradzujúceho charakteru poplatku, musí byť koherentná so zásadami tvorby cien za prepojenie tak, aby sa zabezpečila
objektívnosť, plná účinnosť a tarifná transparentnosť.
Zo štruktúry smernice univerzálnej služby teda vyplýva, že NRO má pomocou objektívnej a spoľahlivej metódy určiť jednak náklady,
ktoré vznikajú operátorom v súvislosti s poskytnutím služby prenosu čísla, jednak prahovú výšku poplatku, ktorá môže spôsobiť
nezáujem spotrebiteľov o využívanie danej služby.
Po tomto preskúmaní musí NRO prípadne zabrániť účtovaniu poplatku, ktorý by napriek tomu, že by bol nákladovo orientovaný,
mal s ohľadom na všetky údaje, ktoré má NRO k dispozícii, pre spotrebiteľa odradzujúci charakter.
Z uvedeného vyplýva, že v takom prípade môže NRO dospieť k záveru, že suma poplatku, ktorý je možné účtovať spotrebiteľovi,
musí byť nižšia než suma, ktorá by bola stanovená len na základe nákladov vypočítaných pomocou objektívnej a spoľahlivej metódy,
ktoré vznikajú operátorom v súvislosti so zabezpečením prenosnosti čísel.
Vzhľadom na všetky uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 30 ods. 2 smernice univerzálnej služby
sa má vykladať v tom zmysle, že NRO musí pri posudzovaní odradzujúceho charakteru priameho poplatku, ktorý majú spotrebitelia
zaplatiť za využitie služby prenosu čísla, zohľadniť náklady, ktoré vznikajú operátorom mobilnej siete v súvislosti s poskytovaním
tejto služby. Má však možnosť stanoviť maximálnu sumu tohto poplatku, ktorý môžu operátori požadovať, na nižšej úrovni, než
sú náklady týchto operátorov, ak by výška priameho poplatku vypočítaná len na základe nákladov mohla užívateľov odradiť od
využitia možnosti prenosu.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
Článok 30 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov
týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) sa má vykladať v tom zmysle, že
národný regulačný orgán musí pri posudzovaní odradzujúceho charakteru priameho poplatku, ktorý majú spotrebitelia zaplatiť
za využitie služby prenosu čísla, zohľadniť náklady, ktoré vznikajú operátorom mobilnej siete v súvislosti s poskytovaním
tejto služby. Má však možnosť stanoviť maximálnu sumu tohto priameho poplatku, ktorý môžu operátori požadovať, na nižšej úrovni,
než sú náklady týchto operátorov, ak by výška poplatku vypočítaná len na základe nákladov mohla užívateľov odradiť od využitia
možnosti prenosu.
Podpisy
*
Jazyk konania: poľština.