CELEX: 62005TJ0237
Acces la documentele instituțiilor
Regulamentul (CE) nr. 1049/2001
Documente referitoare la o procedură privind o operațiune de concentrare de întreprinderi
Regulamentul (CE) nr. 4064/89
Regulamentul (CE) nr. 139/2004
Regulamentul (CE) nr. 802/2004
Respingerea cererii de acces
Excepție referitoare la protecția activităților de anchetă și de audit
Excepție referitoare la protecția intereselor comerciale
Excepție referitoare la protecția procesului decizional
Excepție referitoare la protecția consultației juridice

Istoricul cauzei
1.
Cereri  de acces la documente formulate de reclamantă
Prin scrisoarea din 27 ianuarie 2005, reclamanta, Éditions Odile Jacob SAS, a solicitat Comisiei Comunităților Europene, în
temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public
la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76),
accesul la mai multe documente referitoare la procedura administrativă (denumită în continuare „procedura în discuție”), care
a condus la adoptarea Deciziei 2004/422/CE a Comisiei din 7 ianuarie 2004 prin care o operațiune de concentrare a fost declarată
compatibilă cu piața comună și cu funcționarea Acordului privind Spațiul Economic European (Cazul COMP/M.2978 – Lagardère/Natexis/VUP)
(JO L 125, p. 54, denumită în continuare „decizia privind compatibilitatea”), pentru a le utiliza în susținerea acțiunii sale
în cauza Éditions Odile Jacob/Comisia, T‑279/04, pendinte la Tribunal, care are ca obiect anularea deciziei privind compatibilitatea.
Documentele vizate erau:
a)      Decizia Comisiei din 5 iunie 2003 de a deschide, în procedura în discuție, o anchetă aprofundată în temeiul articolului 6
alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul operațiunilor
de concentrare (JO L 395, p. 1);
b)      versiunea integrală a contractului de cesionare semnat la 3 decembrie 2002 de Natexis Banques populaires SA, pe de o parte,
și de Segex Sarl și Ecrinvest 4 SA, pe de altă parte;
c)      corespondența integrală dintre Comisie și Natexis Banques populaires în perioada septembrie 2002 și 14 aprilie 2003, data
notificării operațiunii de concentrare;
d)      corespondența integrală dintre Comisie și Lagardère SCA în perioada septembrie 2002 și data notificării menționate;
e)      contractul prin care Natexis Banques populaires a devenit, la 20 decembrie 2002, proprietara participațiilor și a activelor
Vivendi Universal Publishing SA (VUP) de la Vivendi Universal SA;
f)      promisiunea de achiziționare a VUP făcută de Lagardère la 22 octombrie 2002 față de Vivendi Universal;
g)      toate memorandumurile interne ale Comisiei referitoare, exclusiv sau nu, la aplicarea articolului 3 alineatul (5) litera (a)
din Regulamentul nr. 4064/89 în cazul achiziționării activelor VUP de către Natexis SA/Investima 10 SAS, inclusiv memorandumurile
care au făcut obiectul schimbului între Direcția Generală (DG) „Concurență” a Comisiei și serviciul juridic al acesteia din
urmă;
h)      corespondența integrală dintre Comisie și Natexis referitoare, exclusiv sau nu, la aplicarea articolului 3 alineatul (5) litera
(a) din Regulamentul nr. 4064/89 în ceea ce privește achiziționarea activelor VUP de către Natexis/Investima 10.
Prin scrisoarea din 27 ianuarie 2005, reclamanta a adresat Comisiei o cerere de acces la o altă serie de documente pentru
a le utiliza în susținerea acțiunii sale în cauza Éditions Odile Jacob/Comisia, T‑452/04, pendinte la Tribunal, care are ca
obiect anularea deciziei Comisiei din 30 iulie 2004 privind acordul în legătură cu Wendel Investissement SA, în calitate de
dobânditor al activelor cesionate de Lagardère, în temeiul deciziei privind compatibilitatea (denumită în continuare „decizia
privind acordul”). Documentele vizate erau:
a)      decizia Comisiei privind acordul în legătură cu mandatarul însărcinat cu supravegherea respectării angajamentelor asumate
de Lagardère la momentul autorizării concentrării prin decizia privind compatibilitatea;
b)      mandatul conferit de Lagardère societății Salustro Reydel Management SA pentru a supraveghea respectarea angajamentelor asumate
de Lagardère la momentul autorizării concentrării prin decizia privind compatibilitatea;
c)      eventualele cereri de modificare formulate de Comisie în legătură cu proiectul de mandat și cu răspunsurile formulate de Lagardère
cu privire la acest subiect;
d)      mandatul conferit de Lagardère administratorului elementelor de activ înstrăinate (Hold Separate Manager), responsabil cu
administrarea activelor conform deciziei privind compatibilitatea;
e)      decizia Comisiei privind acordul în legătură cu administratorul menționat;
f)      proiectul de acord semnat la 28 mai 2004 de Lagardère și de Wendel Investissement cu privire la preluarea activelor cesionate;
g)      scrisoarea adresată de Lagardère Comisiei la 4 iunie 2004, prin care s‑a solicitat acordul în legătură cu Wendel Investissement
în calitate de dobânditor al activelor cesionate;
h)      cererea de informații adresată Lagardère la 11 iunie 2004 de Comisie în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 4064/89,
pentru a se permite acesteia din urmă să evalueze dacă erau îndeplinite condițiile privind acordul în legătură cu Wendel Investissement;
i)      răspunsul dat la 21 iunie 2004 de Lagardère la această cerere de informații;
j)      raportul mandatarului, remis Comisiei la 5 iulie 2004, în care a fost evaluată candidatura societății Wendel Investissement,
în calitate de dobânditor al activelor cesionate, în raport cu criteriile acordului.
Prin faxul din 15 februarie 2005, directorul general al DG „Concurență” a comunicat reclamantei scrisoarea Comisiei din 5
februarie 2004 de aprobare a desemnării mandatarului și a administratorului elementelor de activ înstrăinate [documente menționate
la punctul 2 de mai sus, literele a) și e)] și a informat‑o că celelalte documente nu îi puteau fi comunicate întrucât intrau
sub incidența excepțiilor prevăzute la articolul 4 alineatul (2) prima, a doua Și a treia liniuță și alineatul (3) al doilea
paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001 și că niciun interes public superior nu justifica divulgarea conținutului acestora.
Prin scrisoarea din 18 februarie 2005, reclamanta a formulat o cerere de confirmare (denumită în continuare „cererea de acces”)
privind documentele cu privire la care i s‑a respins cererea de acces.
La 14 martie 2005, secretarul general al Comisiei a informat reclamanta că termenul de răspuns la cererea sa va fi prelungit,
în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1049/2001, până la 7 aprilie 2005 din cauza complexității cererii
de acces și a numărului de documente solicitate.
2.
Decizia atacată
Prin Decizia D (2005) 3286 din 7 aprilie 2005 (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia a confirmat respingerea
divulgării conținutului documentelor din 15 februarie 2005.
Comisia a identificat documentele menționate în cererea de acces și a furnizat o listă detaliată a acestora, mai puțin în
ceea ce privește documentele de la punctul 1 litera d) de mai sus, dat fiind că întreaga corespondență dintre Lagardère și
Comisie reprezenta aproximativ 20 de dosare și că întocmirea unei liste detaliate ar fi constituit o sarcină administrativă
disproporționată. Pe de altă parte, Comisia a precizat că nu deține documentul care figurează la punctul 1 litera f) de mai
sus și a subliniat că documentele menționate la punctul 1 litera c) de mai sus cuprindeau și documentele care figurează la
punctul 1 litera h).
În decizia atacată, Comisia invocă excepția referitoare la protecția obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și
de audit, prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, pentru a respinge cererea
de acces la toate documentele solicitate dat fiind că ele au fost comunicate serviciilor Comisiei sau au fost întocmite de
acestea în cadrul unei proceduri de control al unei concentrări de întreprinderi. Comisia apreciază că, în ipoteza în care
Tribunalul ar anula decizia privind compatibilitatea, Comisia ar fi obligată să adopte o nouă decizie și, în consecință, să
redeschidă ancheta. Obiectivul acestei anchete ar fi periclitat dacă ar deveni publice, în acest stadiu, înscrisuri întocmite
sau primite în cadrul procedurii de control. În general, Comisia consideră că divulgarea de informații care i‑au fost furnizate
în cadrul unei proceduri de control al unei operațiuni de concentrare ar distruge climatul de încredere și de cooperare dintre
Comisie și părțile implicate, indispensabil dobândirii de informații de care aceasta are nevoie.
Comisia invocă de asemenea excepția referitoare la protecția intereselor comerciale, prevăzută la articolul 4 alineatul (2)
prima liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, pentru a justifica respingerea cererii de acces la documentele menționate la
punctul 1 literele b)-e) și h) și la punctul 2 literele b), c) (parțial), d), f), g), i) și j) de mai sus, dat fiind că ele
conțin informații sensibile legate de strategiile comerciale ale întreprinderilor vizate, transmise de acestea din urmă Comisiei
exclusiv în vederea controlării operațiunii de concentrare urmărite. Comisia apreciază că documentele menționate la punctul
1 litera a) și la punctul 2 litera c) (în ceea ce privește scrisoarea Comisiei adresată Lagardère) și litera h) de mai sus,
întocmite integral de aceasta, cuprind de asemenea informații sensibile din punct de vedere comercial în legătură cu întreprinderile
vizate.
În plus, Comisia se prevalează de excepția referitoare la protecția procesului decizional al instituției, prevăzută la articolul
4 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001, pentru a justifica respingerea cererii de acces la două
dintre cele trei note interne ale Comisiei menționate la punctul 1 litera g) de mai sus. O notă este cererea de aviz adresată
de DG „Concurență” serviciului juridic, iar cealaltă este o notă întocmită pentru membrul Comisiei împuternicit cu problemele
de concurență, în care se face un rezumat al stadiului dosarului. Comisia apreciază că aceste două note reflectă avize și
consultări preliminare interne în vederea adoptării deciziei privind compatibilitatea și că procesul său decizional ar fi
serios prejudiciat dacă deliberările sale interne ar deveni publice. Aceasta susține că serviciile sale trebuie să își poată
exprima în mod liber punctele de vedere, ferite de orice presiune exterioară, pentru a lămuri Comisia în vederea adoptării
deciziei.
În sfârșit, Comisia se întemeiază pe excepția consultanței juridice, prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a doua liniuță
din Regulamentul nr. 1049/2001, pentru a justifica respingerea cererii de acces la unul dintre documentele menționate la punctul
1 litera g) de mai sus. Aceasta subliniază că este esențială posibilitatea de a oferi consultații juridice în totalitate sincere,
obiective și independente. Aceasta apreciază că dacă serviciul juridic ar fi trebuit să țină cont de publicarea ulterioară
a avizului său nu s‑ar fi exprimat pe deplin independent.
În ceea ce privește documentele provenind de la terți, Comisia consideră că nu trebuia să îi consulte potrivit articolului
4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1049/2001, din moment ce a apreciat că una dintre excepțiile invocate mai sus era aplicabilă
și, prin urmare, era clar că documentele vizate nu trebuiau divulgate.
Comisia susține că a examinat posibilitatea de a acorda reclamantei un acces parțial la documentele în cauză, în temeiul articolului
4 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1049/2001, însă a înlăturat‑o din cauza numărului mare de documente solicitate și a faptului
că aproape întreg conținutul lor intra sub incidența excepțiilor enumerate anterior. Identificarea acelor părți din conținutul
acestor documente care pot fi comunicate ar cauza o sarcină administrativă disproporționată în raport cu interesul publicului
de a avea acces la acele fragmente de documente care ar rezulta după exercitarea unei astfel de sarcini.
Pe de altă parte, Comisia subliniază că niciun interes public superior nu justifică divulgarea conținutului documentelor vizate,
întrucât cererea de acces se întemeiază pe apărarea intereselor reclamantei într‑un litigiu pendinte la Tribunal, apărare
care ar ține de un interes privat, iar nu de unul public.
Comisia atrage atenția reclamantei asupra existenței altor norme specifice de acces prevăzute, pe de o parte, de Regulamentul
nr. 4064/89 și, pe de altă parte, de Regulamentele de procedură al Curții și al Tribunalului care permit unei părți, în cadrul
unei proceduri jurisdicționale, să solicite adoptarea de măsuri de organizare a procedurii care pot consta în a solicita prezentarea
de documente referitoare la cauza aflată pe rol.
În sfârșit, Comisia subliniază că faptul că a comunicat cereri de informații în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 4064/89
în anexa la memoriul său în apărare în cauza T‑279/04 nu poate însemna că are obligația de a divulga cererea de informații
adresată Lagardère, în temeiul aceleiași dispoziții, menționată la punctul 2 literea h) de mai sus. Aceasta amintește că înscrisurile
anexate la memoriile prezentate la Curte și la Tribunal sunt comunicate numai în vederea soluționării procesului avut în vedere
și nu sunt destinate să devină publice, în timp ce comunicarea unui document în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001 echivalează
cu o publicare a acestui document.
Ulterior deciziei atacate, reclamanta a prezentat, la 5 iulie 2005, o cerere de măsuri de organizare în temeiul articolului
64 din Regulamentul de procedură în cauza T‑279/04, solicitând ca Tribunalul să dispună prezentarea documentelor menționate
la punctul 1 literele a)-h) de mai sus. Comisia a comunicat reclamantei, în anexa la observațiile sale privind această cerere,
documentul menționat la punctul 1 litera a), respectiv decizia sa din 5 iunie 2003 de a deschide, în procedura în discuție,
o anchetă aprofundată în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 4064/89.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 iunie 2005, reclamanta a introdus o acțiune în anularea deciziei
atacate.
Prin actul depus la grefa Tribunalului la 29 septembrie 2005, Lagardère a formulat o cerere de intervenție în prezentul litigiu
în susținerea concluziilor Comisiei.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a șasea, căreia,
în consecință, i‑a fost atribuită prezenta cauză.
Prin Ordonanța președintelui Camerei a șasea a Tribunalului din 6 martie 2009, a fost admisă cererea de intervenție formulată
de Lagardère în prezenta cauză.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a hotărât deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare
a procedurii, prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat părților întrebări în scris la care acestea
au răspuns în termenul stabilit.
Prin Ordonanța din 10 iulie 2009, în temeiul articolului 65 litera (b), al articolului 66 alineatul (1) și al articolului
67 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul de procedură, Tribunalul a obligat Comisia să prezinte toate documentele
solicitate, cu excepția celor menționate la punctul 1 litera f) și la punctul 2 literele a) și e) de mai sus, precizând că
aceste înscrisuri nu vor fi comunicate nici reclamantei, nici intervenientei în cadrul prezentului proces. Solicitarea a fost
îndeplinită.
În ședința din 9 septembrie 2009, au fost ascultate pledoariile și răspunsurile furnizate de părți la întrebările adresate
de Tribunal.
Prin Ordonanța din 28 septembrie 2009, a fost redeschisă procedura orală pentru a adresa în scris o întrebare reclamantei.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia, susținută de intervenientă, solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
1.
Cu privire la obiectul litigiului
Mai multe dintre documentele la care reclamanta a solicitat accesul în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001 au fost transmise
de Comisie, integral sau parțial, în anexă la memoriile sale în apărare din cauzele T‑279/04 și T‑452/04 și la observațiile
privind cererea de adoptare a unei măsuri de organizare a procedurii formulată de reclamantă în cauza T‑279/04. Documentele
astfel comunicate sunt următoarele:
–        o versiune neconfidențială a documentului menționat la punctul 1 litera a) de mai sus, și anume decizia Comisiei din 5 iunie
2003 adoptată în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 4064/89 în procedura în discuție;
–        o versiune neconfidențială a contractului de vânzare semnat la 3 decembrie 2002 între Segex și Ecrinvest 4, pe de o parte,
și Lagardère, pe de altă parte; acest contract corespunde documentului menționat la punctul 1 litera b) de mai sus, astfel
cum au confirmat Comisia și Lagardère în răspunsul la întrebarea adresată în scris de Tribunal;
–        o parte a documentului menționat la punctul 1 litera c) de mai sus, mai precis corespondența dintre Comisie și Natexis în
perioada septembrie 2002 și 14 aprilie 2003, data notificării operațiunii de concentrare;
–        documentul menționat la punctul 2 litera h) de mai sus, și anume cererea de informații din 11 iunie 2004 adresată Lagardère
de Comisie;
–        o versiune neconfidențială a documentului menționat la punctul 2 litera j) de mai sus, și anume raportul mandatarului privind
candidatura societății Wendel Investissement.
Reclamanta a indicat, în răspunsul la întrebările adresate în scris de Tribunal, că interesul său de a exercita acțiunea în
ceea ce privește aceste documente îl considera a fi stins, deoarece cererea de acces a fost soluționată cu privire la acest
aspect prin transmiterile astfel realizate.
Prin urmare, nu mai este necesară pronunțarea cu privire la legalitatea deciziei atacate, întrucât Comisia a respins cererea
de acces la documentele menționate la punctul 1 literele a)-c) și la punctul 2 literele h) și j) de mai sus.
Pe de altă parte, reclamanta nu a contestat susținerea Comisiei potrivit căreia documentul menționat la punctul 1 litera f)
de mai sus nu se află în posesia acesteia.
În consecință, obiectul litigiului privește în continuare legalitatea deciziei atacate în măsura în care Comisia a respins
cererea de acces, integral și parțial, la documentele menționate la punctul 1 literele d), e), g) și h) și la punctul 2 literele
b)-d), f), g) și i) de mai sus (denumite în continuare „documentele în litigiu”).
2.
Cu privire la admisibilitatea unuia dintre argumentele invocate cu titlu preliminar de intervenientă

Argumentele părților
Intervenienta susține, cu titlu preliminar, că cererea de acces în litigiu trebuie să fie apreciată în contextul special al
unei proceduri de control al concentrărilor. În acest temei, intervenienta susține mai ales că accesul la dosar în procedurile
de control al concentrărilor este suspus unor norme specifice, prevăzute la articolul 17 din Regulamentul (CE) nr. 802/2004
al Comisiei din 7 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului privind controlul concentrărilor
economice între întreprinderi (JO L 133, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 3). Regimul instituit ar fi unul strict. Accesul
la dosar nu ar fi conferit persoanelor care sunt terți față de operațiunea de concentrare. Accesul nu ar cuprinde nici informațiile
confidențiale, nici documentele interne ale Comisiei sau ale autorităților competente ale statelor membre. Acesta nu ar fi
permis decât cu condiția ca documentele obținute să fie folosite numai în scopul procedurii de concentrare corespunzătoare.
Conform adagiului
lex specialis derogat legi generali
, normele speciale ar deroga de la normele generale. Astfel, jurisprudența ar fi admis ca dreptul de acces prevăzut de articolul
255 CE și de Regulamentul nr. 1049/2001 să fie înlăturat prin dispozițiile speciale referitoare la secretul lucrărilor comisiei
de evaluare a unui concurs. În mod similar, în domeniul controlului concentrărilor, existența unor dispoziții speciale ar
trebui să înlăture – sau cel puțin să limiteze – aplicarea dispozițiilor generale privind accesul public la un document. În
lipsa lor, dispozițiile privind accesul prevăzute de Regulamentul nr. 802/2004 ar fi lipsite de orice efect util.
Reclamanta contestă temeinicia acestei observații preliminare formulate de intervenientă.

Aprecierea Tribunalului
În temeiul articolului 113 din Regulamentul de procedură, Tribunalul poate oricând invoca, din oficiu, orice cauză de inadmisibilitate
de ordine publică printre care se numără și admisibilitatea unui argument invocat de o intervenientă.
Potrivit articolului 40 al patrulea paragraf din Statutul Curții de Justiție, aplicabil Tribunalului în temeiul articolului
53 din același statut, concluziile cererii de intervenție pot avea ca obiect numai susținerea concluziilor uneia dintre părți.
În plus, potrivit articolului 116 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, intervenientul ia procedura în starea în care
se află în momentul intervenției sale. Or, deși aceste dispoziții nu se opun ca intervenientul să prezinte argumente diferite
de cele ale părții pe care o susține, acest lucru este totuși posibil cu condiția ca argumentele să nu modifice cadrul litigiului
și ca intervenția să vizeze întotdeauna susținerea concluziilor prezentate de aceasta din urmă.
În speță, argumentul întemeiat pe aplicarea exclusivă a normelor privind accesul la dosar prevăzute în domeniul controlului
concentrărilor nu a fost invocat de părțile principale. Or, acest argument, presupunând că poate fi primit de Tribunal, ar
conduce la anularea deciziei atacate pentru motivul că a fost adoptată în mod greșit în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001,
iar nu în temeiul dispozițiilor privind accesul la dosar prevăzute în domeniul controlului concentrărilor, cum ar fi trebuit.
Argumentul nu susține, așadar, concluziile Comisiei care solicită respingerea acțiunii în anulare.
În consecință, argumentul invocat de intervenientă cu titlu prealabil, întemeiat pe aplicarea exclusivă a normelor privind
accesul la dosar prevăzute în domeniul controlului concentrărilor, trebuie respins ca inadmisibil.
3.
Cu privire la fond
Reclamanta invocă patru motive în susținerea acțiunii, întemeiate pe lipsa unei examinări concrete și individuale a documentelor
menționate în cererea de acces, pe eroarea vădită de apreciere a Comisiei în aplicarea excepțiilor prevăzute la articolul
4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1049/2001, pe neacordarea dreptului de acces, cel puțin parțial, la documentele
solicitate și pe încălcarea principiului proporționalității care rezultă din lipsa unei puneri în balanță a excepțiilor invocate
și a interesului public superior care justifică divulgarea documentelor solicitate.
Întrucât primul și al doilea motiv sunt strâns legate, acestea trebuie să fie analizate împreună.

Cu privire la primul și la al doilea motiv, întemeiate pe lipsa unei examinări concrete și individuale a documentelor solicitate
și pe eroarea vădită de apreciere a Comisiei în aplicarea excepțiilor prevăzute la articolul 4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul
nr. 1049/2001
Potrivit unei jurisprudențe constante, examinarea necesară în vederea soluționării unei cereri de acces la documente trebuie
să aibă un caracter concret. Astfel, pe de o parte, simplul fapt că un document privește un interes protejat de o excepție
nu poate fi suficient pentru a justifica aplicarea acesteia din urmă (Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2005, Sison/Consiliul,
T‑110/03, T‑150/03 și T‑405/03, Rec., p. II‑1429, punctul 75, și Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2006, Franchet și Byk/Comisia,
T‑391/03 și T‑70/04, Rec., p. II‑2023, punctul 115). În principiu, o astfel de aplicare nu poate fi justificată decât în ipoteza
în care instituția a apreciat în prealabil, în primul rând, dacă accesul la document putea aduce atingere în mod concret și
efectiv interesului protejat și, în al doilea rând, în ipotezele prevăzute la articolul 4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul
nr. 1049/2001, dacă nu exista un interes public superior care să justifice divulgarea documentului respectiv. Pe de altă parte,
riscul de a se aduce atingere unui interes protejat trebuie să fie previzibil în mod rezonabil, iar nu pur ipotetic. Prin
urmare, examinarea pe care trebuie să o realizeze instituția pentru a aplica o excepție trebuie efectuată în mod concret și
trebuie să reiasă din motivarea deciziei (Hotărârea Tribunalului din 13 aprilie 2005, Verein für Konsumenteninformation/Comisia,
T‑2/03, Rec., p. II‑1121, denumită în continuare „Hotărârea VKI”, punctul 69, și Hotărârea Franchet și Byk/Comisia, citată
anterior, punctul 115).
Pe de altă parte, această examinare concretă trebuie să fie realizată pentru fiecare document menționat în cerere. Astfel,
din Regulamentul nr. 1049/2001 rezultă că toate excepțiile prevăzute la alineatele (1)-(3) ale articolului 4 sunt enunțate
ca trebuind să se aplice în ceea ce privește „un document” (Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctul 70, și Hotărârea
Franchet și Byk/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 116). În plus, în privința aplicării
ratione temporis
a acelorași excepții, articolul 4 alineatul (7) din regulamentul amintit prevede că acestea se aplică doar în perioada în
care protecția se justifică prin „conținutul documentului”.
Rezultă că o examinarea concretă și individuală este în orice caz necesară, întrucât, chiar în ipoteza în care este evident
că o cerere de acces vizează documente cărora li se aplică o excepție, doar o astfel de examinare poate permite instituției
să aprecieze posibilitatea de a acorda un acces parțial solicitantului, în conformitate cu articolul 4 alineatul (6) din Regulamentul
nr. 1049/2001 (Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctul 73, și Hotărârea Franchet și Byk/Comisia, punctul 41 de mai sus,
punctul 117). De altfel, în cadrul aplicării regulamentului menționat, Tribunalul a considerat deja ca fiind în principiu
insuficientă o apreciere a documentelor realizată pe categorii, față de o apreciere efectuată în raport cu elementele concrete
de informare conținute în aceste documente, examinarea pe care o instituție este chemată să o realizeze trebuind să îi permită
acesteia să aprecieze în mod concret dacă o excepție invocată se aplică într‑adevăr tuturor informațiilor conținute în respectivele
documente (Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctele 74 și 76).
Obligația unei instituții de a efectua o apreciere concretă și individuală a conținutului documentelor menționate în cererea
de acces constituie o soluție de principiu (Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctele 74 și 75), care se aplică tuturor
excepțiilor prevăzute la alineatele (1)-(3) ale articolului 4 din Regulamentul nr. 1049/2001, indiferent de domeniul la care
se referă documentele solicitate.
Totuși, această soluție de principiu nu înseamnă că o astfel de examinare se impune în orice împrejurare. Astfel, având în
vedere că examinarea concretă și individuală pe care instituția trebuie în principiu să o efectueze ca răspuns la o cerere
de acces formulată în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001 vizează să permită instituției în cauză, pe de o parte, să aprecieze
în ce măsură este aplicabilă o excepție de la dreptul de acces și, pe de altă parte, să aprecieze posibilitatea unui acces
parțial, respectiva examinare poate să nu fie necesară atunci când, date fiind circumstanțele specifice ale speței, este evident
că accesul trebuie refuzat sau, dimpotrivă, acordat. Acesta ar putea fi cazul, în special, dacă anumite documente fie, mai
întâi, sunt în mod vădit incluse în întregime în sfera de aplicare a unei excepții de la dreptul de acces, fie, invers, sunt
în mod vădit accesibile în întregime, fie, în sfârșit, făcuseră deja obiectul unei examinări concrete și individuale de către
Comisie în circumstanțe similare (Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctul 75).
Pe de altă parte, generalitatea motivării pe care se bazează respingerea unei cereri de acces, precum și concizia sau caracterul
său stereotip nu pot constitui un indiciu al neefectuării unei examinări concrete decât în cazul în care este posibil în mod
obiectiv să se indice motivele care justifică refuzarea accesului la fiecare document fără a divulga conținutul acestui document
sau un element esențial al acestuia și, prin urmare, fără a priva excepția de principala sa finalitate (a se vedea în acest
sens Hotărârea Sison/Consiliul, punctul 41 de mai sus, punctul 84; a se vedea, prin analogie, cu privire la codul de conduită
din 1993, Hotărârea Tribunalului din 5 martie 1997, WWF UK/Comisia, T‑105/95, Rec., p. II‑313, punctul 65). Astfel cum a precizat
Curtea, obligația pentru instituții de a se abține să menționeze elemente care ar aduce atingere, în mod indirect, intereselor
a căror ocrotire face obiectul specific al excepțiilor este subliniată îndeosebi de articolul 9 alineatul (4) și de articolul
11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1049/2001 (Hotărârea Curții din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul, C‑266/05 P, Rep.,
p. I‑1233, punctul 83).
În sfârșit, una și aceeași justificare poate fi aplicată unor documente care fac parte din aceeași categorie, ceea ce este
cazul în special dacă ele conțin același tip de informații. În continuare, Tribunalul are obligația să verifice dacă excepția
invocată se aplică în mod evident și integral documentelor care intră în această categorie.
Cu privire la excepția referitoare la protecția obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit prevăzută
la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001
–       Argumentele părților
Reclamanta susține că abordarea Comisiei a fost una abstractă și generală, fără o examinare concretă și individuală având
ca obiect să se verifice dacă prin comunicarea fiecăruia dintre documentele solicitate s‑ar aduce efectiv atingere interesului
protejat prin excepția prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.
Aceasta afirmă că preocuparea Comisiei pentru menținerea unui climat de încredere, în cadrul unei proceduri de control al
concentrărilor, față de părțile implicate este una secundară, deoarece acestea din urmă au obligația legală să comunice Comisiei
orice document solicitat în temeiul acestei obligații.
Riscul de a aduce atingere protecției obiectivului activităților de anchetă invocat de Comisie ar fi, în orice caz, pur ipotetic,
ceea ce ar fi insuficient pentru a justifica respingerea cererii de acces. Comisia nu ar putea demonstra existența unui astfel
de risc prin faptul că majoritatea documentelor solicitate ar privi probleme strict juridice, în special aplicarea articolului
3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89, iar nu probleme de analiză concurențială, singurele care pot aduce
atingere obiectivului activității de anchetă a Comisiei în cazul unei noi analize a operațiunii sub aspectul controlului concentrărilor.
În plus, aceste documente ar fi fost comunicate Comisiei de întreprinderile în cauză înainte de notificarea concentrării,
așadar în afara cadrului oricărei proceduri oficiale de anchetă.
Comisia susține că a examinat în mod concret și individual fiecare document, astfel cum ar demonstra faptul că toate documentele
au fost identificate și enumerate în mod clar, cu excepția documentelor menționate la punctul 1 litera d) de mai sus, atât
în lista anexată la decizia atacată, cât și în decizia însăși, în funcție de excepțiile aplicabile. Numai la finalul unei
astfel de examinări ar fi putut Comisia să comunice reclamantei scrisoarea din 5 februarie 2004 de aprobare a desemnării mandatarului
și a administratorului elementelor de activ înstrăinate, care corespunde documentelor menționate la punctul 2 literele a)
și e) de mai sus.
Motivarea deciziei atacate ar determina caracterul individual, concret și aprofundat al examinării efectuate. Doar o examinare
atentă și individuală ar fi permis să se stabilească, de exemplu, faptul că documentele menționate la punctul 1 litera h)
de mai sus erau deja repertoriate la punctul 1 litera c) sau că documentul menționat la punctul 2 litera e) de mai sus era
identic cu cel indicat la punctul 1 litera a).
Comisia susține că o motivare individuală ar putea aduce atingere interesului protejat prin excepția în cauză și că jurisprudența
a admis că o motivare detaliată în ceea ce privește conținutul unui document ar putea divulga informații protejate prin una
dintre excepțiile prevăzute de Regulamentul nr. 1049/2001.
Referitor la documentele de la punctul 1 litera d) de mai sus, mai precis corespondența integrală dintre Comisie și Lagardère
în perioada septembrie 2002 și data notificării operațiunii de concentrare, Comisia susține că nu este necesară o examinare
concretă și individuală dacă există certitudinea că documentele respective trebuie sau nu trebuie divulgate. Documentele vizate
ar face în mod clar parte, în speță, din aceeași categorie, avându‑se în vedere caracteristicile lor comune.
Astfel, examinarea concretă și individuală a fiecăruia dintre documentele în cauză, precum și examinarea sumară a documentelor
menționate la punctul 1 litera d) de mai sus ar fi demonstrat că toate documentele făceau obiectul excepției prevăzute la
articolul 4 alineatul (2) a doua liniuță referitoare la protecția activităților de anchetă și că, în plus, anumite documente
făceau, integral sau parțial, obiectul altor excepții.
Comisia subliniază că ancheta, deși terminată în ceea ce privește desfășurarea sa, nu poate fi considerată încheiată, deoarece
decizia privind compatibilitatea face obiectul unei acțiuni în anulare, care este pendinte la Tribunal și că ancheta ar trebui
să fie redeschisă în cazul anulării. Divulgarea unor documente la care s‑a refuzat accesul pentru acest motiv ar expune Comisia
unor presiuni exterioare, care ar împiedica‑o să își desfășoare în mod corect ancheta în cazul redeschiderii.
Comisia contestă argumentul reclamantei potrivit căruia climatul de încredere dintre Comisie și actorii economici în cadrul
controlului concentrărilor ar fi puțin important, ținând cont de faptul că aceștia din urmă au obligația legală să furnizeze
orice informație utilă Comisiei în cadrul anchetelor sale. Aceasta subliniază că o obligație legală poate fi îndeplinită în
diverse moduri și că anchetele pot fi mai eficiente dacă întreprinderile nu se limitează să își îndeplinească obligațiile
la un nivel minim, ci cooperează într‑un spirit de bunăvoință. Părțile implicate nu se așteaptă ca informațiile dobândite
să fie utilizate de Comisie în alte scopuri decât cele pentru care au fost comunicate, deoarece s‑ar încălca articolul 17
alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice
între întreprinderi (JO L 24, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201). Pericolul pe care îl prezintă pentru această relație
de încredere divulgarea către terți a documentelor furnizate de întreprinderile în cauză nu ar fi, așadar, pur ipotetic. Comisia
ilustrează acest risc citând lucrarea publicată de un cabinet de avocatură în care se evocă riscul ca informații comunicate
în cadrul unei operațiuni de concentrare să fie ulterior divulgate de Comisie.
Comisia amintește că jurisprudența impune ca riscul de a aduce atingere unui interes protejat să fie previzibil în mod rezonabil,
iar nu să se prezinte dovada certă și circumstanțială a unui astfel de risc. Aceasta susține că transmiterea documentelor
în cauză anterior notificării concentrării nu are relevanță, din moment ce interesul protejat prin excepția în discuție este
ocrotirea obiectivului anchetei, și nu doar a anchetei ca atare, limitată la fazele ei oficiale. Caracterul strict confidențial
al schimburilor prealabile notificării respective ar fi subliniat de Comisie într‑un document întocmit de aceasta intitulat
„Practici îmbunătățite de desfășurare a procedurilor comunitare de control al concentrărilor”, iar divulgarea lor ar contraveni
obligațiilor de confidențialitate care îi incumbă în temeiul Regulamentului nr. 139/2004 și al articolului 287 CE.
Intervenienta susține că, deși normele privind accesul la dosar prevăzute de dispozițiile aplicabile în domeniul controlului
concentrărilor și de Regulamentul nr. 1049/2001 trebuie aplicate concomitent întrucât aceste dispoziții urmăresc obiective
distincte, ar trebui urmărit ca normele privind accesul la dosar prevăzute în domeniul controlului concentrărilor să nu fie
lipsite de sens prin aplicarea incorectă a Regulamentului nr. 1049/2001. Aceasta susține că informațiile furnizate de întreprinderi
anterior notificării oficiale a operațiunii de concentrare trebuie să beneficieze de aceeași protecție precum cele furnizate
în cursul procedurii oficiale, pe care o pregătesc. Orice altă soluție ar aduce în mod grav atingere încrederii legitime de
care întreprinderile au putut da dovadă întemeindu‑se pe practica Comisiei care încurajează dezvoltarea de contacte prealabile
acestei notificări oficiale.
Intervenienta apreciază că jurisprudența a admis că interesul public de a obține comunicarea unui document în temeiul transparenței
nu are aceeași importanță în cazul unui document aferent unei proceduri administrative prin care se urmărește aplicarea normelor
care guvernează controlul concentrărilor sau dreptul concurenței în general ca în cazul unui document referitor la o procedură
în cadrul căreia instituția comunitară intervine în calitate de legiuitor. Aceasta se întemeiază pe considerentul (6) din
Regulamentul nr. 1049/2001 potrivit căruia ar trebui autorizat un acces mai larg la documente în cazurile în care instituțiile
acționează în calitate de legiuitor.
Celelalte argumente invocate de intervenientă sunt similare, în esență, cu cele formulate de Comisie.
–       Aprecierea Tribunalului
Potrivit articolului 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, instituțiile resping cererile de acces
la un document în cazul în care divulgarea conținutului ar putea aduce atingere protecției obiectivelor activităților de inspecție,
de anchetă și de audit, cu excepția cazului în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului documentului
în cauză.
În decizia atacată, Comisia a apreciat că toate documentele în litigiu făceau obiectul excepției referitoare la protecția
obiectivului activităților de anchetă prevăzute de articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.
Trebuie subliniat că instituția în cauză are obligația, în temeiul principiilor amintite la punctele 41-47 de mai sus, să
examineze, în primul rând, dacă documentul care face obiectul cererii de acces intra în domeniul de aplicare al uneia dintre
excepțiile prevăzute la articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001, în al doilea rând, dacă divulgarea conținutului acestui
document ar aduce în mod concret și efectiv atingere interesului protejat și, în al treilea rând, în caz afirmativ, dacă necesitatea
protecției era aplicabilă întregului document (Hotărârea Tribunalului din 30 ianuarie 2008, Terezakis/Comisia, T‑380/04, nepublicată
în Repertoriu, punctul 88).
Trebuie să se stabilească mai întâi dacă este întemeiată aprecierea Comisiei că toate documentele la care s‑a solicitat accesul
aveau legătură cu activități de anchetă. În această privință, reclamanta susține că unele dintre documentele menționate în
cererea de acces au fost comunicate de întreprinderile în cauză anterior notificării operațiunii de concentrare, în afara
oricărei proceduri oficiale prevăzute de Regulamentul nr. 4064/89.
Comunicarea documentelor înainte de 14 aprilie 2003 s‑a realizat în temeiul procedurii neoficiale, așa‑zisă „de prenotificare”.
În pofida caracterului neoficial al acestei proceduri la data comunicării documentelor, acestea din urmă trebuie considerate
ca făcând parte din ancheta desfășurată de Comisie în temeiul controlului operațiunilor de concentrare. Acestea au fost depuse
la dosarul de instrumentare al Comisiei în procedura în discuție, astfel cum se indică în scrisoarea directorului general
al DG „Concurență” din 14 februarie 2005, care identifică aceste documente ca făcând parte din acest dosar, precum și în decizia
atacată care precizează că toate documentele solicitate au fost „întocmite sau primite în cadrul tratamentului [procedurii
în discuție]”. Rezultă că toate documentele solicitate privesc în mod efectiv o activitate de anchetă.
Cu toate acestea, împrejurarea că un document privește o activitate de anchetă nu poate să justifice în sine aplicarea excepției
invocate. Astfel, potrivit jurisprudenței, orice excepție de la dreptul de acces la documentele Comisiei trebuie să fie de
strictă interpretare și aplicare (Hotărârea Curții din 18 decembrie 2007, Suedia/Comisia, C‑64/05 P, Rep., p. I‑11389, punctul
66, și Hotărârea Curții din 1 iulie 2008, Suedia și Turco/Consiliul, C‑39/05 P și C‑52/05 P, Rep., p. I‑4723, denumită în
continuare „Hotărârea Turco”, punctul 36, Hotărârea Franchet și Byk, punctul 41 de mai sus, punctul 84).
Referitor la aplicarea
ratione temporis
a excepțiilor respective, articolul 4 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1049/2001 prevede în plus că excepțiile prevăzute
la alineatele (1)-(3) se aplică doar în perioada în care protecția se justifică „prin conținutul documentului”.
Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă excepția referitoare la protecția obiectivului activităților de anchetă mai era
aplicabilă
ratione temporis
, deși ancheta în cauză fusese finalizată prin adoptarea celor două decizii ale Comisiei, decizia privind compatibilitatea
și decizia privind înțelegerea, care nu erau încă definitive, având în vedere cele două acțiuni în anulare a acestora pendinte
la Tribunal (cauzele T‑279/04 și T‑452/04).
Nu se contestă faptul că ancheta desfășurată de Comisie în cadrul controlului operațiunii de concentrare, care a determinat
adoptarea, la 7 ianuarie 2004, a deciziei privind compatibilitatea și, la 30 iulie 2004, a deciziei privind înțelegerea, era
finalizată la momentul adoptării deciziei atacate la 7 aprilie 2005. Cu toate acestea, Comisia susține că, în cazul anulării
deciziei privind compatibilitatea, ar fi obligată să adopte o nouă decizie și, prin urmare, să redeschidă ancheta și că obiectivul
acestei anchete ar fi cu certitudine periclitat dacă înscrisuri întocmite sau primite în cadrul procedurii de control vizate
ar deveni publice.
Potrivit jurisprudenței, articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001 trebuie interpretat în sensul
că această dispoziție, care urmărește să protejeze „obiectivele activităților de inspecție, de anchetă și de audit”, nu este
aplicabilă decât dacă divulgarea conținutului documentelor în discuție riscă să pună în pericol finalizarea acestor activități
(Hotărârea Franchet și Byk, punctul 41 de mai sus, punctul 109).
Desigur, diferitele acte de anchetă sau de inspecție pot rămâne în sfera de aplicare a excepției întemeiate pe protecția activităților
de inspecție, de anchetă și de audit, atât timp cât se derulează activitățile de anchetă sau de inspecție, chiar dacă ancheta
sau inspecția specială care a ocazionat raportul la care se solicită accesul este finalizată (a se vedea Hotărârea Franchet
și Byk, punctul 41 de mai sus, punctul 110 și jurisprudența citată).
Totuși, a admite că diferitele documente legate de activități de inspecție, de anchetă sau de audit fac obiectul excepției
prevăzute la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, atât timp cât nu s‑a hotărât cu privire
la măsurile ce trebuie luate ca urmare a acestor proceduri, ar echivala cu a condiționa accesul la respectivele documente
de un eveniment aleatoriu, viitor și eventual îndepărtat, care depinde de celeritatea și de diligența manifestate de diverse
autorități (Hotărârea Franchet și Byk, punctul 41 de mai sus, punctul 111).
O astfel de soluție ar fi contrară obiectivului care constă în garantarea accesului cât mai larg posibil al publicului la
documentele provenind de la instituții, în scopul de a da cetățenilor posibilitatea de a controla într‑un mod mai eficient
legalitatea exercitării prerogativelor de putere publică (a se vedea în acest sens Hotărârea Franchet și Byk, punctul 41 de
mai sus, punctul 112).
În speță, a admite că documentele solicitate fac în continuare obiectul excepției prevăzute la articolul 4 alineatul (2) a
treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, atât timp cât decizia privind compatibilitatea și cea privind înțelegerea, adoptate
ca urmare a anchetei în cauză, nu sunt definitive, mai precis atât timp cât Tribunalul și, eventual, Curtea nu au respins
acțiunile introduse împotriva deciziilor sau, în cazul anulării, atât timp cât Comisia nu a adoptat una sau mai multe decizii
noi, ar echivala cu a condiționa accesul la aceste documente de un eveniment aleatoriu, viitor și eventual îndepărtat.
Rezultă din considerațiile care precedă că documentele solicitate nu mai intrau, din momentul adoptării deciziei atacate,
în domeniul de aplicare al excepției referitoare la protecția obiectivelor activităților de anchetă.
Trebuie subliniat că, presupunând chiar că documentele respective au fost susceptibile să intre în domeniul de aplicare al
excepției referitoare la protecția obiectivului activităților de anchetă, nu rezultă în niciun fel din motivarea deciziei
atacate că documentele solicitate au făcut obiectul unei examinări concrete și individuale din partea Comisiei.
Pentru a justifica refuzul de a divulga conținutul documentelor solicitate, Comisia invocă mai întâi, în decizia atacată,
periclitarea obiectivului anchetei pe care ar trebui să o redeschidă în cazul anulării deciziei privind compatibilitatea,
dacă înscrisuri întocmite sau primite în cadrul procedurii de control care a determinat adoptarea acestei decizii ar fi devenit
publice în acest stadiu.
În continuare, Comisia afirmă în decizia atacată că, în general, divulgarea de informații care îi sunt furnizate în cadrul
unei proceduri de control al concentrărilor ar distruge climatul de încredere și de cooperare dintre Comisie și părțile implicate,
indispensabil dobândirii tuturor informațiilor de care aceasta are nevoie pentru a desfășura astfel de anchete și de a lua
decizii întemeiate în domeniu.
În sfârșit, Comisia arată că fiecare dintre documentele în cauză conține informații legate de strategia comercială a întreprinderilor
vizate, comentarii și cereri din partea sa ori reacții ale întreprinderilor față de punctele de vedere exprimate de aceasta.
Astfel de afirmații sunt prea vagi și prea generale și nu se sprijină pe niciun element propriu speței. Același raționament
s‑ar putea aplica tuturor documentelor furnizate în cadrul oricărei proceduri de control al unei concentrări, întrucât motivarea
abstractă și generală a Comisiei nu se referă la conținutul documentelor în cauză.
Argumentul Comisiei potrivit căruia, pe de o parte, o motivare individuală ar putea aduce atingere interesului protejat și,
pe de altă parte, o motivare detaliată în ceea ce privește conținutul unui document ar putea divulga informații protejate
prin una dintre excepțiile prevăzute de Regulamentul nr. 1049/2001 trebuie înlăturat. Comisia putea efectua și explica o prezentare,
pentru fiecare document în cauză, a motivelor pentru care acest document făcea, parțial sau nu, obiectul excepției referitoare
la protecția obiectivului activităților de anchetă, fără a lipsi totuși excepția de finalitatea sa și fără a compromite confidențialitatea
informațiilor care, datorită acestor excepții, au vocația să rămână secrete.
Pe de altă parte, trebuie subliniat că nici întocmirea unui inventar detaliat al documentelor solicitate, nici repartizarea
acestor documente în funcție de diferitele excepții invocate de Comisie pentru a justifica respingerea cererii de acces, nici
accesul permis la conținutul unora dintre documentele solicitate nu sunt, în sine, de natură să demonstreze că a fost efectuată
o examinare concretă și individuală a documentelor la care s‑a refuzat accesul.
Referitor la documentele menționate la punctul 1 litera d) de mai sus, mai precis corespondența integrală dintre Comisie și
Lagardère în perioada septembrie 2002 și data notificării operațiunii de concentrare, Comisia susține că o examinare concretă
și individuală nu este necesară dacă există certitudinea că documentele respective trebuie sau nu trebuie divulgate.
Astfel cum s‑a subliniat la punctul 45 de mai sus, jurisprudența admite, desigur, că o examinare concretă și individuală poate
să nu fie necesară atunci când este evident că accesul trebuie refuzat sau, dimpotrivă, acordat. Totuși, nu ne regăsim în
această situație în speță. Astfel, în temeiul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001, dispozițiile referitoare
la accesul public la documentele Comisiei se aplică tuturor documentelor deținute de această instituție, mai precis, tuturor
documentelor întocmite sau primite de aceasta și aflate în posesia sa, în toate domeniile de activitate ale Uniunii Europene.
Așadar, nu se poate admite că, în domeniul concentrărilor, corespondența dintre Comisie și părțile implicate este considerată
că face în mod clar obiectul excepției referitoare la protecția obiectivului activităților de anchetă. DeȘi această excepție
este, eventual, aplicabilă unora dintre documentele întocmite de Comisie sau care au fost comunicate Comisiei, aceasta nu
este în mod obligatoriu aplicabilă tuturor documentelor sau conținutului integral al acestor documente. Comisia are cel puțin
obligația, impusă de articolul 4 alineatul (2) prima liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, de a se asigura, printr‑o examinare
concretă și efectivă a fiecărui document, dacă această excepție este aplicabilă.
Trebuie respins și argumentul Comisiei potrivit căruia, în general, divulgarea de informații care i‑au fost furnizate în cadrul
unei proceduri de control al concentrărilor ar distruge climatul de încredere și de cooperare dintre Comisie și părțile implicate.
Astfel de considerații sunt de asemenea prea vagi și prea generale pentru a demonstra existența unui risc veritabil, previzibil
în mod rezonabil, iar nu pur ipotetic, de a aduce atingere interesului protejat. Examinarea pe care instituția trebuie să
o efectueze în vederea aplicării unei excepții trebuie să fie una concretă și să reiasă din motivarea deciziei (Hotărârile
VKI, punctul 41 de mai sus, punctul 69, și Franchet și Byk/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 115). În speță, Comisia
s‑a pronunțat
in abstracto
asupra atingerii pe care divulgarea conținutului documentelor respective ar putea să o aducă activității sale de anchetă,
fără a demonstra corespunzător cerințelor legale că divulgarea conținutului acestor documente ar aduce în mod concret și efectiv
atingere protecției obiectivului activităților de anchetă.
Desigur, Comisia a încercat să ilustreze acest risc făcând referire, în memoriul în apărare, la lucrarea publicată de un cabinet
de avocatură prin care, ca urmare a pronunțării Hotărârii VKI, punctul 41 de mai sus, întreprinderile care au făcut obiectul
unei anchete a Comisiei au fost invitate să dea dovadă de prudență atunci când transmit informații Comisiei, ținând cont de
riscul de a fi divulgate ulterior în temeiul dreptului de acces la documente. Dincolo de faptul că acest caracter concret
al examinării pe care Comisia trebuie să o efectueze trebuie să reiasă din motivarea deciziei, iar nu din înscrisurile prezentate
la Tribunal, acest element nu este de natură, în sine, să demonstreze că riscul invocat de Comisie este previzibil în mod
rezonabil, iar nu pur ipotetic. Indiferent de prudența de care trebuie să dea dovadă din motive specifice, întreprinderile
în cauză nu se pot exonera de obligația regulamentară de a furniza informațiile solicitate de Comisie în baza controlului
concentrărilor.
Argumentul Comisiei, întemeiat pe articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004, potrivit căruia „[i]nformațiile
dobândite ca urmare a aplicării [acestui] regulament se folosesc numai în scopul solicitării, investigației sau audierii relevante”,
nu este mai convingător. Această dispoziție, al cărei text este, în esență, similar în versiunea invocată de Comisie sau în
cea aplicabilă în prezenta cauză, și anume Regulamentul nr. 4064/89, privește modul în care Comisia poate utiliza informațiile
furnizate și nu reglementează accesul la documente garantat de Regulamentul nr. 1049/2001. Dispoziția nu poate fi interpretată
în sensul că împiedică exercitarea dreptului de acces la documente garantat de articolul 255 CE și de Regulamentul nr. 1049/2001.
În plus, aceasta nu trebuie interpretată prin prisma articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 139/2004 care exclude
numai divulgarea de informații „care fac[, prin natura lor,] obiectul obligației de păstrare a secretului profesional”. Întreprinderile
care au efectuat notificarea trebuiau, așadar, să se aștepte ca informațiile dobândite, care nu constituie secret profesional,
să fie divulgate.
Or, potrivit jurisprudenței, în măsura în care publicul are un drept de acces la documente care conțin anumite informații,
nu se poate considera că aceste informații, prin natura lor, constituie secret profesional (Hotărârea Tribunalului din 30
mai 2006, Bank Austria Creditanstalt/Comisia, T‑198/03, Rec., p. II‑1429, punctul 74). Obligația de păstrare a secretului
profesional nu are o astfel de aplicabilitate de natură să poată justifica un refuz general și abstract de acces la documentele
comunicate în cadrul notificării unei concentrări. Desigur, nici articolul 287 CE, nici Regulamentele nr. 4064/89 și nr. 139/2004
nu indică în mod exhaustiv care sunt informațiile care, prin natura lor, constituie secret profesional. Cu toate acestea,
din textul articolului 17 alineatul (2) din aceste regulamente rezultă că nu toate informațiile dobândite constituie în mod
necesar secret profesional. Prin urmare, aprecierea caracterului confidențial al unei informații presupune o punere în balanță,
pe de o parte, a intereselor legitime care se opun divulgării informației și, pe de altă parte, a interesului general care
urmărește ca activitățile instituțiilor comunitare să se desfășoare cu respectarea cât se poate de strictă a principiului
deschiderii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Bank Austria Creditanstalt/Comisia, citată anterior, punctul
71, și Hotărârea Tribunalului din 12 octobrie 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Comisia, T‑474/04, Rep.,
p. II‑4225, punctele 63-66).
Întrucât a efectuat o examinare concretă și individuală a documentelor solicitate, conform articolului 4 alineatul (2) prima
liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, Comisia poate asigura efectul util al dispozițiilor aplicabile în domeniul concentrărilor,
în deplină coerență cu Regulamentul nr. 1049/2001. Rezultă că obligația de păstrare a secretului profesional, care reiese
din articolul 287 CE și din articolul 17 al Regulamentelor nr. 4064/89 și nr. 139/2004, nu este de natură să exonereze Comisia
de obligația de a examina concret fiecare document în cauză, obligație impusă de articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1049/2001.
În sfârșit, Comisia invocă, în duplică, faptul că divulgarea conținutului documentelor comunicate de întreprinderile în cauză
înainte de notificarea operațiunii de concentrare ar contraveni obligației de confidențialitate care îi incumbă în temeiul
articolului 287 CE, al articolului 17 din Regulamentul nr. 139/2004 și al unui document întocmit de aceasta intitulat „Practici
îmbunătățite de desfășurare a procedurilor comunitare de control al concentrărilor”.
Acest argument trebuie de asemenea respins, pentru motivele expuse la punctul 90 de mai sus.
Rezultă din considerațiile care precedă că nici articolul 287 CE, nici articolul 17 din Regulamentele nr. 4064/89 și nr. 139/2004
nu se pot opune divulgării conținutului unui document care nu face obiectul uneia dintre excepțiile prevăzute de Regulamentul
nr. 1049/2001.
Acest lucru rezultă
a fortiori
din orientările care figurează în documentul întocmit de Comisie și intitulat „Practici îmbunătățite de desfășurare a procedurilor
comunitare de control al concentrărilor”. Fără a fi necesar să se pronunțe dacă este vorba despre un instrument juridic obligatoriu
și, în special, să se stabilească dacă este vorba despre un act care produce efecte de drept, trebuie subliniat că acest document,
nepublicat în Jurnalul Oficial și care precizează la punctul 2.4 în mod expres că nici nu creează, nici nu modifică drepturile
sau obligațiile conferite de Tratatul de instituire a Comunității Europene, nu se poate opune divulgării conținutului unui
document la care accesul este garantat prin articolul 255 CE și prin Regulamentul nr. 1049/2001.
Prin urmare, nu trebuie să se examineze dacă informațiile care figurează în documentele solicitate constituie secret profesional,
în plus față de examinarea legalității deciziei atacate în raport cu dispozițiile Regulamentului nr. 1049/2001.
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că s‑a săvârșit o eroare de drept de către Comisie prin respingerea cererii
de acces la documentele solicitate pentru motivul că făceau obiectul excepției prevăzute la articolul 4 alineatul (2) a treia
liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001 referitoare la protecția obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de
audit, deși aceste documente nu mai intrau, din momentul adoptării deciziei atacate, în domeniul de aplicare al acestei excepții
și, în orice caz, fără ca din motivarea deciziei atacate să rezulte că o examinare concretă și individuală a fiecăruia dintre
aceste documente a fost realizată.
Așadar, decizia atacată este afectată de excepția nelegalității în ceea ce privește acest aspect.
Toate documentele în litigiu la care Comisia a refuzat accesul pot face totuși obiectul, potrivit deciziei atacate, al uneia
dintre celelalte excepții de la dreptul de acces prevăzute de Regulamentul nr. 1049/2001. Prin urmare, trebuie examinată legalitatea
refuzului de a divulga în măsura în care acesta se întemeiază pe excepțiile referitoare la protecția intereselor comerciale,
la protecția procesului decizional al Comisiei și la protecția consultanței juridice.
Cu privire la excepția referitoare la protecția intereselor comerciale, prevăzută la articolul 4 alineatul (2) prima liniuță
din Regulamentul nr. 1049/2001
–       Argumentele părților
Reclamanta susține că abordarea Comisiei a fost una abstractă și generală, fără o examinare concretă și individuală prin care
să se verifice dacă prin comunicarea fiecăruia dintre documentele solicitate se aduce efectiv atingere interesului protejat
prin această excepție. Comisia nu ar fi dovedit faptul că riscul de a aduce atingere interesului protejat era previzibil în
mod rezonabil, iar nu pur ipotetic.
În opinia reclamantei, Comisia are obligația să identifice și să izoleze secretele comerciale care ar trebui să facă obiectul
unei protecții speciale și să furnizeze o versiune neconfidențială a documentelor în cauză. Pe de altă parte, reclamanta contestă
faptul că documentele solicitate pot să conțină atâtea informații comerciale sensibile, având în vedere că privesc în mare
măsură aplicarea articolului 3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89 sau o problemă de natură juridică, iar
nu una de natură comercială.
Reclamanta subliniază că întreprinderile ale căror interese comerciale ar fi implicate nu au fost consultate de Comisie și
că aceasta a comunicat, în cadrul unei alte proceduri pendinte la Tribunal, anumite înscrisuri despre care pretinde că fac
obiectul secretului de afaceri, fără a face referire la emitentul lor.
Comisia subliniază că a enumerat cu exactitate în decizia atacată documentele care fac obiectul excepției în discuție și a
indicat natura informațiilor conținute, și anume informații sensibile legate de strategiile comerciale ale întreprinderilor
în cauză. Aceasta ar fi realizat o examinare individuală și concretă a documentelor solicitate, mai puțin în ceea ce privește
documentele menționate la punctul 1 litera d) de mai sus, în privința cărora o examinare sumară ar fi permis să se concluzioneze
că nu puteau fi divulgate fără să se aducă atingere intereselor comerciale ale întreprinderilor implicate. Aceasta susține
că o motivare individuală ar fi putut aduce atingere interesului protejat și că jurisprudența a admis faptul că o motivare
detaliată în ceea ce privește conținutul unui document ar putea divulga informații protejate.
Furnizarea unei versiuni neconfidențiale a documentelor solicitate și acordarea în acest fel a unui acces parțial la conținutul
acestor documente nu ar fi fost posibile, întrucât aceste documente fac în totalitate obiectul uneia sau al mai multor excepții.
Versiunile neconfidențiale comunicate Comisiei de întreprinderile implicate ar avea drept unic scop să permită părților interesate
să își exercite dreptul la apărare și deci nu ar putea fi, numai pentru acest motiv, divulgate publicului în temeiul Regulamentului
nr. 1049/2001. În lipsă, normele specifice existente în materia accesului la dosar în cadrul controlului concentrărilor nu
ar mai avea sens.
Conținutul documentelor nu s‑ar limita la probleme strict juridice, întrucât este vorba despre contractul de cesiune, de corespondența
purtată cu privire la acest subiect, de contractul prin care Natexis a devenit proprietara participațiilor VUP, de mandatul
referitor la verificarea respectării angajamentelor asumate de Lagardère, de mandatul încredințat administratorului elementelor
de activ înstrăinate, de proiectul de acord dintre Lagardère și Wendel Investissement și de documente în legătură cu acest
proiect de acord. Toate aceste documente ar reflecta strategia comercială a întreprinderilor în cauză. Părțile care au efectuat
notificarea ar fi indicat în mod expres caracterul confidențial al documentelor pe care le‑au adresat Comisiei. Caracterul
recent al acestor informații nu ar permite să se pretindă că acestea și‑au pierdut confidențialitatea prin trecerea timpului.
În cazul documentelor provenind de la terți, Comisia apreciază că nu este obligată, potrivit articolului 4 alineatul (4) din
Regulamentul nr. 1049/2001, să consulte terții implicați pentru a stabili dacă o excepție este aplicabilă, dacă există certitudinea
că documentul trebuie sau nu trebuie divulgat. Aceasta ar fi situația în speță. Referitor la documentele al căror autor este,
Comisia subliniază că nu îi putea consulta pe terții implicați, întrucât o astfel de consultare este prevăzută de Regulamentul
nr. 1049/2001 numai pentru documentele întocmite de un terț.
Comunicarea documentelor solicitate ar fi interzisă și de articolul 287 CE, care prevede că membrii și funcționarii instituțiilor
sunt obligați să nu divulge informațiile care constituie secret profesional, care ar include și secretele de afaceri. Această
obligație de a nu divulga informațiile care constituie secret profesional figurează de asemenea în cuprinsul articolului 17
alineatul (2) din Regulamentul nr. 4064/89, care a fost înlocuit de Regulamentul nr. 139/2004. Articolul 18 alineatul (3)
din aceste două regulamente condiționează accesul la dosar de respectarea interesului legitim al întreprinderilor în protejarea
secretelor lor de afaceri.
Intervenienta susține în special că secretele de afaceri ar beneficia, în domeniul controlului concentrărilor, de o protecție
specială în temeiul articolului 287 CE, al articolului 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată
la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1), al jurisprudenței Curții și a Tribunalului și al articolului 18 alineatul (1)
din Regulamentul nr. 802/2004. Celelalte argumente invocate de intervenientă sunt similare, în esență, cu cele formulate de
Comisie.
–       Aprecierea Tribunalului
Potrivit articolului 4 alineatul (2) prima liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, instituțiile resping cererile de acces
la un document în cazul în care divulgarea conținutului ar putea aduce atingere protecției „intereselor comerciale ale unei
anume persoane fizice sau juridice, inclusiv în ceea ce privește proprietatea intelectuală”.
Articolul 4 alineatul (4) din același regulament prevede că „[î]n cazul documentelor terților, instituția consultă terții
pentru a stabili dacă se poate aplica o excepție prevăzută la alineatul (1) sau (2), cu excepția cazului în care există certitudinea
că documentul trebuie sau nu trebuie divulgat”.
Comisia apreciază că, dintre documentele în litigiu, documentele menționate la punctul 1 literele d), e) și h) și la punctul
2 literele b), c) (parțial), d), f), g) și i) de mai sus fac obiectul, cel puțin parțial, al excepției referitoare la protecția
intereselor comerciale.
Trebuie examinată în lumina principiilor amintite la punctul 65 de mai sus aplicarea de către Comisie a excepției prevăzute
la articolul 4 alineatul (2) prima liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001 în vederea respingerii cererii de acces la documentele
solicitate.
În speță, în primul rând, unele dintre documentele pentru care se invocă această excepție pot conține informații confidențiale
care intră în domeniul de aplicare al excepției referitoare la protecția intereselor comerciale. Astfel, tocmai datorită obiectului
lor, aceste documente pot conține, astfel cum se subliniază în decizia atacată, informații legate de strategiile comerciale
ale întreprinderilor implicate.
În al doilea rând, trebuie să se examineze dacă divulgarea conținutului documentelor care intră în domeniul de aplicare al
excepției referitoare la protecția intereselor comerciale ar aduce atingere în mod concret și efectiv interesului protejat.
Trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, examinarea pe care instituția trebuie să o efectueze în vederea aplicării unei
excepții trebuie să fie una concretă și să reiasă din motivarea deciziei.
În decizia atacată, Comisia a refuzat să divulge conținutul documentelor enumerate la punctul 111 de mai sus, pentru motivul
că aceste documente ar conține informații sensibile legate de strategiile comerciale ale întreprinderilor implicate. Prin
urmare, divulgarea lor ar aduce în mod cert atingere intereselor comerciale ale întreprinderilor implicate.
Totuși, nu rezultă din această motivare că o examinare concretă și individuală a documentelor respective ar fi fost realizată.
Motivarea abstractă și generală a Comisiei nu se referă la conținutul documentelor în cauză. O justificare similară s‑ar putea
aplica tuturor documentelor furnizate în cadrul oricărei proceduri de control al unei concentrări.
Pe de altă parte, nu se regăsesc împrejurările în care instituția vizată poate, potrivit jurisprudenței (Hotărârea VKI, punctul
41 de mai sus, punctul 75), să se lipsească de o examinare concretă și individuală.
Astfel, din constatarea de la punctul 86 de mai sus rezultă că nu se poate admite că toate documentele la care s‑a refuzat
accesul în temeiul excepției referitoare la protecția intereselor comerciale fac în mod evident obiectul acestei excepții
în integralitatea lor.
De asemenea, nu se poate susține că îi era în mod obiectiv imposibil Comisiei să indice motivele care justifică refuzarea
accesului la fiecare document, fără a divulga conținutul acestui document sau un element esențial al acestuia și, prin urmare,
fără a priva excepția de principala sa finalitate, ceea ce ar putea justifica generalitatea, concizia și caracterul stereotip
al motivării (Hotărârea din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul, punctul 46 de mai sus, punctul 83, și Hotărârea din 26 aprilie
2005, Sison/Consiliul, punctul 41 de mai sus, punctul 84; a se vedea, prin analogie, cu privire la codul de conduită din 1993,
Hotărârea Tribunalului din 5 martie 1997, WWF UK/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 65).
Astfel, Comisia putea descrie conținutul fiecărui document și putea preciza natura informațiilor confidențiale, fără să le
dezvăluie totuși. Obligația întreprinderilor care au furnizat informații Comisiei, de a le semnala pe cele pe care le consideră
confidențiale și de a transmite o versiune neconfidențială a documentelor comunicate, prevăzută la articolul 17 alineatul
(2) din Regulamentul (CE) nr. 447/98 al Comisiei din 1 martie 1998 privind notificările, termenele și audierile prevăzute
de Regulamentul nr. 4064/89 (JO L 61, p. 1), permite Comisiei, cel puțin, să motiveze explicit respingerea cererii de acces
pentru fiecare document, fără să divulge informații confidențiale care figurează în conținutul documentului.
Referitor la inexistența unei liste care să identifice documentele menționate la punctul 1 litera d) de mai sus, mai precis
corespondența dintre Comisie și Lagardère, Comisia invocă argumentul potrivit căruia această corespondență este cuprinsă în
aproximativ 20 de dosare, astfel încât întocmirea unei liste detaliate pentru fiecare document în parte ar constitui o sarcină
administrativă disproporționată. Aceasta precizează în decizia atacată că a luat în considerare categoria de documente în
ansamblul său și susține, în înscrisurile sale, că era autorizată să refuze accesul la aceste documente după o examinare sumară,
întrucât aceste documente făceau în mod evident și integral obiectul excepției referitoare la protecția intereselor comerciale.
Acest argument trebuie respins. Astfel cum s‑a arătat la punctul 86 de mai sus, în temeiul articolului 2 alineatul (3) din
Regulamentul nr. 1049/2001, dispozițiile referitoare la accesul public la documentele Comisiei se aplică tuturor documentelor
deținute de această instituție, mai precis tuturor documentelor întocmite sau primite de aceasta și aflate în posesia sa,
în toate domeniile de activitate ale Uniunii Europene. Așadar, nu se poate admite că, în domeniul concentrărilor, corespondența
dintre Comisie și părțile implicate este considerată că face în mod clar obiectul excepției referitoare la protecția intereselor
comerciale. Dacă această excepție este, eventual, aplicabilă unora dintre documentele întocmite de Comisie sau care au fost
comunicate Comisiei, aceasta nu este în mod obligatoriu aplicabilă tuturor documentelor sau conținutului integral al acestor
documente. Comisia are cel puțin obligația, impusă de articolul 4 alineatul (2) prima liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001,
de a se asigura de acest lucru printr‑o examinare concretă și efectivă a fiecărui document.
Argumentul Comisiei și al intervenientei, întemeiat pe respectarea secretului profesional garantată de articolul 287 CE și
de articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4064/89 și pe respectarea secretelor de afaceri garantată de articolul
18 alineatul (3) din același regulament, trebuie de asemenea înlăturat. Astfel cum s‑a amintit la punctul 90 de mai sus, potrivit
jurisprudenței, în măsura în care publicul are un drept de acces la documente care conțin anumite informații, nu se poate
considera că aceste informații, prin natura lor, constituie secret profesional (a se vedea în acest sens Hotărârea Bank Austria
Creditanstalt/Comisia, punctul 90 de mai sus, punctul 74).
Reclamanta mai reproșează Comisiei faptul că nu a consultat întreprinderile în privința cărora s‑ar putea aduce atingere protecției
intereselor comerciale prin divulgarea documentelor respective.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1049/2001, în cazul documentelor
care emană de la terți, instituția consultă terții pentru a stabili dacă se poate aplica o excepție prevăzută la articolul
4 alineatul (1) sau (2) din același regulament, cu excepția cazului în care există certitudinea că documentul trebuie sau
nu trebuie divulgat. Rezultă că instituțiile nu sunt obligate să consulte terții implicați dacă este cert că documentul trebuie
sau nu trebuie divulgat. În toate celelalte cazuri, instituțiile trebuie să consulte terții respectivi. Prin urmare, consultarea
terților vizați constituie, în general, o condiție prealabilă pentru a stabili dacă se pot aplica excepțiile prevăzute la
articolul 4 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1049/2001 în cazul documentelor care emană de la terți (Hotărârea Tribunalului
din 30 noiembrie 2004, IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Comisia, T‑168/02, Rec., p. II‑4135, punctul 55, și Hotărârea
Tribunalului Terezakis/Comisia, punctul 65 de mai sus, punctul 54).
Așadar, neconsultarea terților care sunt autorii documentelor nu este conformă cu dispozițiile Regulamentului nr. 1049/2001
decât dacă una dintre excepțiile prevăzute de acest regulament se aplică cu certitudine documentelor în cauză. Nu aceasta
este situația în speță, astfel cum s‑a constatat la punctele 63-98 de mai sus, în ceea ce privește excepția referitoare la
protecția obiectivului activităților de anchetă, și la punctele 109-124 de mai sus, în ceea ce privește protecția intereselor
comerciale.
Referitor la documentele care emană de la Comisie, aceasta susține în mod întemeiat că Regulamentul nr. 1049/2001 nu prevede
o procedură de consultare a terților pentru acest tip de documente. Prin urmare, critica reclamantei este neîntemeiată în
ceea ce privește documentele al căror autor este Comisia.
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că decizia atacată este viciată de o eroare de drept, întrucât s‑a aplicat
excepția prevăzută la articolul 4 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001 pentru documentele menționate
la punctul 1 literele d), e) și h) și la punctul 2 literele b), c) (parțial), d), f), g) și i) de mai sus, fără să rezulte
din motivarea deciziei atacate că o examinare concretă și individuală a fiecăruia dintre aceste documente a fost realizată
și fără consultarea terților, autori ai unora dintre aceste documente, cu privire la divulgarea unor documente care emană
de la aceștia.
Cu privire la excepția referitoare la protecția procesului decizional prevăzută la articolul 4 alineatul (3) al doilea paragraf
din Regulamentul nr. 1049/2001
–       Argumentele părților
Reclamanta susține că abordarea Comisiei a fost una abstractă și generală, fără o examinare concretă și individuală prin care
să se verifice dacă prin comunicarea fiecăruia dintre documentele solicitate se aduce efectiv atingere interesului protejat
prin această excepție. Comisia nu ar fi dovedit faptul că riscul de a aduce atingere interesului protejat era previzibil în
mod rezonabil, iar nu pur ipotetic.
Reclamanta afirmă că, prin invocarea acestei excepții pentru a respinge cererea de acces la documentele menționate la punctul
1 litera g) de mai sus, Comisia contrazice argumentul formulat în apărare în cauza T‑279/04, prin care susține că decizia
de a aplica articolul 3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89 în privința achiziționării activelor VUP de
către Natexis/Investima 10 nu ar fi avut nicio consecință asupra deciziei privind compatibilitatea și, aȘadar, că o eventuală
aplicare greșită a acestei dispoziții nu poate afecta validitatea acestei decizii. Comisia ar încălca în acest fel principiul
venire contra factum proprium
.
În opinia reclamantei, aceste documente privesc interpretarea unui aspect de drept și, în consecință, nu pot constitui acte
pregătitoare a căror divulgare ar trebui refuzată. În orice caz, comunicarea acestor documente ar fi de interes public, deoarece
ar lămuri condițiile aplicării articolului 3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89.
Comisia remarcă faptul că aprecierea validității deciziei privind compatibilitatea este o problemă distinctă de cea a legalității
aplicării excepțiilor prevăzute de Regulamentul nr. 1049/2001 și contestă, așadar, relevanța argumentului formulat de reclamantă.
Cele două documente solicitate la care s‑a refuzat accesul în scopul protejării procesului decizional al Comisiei sunt documente
interne ale Comisiei, care conțin deliberări interne în legătură cu procedura în discuție. Divulgarea acestor documente ar
aduce grave prejudicii procesului decizional întrucât este indispensabilă protejarea capacității serviciilor Comisiei de a
instrumenta în mod liber cauzele cu care sunt însărcinate, ferite de presiuni exterioare, pentru a‑și putea adopta deciziile
în deplină cunoștință de cauză.
Protecția acestor documente pregătitoare ar fi cu atât mai necesară cu cât decizia adoptată pe baza acestor documente face
obiectul unei acțiuni în anulare și aceste documente ar rămâne, așadar, relevante în caz de anulare.
Argumentele invocate de intervenientă sunt similare, în esență, cu cele formulate de Comisie.
–       Aprecierea Tribunalului
Potrivit articolului 4 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001, „[a]ccesul la un document conținând
avize destinate uzului intern în cadrul deliberărilor și al consultărilor preliminare în cadrul instituției în cauză este
refuzat chiar și după luarea deciziei, în cazul în care divulgarea conținutului acestuia ar aduce gravă atingere procesului
decizional al acestei instituții, cu excepția cazului în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului
documentului în cauză”.
Accesul la două dintre cele trei note ale Comisiei, menționate la punctul 1 litera g) de mai sus, a fost refuzat de Comisie
în temeiul excepției prevăzute la articolul 4 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001. Este vorba
despre o notă din 10 februarie 2002 a DG „Concurență” către serviciul juridic al Comisiei, prin care se solicita avizul cu
privire la aplicarea articolului 3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89, și despre o notă din 4 noiembrie
2002 întocmită pentru membrul Comisiei împuternicit cu problemele de concurență, în care se făcea un rezumat al stadiului
dosarului.
În primul rând, trebuie constatat că aceste documente, care au fost comunicate Tribunalului (a se vedea punctul 23 de mai
sus), sunt documente care pregătesc adoptarea deciziei finale și au făcut obiectul schimbului în cadrul Comisiei în vederea
elaborării documentelor care să oficializeze poziția luată de instituție. Acestea conțin „avize destinate uzului intern în
cadrul deliberărilor și al consultărilor preliminare”, în sensul articolului 4 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul
nr. 1049/2001, și intră, așadar, în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
În al doilea rând, trebuie să se examineze dacă respingerea cererii de acces la documentele interne solicitate este, în speță,
justificată de excepția întemeiată pe protecția procesului decizional al instituției.
Potrivit unei jurisprudențe constante, aplicarea acestei excepții presupune să se fi dovedit faptul că accesul la documentele
solicitate putea aduce în mod concret și efectiv atingere protecției procesului decizional al Comisiei și că acest risc era
previzibil în mod rezonabil, iar nu pur ipotetic (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 18 decembrie 2008, Muñiz/Comisia,
T‑144/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 74 și jurisprudența citată).
Mai mult, pentru a face obiectul excepției prevăzute la articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001,
atingerea adusă procesului decizional trebuie să fie gravă. Astfel, aceasta este situația în special atunci când divulgarea
conținutului documentelor în cauză are un impact important asupra procesului decizional. Or, aprecierea gravității depinde
de toate circumstanțele cauzei, mai ales de efectele negative asupra procesului decizional invocate de instituție legate de
divulgarea conținutului documentelor respective (Hotărârea Muñiz/Comisia, punctul 140 de mai sus, punctul 75).
În speță, decizia atacată evocă prejudiciile majore pe care procesul decizional le‑ar suferi dacă deliberările interne ale
serviciilor Comisiei privind această cauză ar deveni publice. În decizie se subliniază cât este de important pentru Comisie
să fie în măsură să își pregătească deciziile în deplină serenitate, ferită de orice presiune exterioară și pentru serviciile
acesteia să își poată exprima în mod liber punctele de vedere, pentru a clarifica adoptarea deciziei. Potrivit deciziei, capacitatea
personalului Comisiei de a formula astfel de puncte de vedere ar fi serios diminuată dacă ar trebui să se ia în considerare
eventualitatea unei publicări.
Trebuie constatat că aceste justificări sunt invocate la modul general și abstract, fără să se bazeze pe argumente detaliate
raportate la conținutul documentelor în cauză. Astfel de considerații pot fi invocate în legătură cu orice document de aceeași
natură. Prin urmare, acestea nu sunt suficiente pentru a justifica respingerea cererii de acces la documentele solicitate
în speță, existând riscul de a se aduce atingere principiului strictei interpretări a excepțiilor prevăzute la articolul 4
din Regulamentul nr. 1049/2001, și în special a excepției prevăzute la articolul 4 alineatul 3 al doilea paragraf din același
regulament.
Prin urmare, Comisia nu a demonstrat faptul că excepția prevăzută la articolul 4 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul
nr. 1049/2001 era aplicabilă documentelor interne solicitate.
În consecință, respingerea în întregime a cererii de acces la documentele interne solicitate trebuie anulată pentru eroare
de drept, fără a fi necesar să se examineze dacă există un interes public superior.
Cu privire la excepția referitoare la protecția consultanței juridice prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a doua liniuță
din Regulamentul nr. 1049/2001
–       Argumentele părților
Reclamanta susține că abordarea Comisiei a fost una abstractă și generală, fără o examinare concretă și individuală prin care
să se verifice dacă prin comunicarea notei serviciului juridic solicitate s‑ar aduce efectiv atingere interesului protejat
prin această excepție. Comisia nu ar fi dovedit faptul că riscul de a aduce atingere interesului protejat era previzibil în
mod rezonabil, iar nu pur ipotetic.
Reclamanta consideră că avizul serviciului juridic al Comisiei, menționat la punctul 1 litera g) de mai sus, ar trebui divulgat
pentru a permite terților și Tribunalului să controleze modul în care Comisia a interpretat și a aplicat norma de drept prevăzută
la articolul 3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89.
În opinia reclamantei, Comisia nu poate invoca protecția independenței serviciului său juridic pentru a refuza accesul la
acest document, întrucât Comisia trebuie să respecte obligația de transparență care, potrivit preambulului la Regulamentul
nr. 1049/2001, garantează o mai mare legitimitate, eficacitate și responsabilitate a administrației față de cetățeni într‑un
sistem democratic. Respingerea cererii de acces de către Comisie, departe de a consolida independența avizelor sale juridice,
ar acredita ideea că decizia privind compatibilitatea nu a fost adoptată pe deplin independent.
Comisia remarcă faptul că accesul la documente prevăzut de Regulamentul nr. 1049/2001 este acordat sau refuzat indiferent
de interesele particulare sau de motivele pentru care reclamanta dorește să aibă acces la documentele solicitate. Argumentele
invocate de reclamantă ar fi, așadar, lipsite de relevanță. Divulgarea avizului juridic în cauză ar depinde doar de riscul
că această divulgare ar putea să aducă atingere independenței și imparțialității avizelor respective. Excepția referitoare
la consultanța juridică urmărește protejarea independenței sale și garantarea faptului că avizele pot fi date în totalitate
sincer și obiectiv. Avizul în cauză ar fi avut doar rolul de a clarifica serviciile Comisiei, iar divulgarea sa ar determina
serviciul juridic al acestei instituții să își redacteze avizele cu mai multă reținere, lipsind astfel instituția respectivă
de un instrument esențial pentru buna îndeplinire a misiunii sale.
Comisia arată că unele limite reglementează exercițiul dreptului de acces la documente în temeiul articolului 255 alineatul
(2) CE. În consecință, invocarea obligației de transparență de către reclamantă nu ar împiedica aplicarea excepțiilor prevăzute
de Regulamentul nr. 1049/2001.
Comisia respinge susținerea potrivit căreia refuzul accesului la documentul solicitat ar lăsa de bănuit că nu a adoptat decizia
pe deplin independent. Comisia amintește că trebuie să refuze accesul la un document în cazul în care sunt îndeplinite condițiile
aplicării unei excepții prevăzute de Regulamentul nr. 1049/2001 și că, prin urmare, nu poate acorda accesul la un document
care face obiectul unei excepții în scopul de a înlătura acuzațiile de fraudă.
–       Aprecierea Tribunalului
Potrivit articolului 4 alineatul (2) a doua liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, instituțiile resping cererile de acces
la un document în cazul în care divulgarea conținutului ar aduce atingere protecției procedurilor judiciare și consultanței
juridice, cu excepția cazului în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului documentului în cauză.
Comisia a refuzat să divulge avizul serviciului juridic din 10 octombrie 2002 privind aplicarea articolului 3 alineatul (5)
litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89, document menționat la punctul 1 litera g) de mai sus, întemeindu‑se pe această dispoziție.
Mai întâi, trebuie constatat că documentul respectiv, comunicat Tribunalului (a se vedea punctul 23 de mai sus), conține,
dincolo de denumirea sa, un aviz juridic emis de serviciul juridic al Comisiei. Acest document trebuie, așadar, considerat
integral consultanță juridică în sensul articolului 4 alineatul (2) a doua liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, care poate
intra în domeniul de aplicare al excepției prevăzute de această dispoziție.
În continuare, trebuie să se stabilească dacă divulgarea acestui aviz juridic ar aduce atingere protecției consultanței juridice
în sensul articolului 4 alineatul (2) a doua liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.
În această privință, trebuie amintit că excepția referitoare la consultanța juridică trebuie interpretată în sensul că vizează
protejarea interesului Comisiei de a solicita consultanță juridică și de a primi avize sincere, obiective și complete. Pentru
a putea fi invocat, riscul de a aduce atingere acestui interes trebuie să fie previzibil în mod rezonabil, iar nu pur ipotetic
(Hotărârea Turco, punctul 68 de mai sus, punctele 42 și 43).
În speță, decizia atacată justifică refuzul de a divulga avizul în cauză pentru motivul că aceste consultații juridice sunt
documente interne care au drept scop esențial să ofere Comisiei și serviciilor sale opinii cu privire la probleme juridice,
pe baza cărora Comisia și serviciile sale adoptă poziții definitive. Se arată că este esențial ca aceste avize să poată fi
date în totalitate sincer și obiectiv. În speță, comunicarea avizului serviciului juridic al Comisiei, precum și a întrebărilor
adresate DG „Concurență” ar avea efectul de a face publică o discuție internă referitoare la aplicabilitatea articolului 3
alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89. Dacă serviciul juridic menționat ar fi trebuit să ia în considerare
publicarea ulterioară a avizului său, nu s‑ar fi exprimat pe deplin independent. Prin urmare, elaborarea unui aviz scris cu
privire la această problemă și‑ar pierde întregul interes, ceea ce ar lipsi Comisia de un instrument esențial pentru buna
îndeplinire a sarcinilor sale.
Trebuie constatat că, pentru a justifica aplicarea excepției în discuție, Comisia invocă în decizia atacată nu doar faptul
că documentul în discuție este un aviz juridic, dar și faptul că divulgarea acestui aviz ar risca să transmită publicului
informații asupra stadiului discuțiilor interne dintre DG „Concurență” și serviciul juridic, referitoare la aplicabilitatea
articolului 3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89.
Or, divulgarea notei în cauză ar putea determina serviciul juridic al Comisiei să dea dovadă, pe viitor, de reținere și de
prudență în redactarea unor astfel de note pentru a nu afecta capacitatea decizională a Comisiei în domeniile în care intervine
în calitate de administrație.
Trebuie arătat de asemenea că, în speță, riscul de a aduce atingere protecției consultanței juridice prevăzute la articolul
4 alineatul (2) a doua liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001 este previzibil în mod rezonabil, iar nu pur ipotetic. Astfel,
pe lângă motivele arătate la punctele 157 și 159 de mai sus, divulgarea acestor avize riscă să pună Comisia în situația delicată
în care serviciul său juridic ar putea fi obligat să apere în fața Tribunalului o poziție care ar fi diferită de cea pe care
a susținut‑o în calitate de consilier al serviciilor însărcinate cu dosarul pe parcursul discuțiilor interne care au avut
loc în procedura administrativă. Or, riscul ca o astfel de opoziție să se producă este susceptibil să afecteze în mod considerabil
deopotrivă libertatea de opinie a serviciului juridic respectiv și capacitatea sa de a apăra eficient în fața instanței Uniunii,
de pe poziții de egalitate cu ceilalți reprezentanți legali ai diferitelor părți la procedura judiciară, poziția definitivă
a Comisiei și procesul decizional intern al acesteia din urmă. Astfel, Comisia decide în calitate de colegiu în funcție de
misiunea specifică ce îi este atribuită și trebuie să aibă libertatea de a apăra o poziție juridică care diferă de cea adoptată
inițial de serviciul său juridic.
Pe de altă parte, spre deosebire de cazurile în care instituțiile acționează în calitate de legiuitor, în care ar trebui autorizat
un acces mai larg la documente conform considerentului (6) al Regulamentului nr. 1049/2001 (Hotărârea Turco, punctul 68 de
mai sus, punctul 46), avizul juridic în litigiu a fost elaborat în cadrul funcțiilor pur administrative ale Comisiei. Or,
interesul public de a obține comunicarea unui document în baza obligației de transparență, care urmărește să asigure o mai
bună participare a cetățenilor la procesul decizional și să garanteze o mai mare legitimitate, o mai mare eficacitate și o
mai mare responsabilitate a administrației față de cetățeni într‑un sistem democratic, nu este același în cazul în care acest
document este aferent unei proceduri administrative prin care se urmărește aplicarea normelor care guvernează controlul concentrărilor
sau dreptul concurenței în general ori în cazul în care documentul se referă la o procedură în cadrul căreia instituția vizată
intervine în calitate de legiuitor.
Trebuie, așadar, respinsă obiecția reclamantei potrivit căreia divulgarea avizului serviciul juridic menționat la punctul
1 litera g) de mai sus nu ar aduce atingere protecției consultanței juridice.
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că primul și al doilea motiv sunt întemeiate, mai puțin în ceea ce privește
refuzul de a divulga avizul juridic menționat la punctul 1 litera g) de mai sus.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe neacordarea dreptului de acces, cel puțin parțial, la documentele solicitate
Argumentele părților
Reclamanta contestă refuzul Comisiei de a acorda un acces parțial la documentele solicitate în temeiul articolului 4 alineatul
(6) din Regulamentul nr. 1049/2001. Aceasta apreciază că sarcina administrativă pe care ar reprezenta‑o întocmirea versiunilor
neconfidențiale ale documentelor solicitate nu a fost evaluată de Comisie, deoarece aceasta nu a efectuat o examinare concretă
și individuală a acestor înscrisuri. Jurisprudența ar da prioritate dreptului de acces public față de principiul bunei administrări,
iar o excepție de la acest drept ar putea fi admisă numai în cazuri foarte limitate și în mod restrictiv.
Pe de altă parte, Comisia nu are obligația să evalueze interesul pe care l‑ar avea reclamanta în comunicarea unor fragmente
care ar putea, eventual, să devină publice în cazul unui acces parțial.
Comisia susține că a efectuat o examinare concretă și individuală a documentelor solicitate, altele decât cele menționate
la punctul 1 litera d) de mai sus. La sfârșitul acestei examinări, Comisia ar fi apreciat, în temeiul principiului bunei administrări,
că doar anumite fragmente ar fi putut fi divulgate și că sarcina administrativă pe care ar fi reprezentat‑o identificarea
acestor părți ale documentelor era disproporționată în raport cu interesul publicului de a avea acces la aceste fragmente.
Aprecierea Tribunalului
Articolul 4 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1049/2001 prevede că „[î]n cazul în care doar o parte a documentului cerut
se încadrează în una sau mai multe dintre excepțiile menționate anterior, celelalte părți ale documentului se divulgă”.
Articolul 4 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1049/2001 presupune o examinare concretă și individuală a conținutului fiecărui
document. Așadar, numai o astfel de examinare poate permite instituției să aprecieze posibilitatea de a acorda un acces parțial
solicitantului. O apreciere care s‑ar realiza pe categorii, față de o apreciere efectuată în raport cu elementele concrete
de informare conținute în aceste documente, se dovedește în principiu insuficientă, din moment ce examinarea pe care o instituție
este chemată să o realizeze trebuie să îi permită acesteia să aprecieze în mod concret dacă o excepție invocată se aplică
într‑adevăr tuturor informațiilor conținute în respectivele documente (a se vedea în acest sens Hotărârea Franchet și Byk/Comisia,
punctul 41 de mai sus, punctul 117 și jurisprudența citată).
În speță, din motivarea deciziei atacate nu rezultă o astfel de examinare a documentelor solicitate. Comisia a apreciat că
această examinare ar cauza o sarcină administrativă disproporționată în raport cu interesul publicului de a avea acces la
acele fragmente de documente care ar rezulta după exercitarea unei astfel de sarcini.
Potrivit jurisprudenței, o derogare de la obligativitatea examinării poate fi admisă doar în mod excepțional și numai dacă
sarcina administrativă cauzată de examinarea concretă și individuală a documentelor s‑ar dovedi deosebit de dificilă, depășind
astfel limitele a ceea ce poate fi solicitat în mod rezonabil (Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctul 112).
În plus, în măsura în care dreptul de acces la documentele deținute de instituții constituie o soluție de principiu, instituția
care se prevalează de o excepție legată de caracterul nerezonabil al sarcinii impuse în baza cererii are obligația de a dovedi
amploarea sarcinii respective (Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctul 113, și Hotărârea Tribunalului din 10 septembrie
2008, Williams/Comisia, T‑42/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 86).
În sfârșit, atunci când instituția a făcut dovada caracterului nerezonabil al sarcinii administrative impuse printr‑o examinare
concretă și individuală a documentelor menționate în cerere, aceasta trebuie să încerce să se pună de acord cu solicitantul
pentru ca, pe de o parte, să ia cunoștință sau să îl determine să își precizeze interesul în obținerea documentelor în cauză
și, pe de altă parte, să învedereze în mod concret opțiunile de care dispune pentru a lua o măsură mai puțin constrângătoare
decât o examinare concretă și individuală a documentelor. Având în vedere că dreptul de acces la documente reprezintă principiul,
instituția rămâne totuși obligată, în acest context, să dea preferință opțiunii care, deși nu constituie ea însăși o sarcină
care depășește limitele a ceea ce poate fi solicitat în mod rezonabil, este mai favorabilă dreptului de acces al solicitantului
(Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctul 114).
Rezultă că instituția nu poate fi exonerată de orice examinare concretă și individuală decât după ce a studiat efectiv toate
celelalte opțiuni posibile și a explicat în mod detaliat, în decizia sa, motivele pentru care aceste diferite opțiuni implică,
la rândul lor, o sarcină de lucru nerezonabilă (Hotărârea VKI, punctul 41 de mai sus, punctul 115).
În speță, trebuie constatat că decizia atacată prin care se refuză în mod global orice posibilitate de acces parțial al reclamantei
nu ar putea fi legală decât în ipoteza în care, în prealabil, Comisia ar fi explicat în mod concret motivele pentru care soluțiile
alternative la examinarea concretă și individuală a fiecăruia dintre documentele în cauză constituiau de asemenea o sarcină
de lucru nerezonabilă.
Or, din motivarea deciziei atacate nu rezultă că diferitele opțiuni de care dispunea Comisia au fost avute în vedere în mod
concret și exhaustiv pentru a face demersuri care nu îi impuneau o sarcină de lucru nerezonabilă, dar în schimb ar fi mărit
șansele ca reclamanta să poată beneficia, cel puțin pentru o parte a cererii de acces, de o comunicare parțială a documentelor
solicitate. Din decizia atacată nu rezultă în special dacă s‑a studiat de Comisie opțiunea de a solicita întreprinderilor,
care au transmis unele dintre documentele solicitate, ca o versiune neconfidențială a acestor documente să fie comunicată
reclamantei.
Rezultă din considerațiile care precedă că decizia atacată trebuie anulată, în măsura în care prin aceasta se respinge cererea
de acces parțial la toate documentele solicitate, fără ca din motivarea deciziei atacate să rezulte că o examinare concretă
și individuală a fiecăruia dintre aceste documente a fost realizată și fără să fie furnizată de Comisie o explicație concretă
a motivelor pentru care alte soluții decât o examinare concretă și individuală a fiecăruia dintre documentele respective constituiau
o sarcină de lucru nerezonabilă.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității
Argumentele părților
Reclamanta subliniază că cererea de acces nu urmărește apărarea în mod exclusiv a unor interese private. Cererea ar avea de
asemenea ca obiect menținerea unei concurențe nedenaturate pe piața editurii în Franța și evitarea eludării normelor privind
controlul concentrărilor prin utilizarea frauduloasă a articolului 3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89.
Un interes public superior ar justifica așadar, potrivit articolului 4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1049/2001,
divulgarea documentelor solicitate.
Comisia susține că reclamanta nu a demonstrat existența unui interes public superior care justifică divulgarea documentelor
solicitate. Utilizarea de către reclamantă a documentelor solicitate în susținerea acțiunii sale îndreptate împotriva deciziei
privind compatibilitatea nu poate fi considerată un interes public superior. O astfel de acțiune este condiționată de existența
unui interes personal de a exercita o acțiune și ar fi inadmisibilă dacă reclamanta ar acționa în numele interesului public.
În plus, chiar presupunând că acțiunea reclamantei are ca obiect un interes public, nu modul în care solicitantul intenționează
să utilizeze documentele este relevant, ci divulgarea care trebuie să fie justificată de un interes public superior. Caracteristicile
speciale ale documentelor sunt cele care ar trebui să justifice divulgarea lor în numele unui interes public superior, indiferent
de scopul urmărit de reclamantă. Nu aceasta ar fi situația în speță.
În sfârșit, Comisia susține că instanța sesizată cu legalitatea deciziei atacate în cauza T‑279/04 trebuie să aprecieze necesitatea
documentelor solicitate în formularea apărării reclamantei în cauza respectivă.
Reclamanta subliniază că poate fi atât o persoană juridică vizată în mod direct și individual de decizia atacată, cât și o
persoană juridică, cetățean al Uniunii, autorizată să obțină accesul la documentele solicitate. Aceasta invocă faptul că divulgarea
documentelor solicitate și modul în care urmează să fie utilizate ar avea aceleași scopuri, și anume păstrarea unei concurențe
nedenaturate și aplicarea transparentă a dreptului concurenței.
Reclamanta consideră că o parte într‑un proces în care Tribunalul ar putea dispune prezentarea de documente poate contesta,
în cadrul unei proceduri paralele, o decizie prin care s‑a refuzat accesul la aceste documente în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001.
Comisia susține că, potrivit jurisprudenței, interesul public superior menționat la articolul 4 alineatele (2) și (3) din
Regulamentul nr. 1049/2001 trebuie, în principiu, să fie distinct de principiile care stau la baza acestui regulament, printre
care figurează obligația de transparență invocată de reclamantă.
Intervenienta subliniază că niciun interes public superior nu justifică divulgarea documentelor solicitate de reclamantă,
dacă cererea de acces la respectivele documente ar fi întemeiată pe interese pur private. Aceasta mai susține în observațiile
sale preliminare că cererea de acces la documente formulată de reclamantă este abuzivă și contrară rolului Regulamentului
nr. 1049/2001, deoarece este motivată de interesul particular al reclamantei, și anume apărarea drepturilor sale în cauzele
T‑279/04 și T‑452/04. Intervenienta precizează că jurisprudența a indicat faptul că Regulamentul nr. 1049/2001 nu are ca obiect
să protejeze interesul specific al unei anumite persoane de a avea acces la un document al instituțiilor. Jurisprudența ar
mai fi admis că acest regulament are rolul de a garanta accesul tuturor la documentele publice, iar nu doar accesul solicitantului
la documentele care îl vizează și acesta nu trebuie să permită să se urmărească interese private, de exemplu, referitoare
la derularea unei acțiuni împotriva instituțiilor.
Aprecierea Tribunalului
Articolul 4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1049/2001 prevede că excepțiile indicate la aceste alineate se aplică
„cu excepția cazului în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului documentului în cauză”.
În decizia atacată, Comisia a refuzat să aprecieze dacă un interes public superior justifica divulgarea, pentru motivul că
cererea de acces ar fi întemeiată pe apărarea intereselor reclamantei într‑un litigiu pendinte la Tribunal. Acest interes
ar fi în mod evident unul privat, iar nu public. Or, potrivit regulamentului, numai un interes public ar putea prevala în
fața necesității de a proteja interesele menționate la articolul 4 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1049/2001.
Date fiind constatările Tribunalului potrivit cărora Comisia a săvârșit o eroare de drept atunci când a invocat excepțiile
referitoare la protecția obiectivului activităților de anchetă, la protecția intereselor comerciale și la protecția procesului
decizional, nu mai este necesar să se examineze eventuala existență a unui interes public superior care să justifice divulgarea
documentelor la care s‑a refuzat accesul în temeiul acestor excepții.
Cu titlu preliminar, trebuie respins argumentul intervenientei potrivit căruia cererea de acces a reclamantei ar fi abuzivă,
deoarece s‑ar întemeia pe interese strict private. Astfel, articolul 6 alineatul (1) ultima teză din Regulamentul nr. 1049/2001
prevede că solicitantul nu este obligat să își motiveze cererea. Întrucât acest regulament are ca obiect să confere, în general,
un drept de acces public la documentele instituțiilor, interesul specific al unei anumite persoane de a avea acces la unul
dintre aceste documente nu a fost luat în considerare de instituția chemată să se pronunțe cu privire la cererea de acces
(a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul, punctul 46 de mai sus, punctele 43-47). O cerere
de acces întemeiată pe interese strict private nu poate fi, așadar, calificată drept abuzivă.
În schimb, trebuie să se examineze eventuala existență a unui interes public superior susceptibil să justifice divulgarea
avizului serviciului juridic, aviz menționat la punctul 1 g) de mai sus.
Potrivit jurisprudenței, interesele publice superioare susceptibile să justifice divulgarea unui document care face obiectul
unei excepții sunt în special cele care stau la baza Regulamentului nr. 1049/2001 (Hotărârea Turco, punctul 68 de mai sus,
punctele 67, 75 și 76). Contrar susținerilor Comisiei, interesul public superior susceptibil să justifice divulgarea nu trebuie,
așadar, să fie distinct de principiile care stau la baza acestui regulament.
Având în vedere principiul general al accesului la documente, astfel cum este consacrat la articolul 255 CE și în considerentele
(1) și (2) ale Regulamentului nr. 1049/2001, interesul public superior care justifică divulgarea trebuie să aibă un caracter
obiectiv și general și nu poate fi confundat cu interese particulare sau private, de exemplu, referitoare la derularea unei
acțiuni împotriva instituțiilor, astfel de interese particulare sau private nefiind un element relevant în cadrul punerii
în balanță a intereselor, prevăzută la articolul 4 alineatul (3) al doilea paragraf din același regulament.
Astfel, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1049/2001, beneficiar al dreptului de acces la documentele
instituțiilor este „orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică având reședința sau sediul social într‑un
stat membru”. Rezultă că acest regulament are rolul de a garanta accesul tuturor la documentele publice, iar nu doar accesul
solicitantului la documentele care îl vizează (Hotărârea din 26 aprilie 2005, punctul 41 de mai sus, punctul 50). Prin urmare,
interesul particular pe care îl poate invoca un solicitant pentru a avea acces la documente care îl privesc personal nu poate
fi în general decisiv pentru a aprecia atât existența unui interes public superior, cât și punerea în balanță a intereselor
în temeiul articolului 4 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001.
Astfel, presupunând chiar că documentele solicitate se dovedesc necesare apărării reclamantei în cadrul unei acțiuni în justiție,
aspect care ține de examinarea acestei acțiuni, acest fapt nu are relevanță în aprecierea importanței intereselor publice
(a se vedea, în acest sens și prin analogie, Hotărârea din 26 aprilie 2005, punctul 41 de mai sus, punctul 55, și Ordonanța
Tribunalului din 8 iunie 2005, SIMSA/Comisia, T‑287/03, nepublicată în Recueil, punctul 34).
Împrejurarea potrivit căreia documentele solicitate ar putea permite reclamantei să se prevaleze mai mult de argumentele sale
în cadrul acțiunilor în anulare formulate împotriva deciziei privind compatibilitatea și împotriva deciziei privind înțelegerea
nu poate constitui, așadar, un interes public superior care justifică divulgarea avizului juridic în discuție.
Referitor la argumentul reclamantei potrivit căruia această divulgare ar favoriza păstrarea unei concurențe nedenaturate pe
piața editurii în Franța și evitarea eludării normelor privind controlul concentrărilor prin utilizarea frauduloasă a articolului
3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89, din elementele dosarului și din conținutul avizului serviciului juridic
al Comisiei, comunicat Tribunalului (a se vedea punctul 23 de mai sus), nu rezultă că divulgarea acestui aviz ar fi justificată
de un astfel de interes public superior.
Trebuie, așadar, să se respingă prezentul motiv, întrucât ar urmări să demonstreze existența unui interes public superior
care să justifice divulgarea avizului juridic menționat la punctul 1 litera g) de mai sus.
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că decizia atacată trebuie anulată, în măsura în care prin aceasta s‑a
respins cererea de acces, integral și parțial, la toate documentele solicitate, mai puțin la avizul juridic menționat la punctul
1 litera g) de mai sus, și în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea de acces parțial la avizul juridic respectiv.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedură, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile
de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli în cazul în care părțile cad în pretenții cu
privire la unul sau mai multe capete de cerere.
În circumstanțele cauzei, întrucât Comisia a căzut în pretenții cu privire la cea mai mare parte a capetelor sale de cerere,
se va face o justă apreciere în cauză, Comisia fiind obligată să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și nouă
zecimi din cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă.
Intervenienta suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL
declară și hotărăște:
1)
Constată că nu mai este necesar să se pronunțe asupra legalității Deciziei D (2005) 3286 a Comisiei Comunităților Europene
din 7 aprilie 2005 în măsura în care prin aceasta s‑a respins cererea de acces, integral și parțial, la documentele menționate
la punctul 1 literele a)-c) și la 2 literele h) și j) din prezenta hotărâre.
2)
Anulează Decizia D (2005) 3286 în măsura în care prin aceasta se respinge cererea de acces integral la documentele menționate
la punctul 1 literele d), e), g) și h) și la punctul 2 literele b)-d), f), g) și i) din prezenta hotărâre, mai puțin la avizul
serviciului juridic al Comisiei, aviz menționat la punctul 1 litera g) din prezenta hotărâre.
3)
Anulează Decizia D (2005) 3286 în măsura în care prin aceasta se respinge cererea de acces parțial la documentele menționate
la punctul 1 literele d), e), g) și h) și la punctul 2 literele b)-d), f), g) și i) din prezenta hotărâre.
4)
Respinge celelalte capete de cerere.
5)
Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și nouă zecimi din cheltuielile de judecată efectuate de Éditions
Odile Jacob SAS.
6)
Lagardère SCA suportă propriile cheltuieli de judecată.
Meij
Vadapalas
Truchot
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 iunie 2010.
Semnături
*
Limba de procedură: franceza.