CELEX: 62004CJ0295
EB 81 straipsnis
Konkurencija
Kartelinis susitarimas
Nelaimingi atsitikimai, susiję su transporto priemonėmis, laivais ir motoroleriais
Privalomasis civilinės atsakomybės draudimas
Premijų padidinimas
Poveikis prekybai tarp valstybių narių
Trečiųjų asmenų teisė prašyti atlyginti patirtą žalą
Kompetentingas nacionalinis teismas
Senaties terminas
Žalos atlyginimas, turintis baudžiamąjį pobūdį

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su EB 81 straipsnio išaiškinimu.
Šie klausimai pateikti nagrinėjant ieškinius dėl žalos atlyginimo, kuriuos pareiškė V. Manfredi prieš
Lloyd Adriatico Assicurazioni SpA
, A. Cannito prieš
Fondiaria Sai SpA
ir atitinkamai N. Tricarico bei P. Murgolo prieš
Assitalia SpA
(toliau –
Assitalia
), siekdami įpareigoti šias draudimo įmones grąžinti privalomojo civilinės atsakomybės draudimo nuo nelaimingų atsitikimų,
susijusių su transporto priemonėmis, laivais ir motoroleriais (toliau – transporto priemonių savininkų ir valdytojų privalomasis
civilinės atsakomybės draudimas), įmokas, kurios buvo sumokėtos po to, kai šios įmonės jas padidino pagal kartelį, kurį nacionalinė
konkurencijos ir rinkos tarnyba (
Autorità garante della concorrenza e del mercato
, toliau – AGCM) pripažino neteisėtą, padidinimo dalį.

Vidaus teisės aktai
1990 m. spalio 10 d. Įstatymo Nr. 287, susijusio su konkurencijos ir rinkos apsaugos taisyklėmis (
Legge 10 ottobre 1990
, Nr. 287, Norme per la tutela della concorrenza e del mercato, GURI, Nr. 240, 1990 m. spalio 13 d., p. 3, toliau – Įstatymas
Nr. 287/90), 2 straipsnio 2 dalis draudžia kartelius tarp įmonių, kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas
arba iškraipymas vidaus rinkoje arba didelėje jos dalyje.
Pagal to paties 2 straipsnio 1 dalį „karteliais“ laikomi ūkio subjektų sudarytos sutartys ir (arba) įmonių suderinti veiksmai
bei įmonių junginio (konsorciumo, asociacijos ir pan.) sprendimai, įskaitant ir tuos, kurie priimti nuostatų ar teisės akto
forma.
Pagal Įstatymo Nr. 287/90 2 straipsnio 3 dalį draudžiami karteliai tampa niekiniais ir neturi jokio poveikio.
Šio įstatymo 33 straipsnio 2 dalyje nurodoma, kad ieškiniai dėl panaikinimo ir žalos atlyginimo bei ieškiniai, kuriais siekiama,
kad būtų imtasi skubių priemonių, kiek tai susiję su minėto įstatymo I–IV skyriuose nustatytų nuostatų, tarp jų ir 2 straipsnio,
pažeidimais, turi būti pateikiami teritorinę kompetenciją turinčiam
Corte d’appello
.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1999 m. rugsėjo 8 d., 1999 m. lapkričio 10 d. ir 2000 m. vasario 3 d. sprendimais AGCM įvairių draudimo įmonių, iš kurių trys
yra atsakovės pagrindinėje byloje, atžvilgiu pradėjo Įstatymo Nr. 287/90 2 straipsnyje numatytą pažeidimo procedūrą. Šios
įmonės buvo kaltinamos dalyvavusios kartelyje, kurio tikslas buvo „įvairių produktų susietas pardavimas ir keitimasis informacija
tarp konkuruojančių įmonių“. Kalbant apie šias bylas, svarbus tik kartelis dėl keitimosi informacija tarp konkuruojančių įmonių.
AGCM pažymi, kad priešingai nei likusioje Europos dalyje, laikotarpiu nuo 1994 m. iki 1999 m. Italijoje neįprastai padidėjo
ir tebedidėjo transporto priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo, kuris yra privalomas,
įmokos.
AGCM dar pažymėjo, kad transporto priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo polisų rinkoje
yra didelių įėjimo į ją kliūčių – jos iš esmės sukurtos dėl būtinybės įsteigti veiksmingą platinimo tinklą ir dėl nelaimingų
atsitikimų atsiradusių nuostolių sureguliavimo centrų tinklą visose šalyse.
Proceso metu AGCM gavo dokumentaciją, atskleidusią išsamų keitimąsi informacija, kuris buvo paplitęs tarp daugelio transporto
priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo paslaugas siūlančių draudimo įmonių – keistasi
informacija, susijusia su visais draudiminės veiklos aspektais, ypač kainomis, įmokų dalies grąžinimu, gautomis pajamomis,
išlaidomis, susijusiomis su nelaimingais atsitikimais ir platinimu.
Galutiniame 2000 m. liepos 28 d. Sprendime Nr. 8546 (I377) (
Bolletino
30/2000, 2000 m. rugpjūčio 14 d.) AGCM konstatavo, kad aptariamos draudimo įmonės įgyvendino neteisėtą kartelį dėl keitimosi
informacija, susijusia su draudimo sektoriumi. Šis kartelis leido šioms įmonėms suderinti ir nustatyti gerokai didesnes transporto
priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmokas – įmokų padidinimai nebuvo pagrįsti rinkos
sąlygomis, o vartotojai negalėjo jų išvengti.

Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
ir
Consiglio di Stato
iš esmės patvirtino draudimo įmonių ginčytą AGCM sprendimą.
Ieškovės pagrindinėje byloje, siekdamos iš kiekvienos aptariamos draudimo įmonės išsiieškoti įmokų, sumokėtų pagal kartelį,
kurį AGCM pripažino neteisėtą, padidinimo dalį, pateikė atitinkamą ieškinį
Giudice di pace di Bitonto
.
Iš
Assitalia
pastabų matyti, kad, ieškovių pagrindinėje byloje manymu, AGCM atliktame tyrime buvo nustatyta didesnė nei 20 % vidutinė transporto
priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo poliso kaina, palyginti su ta, kuri būtų sumokėta
už šiuos polisus, jei draudimo įmonių konkurenciniam elgesiui nebūtų turėję įtakos suderinti veiksmai. Dėl šiuose veiksmuose dalyvaujančių
įmonių padaryto pažeidimo galutiniams vartotojams buvo padaryta žala, kurią žalą sudaro vidutiniškai 20 % didesnės transporto
priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmokos, palyginti su ta, kuri turėjo būti sumokėta
nesant konkurencijos taisyklių pažeidimo, dalies sumokėjimas.
Draudimo įmonės pagrindinėje byloje kaip gynybos argumentą, be kita ko, nurodė
Giudice di pace di Bitonto
kompetencijos neturėjimą atsižvelgiant į Įstatymo Nr. 287/90 33 straipsnį bei senaties termino, susijusio su teise į žalos
atitaisymą ir (arba) padarytos žalos atlyginimą, suėjimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, kadangi kartelyje, už kurį AGCM nubaudė, dalyvavo kitų valstybių
narių draudimo įmonės, kurios taip pat veikė ir Italijoje, šis kartelis pažeidžia ne tik Įstatymo Nr. 287/90 2 straipsnį,
bet ir EB 81 straipsnį, pagal kurio 2 dalį visi draudžiami karteliai arba sprendimai savaime yra niekiniai.
Be to, bet kurie tretieji asmenys, įskaitant paslaugos vartotoją ir galutinį klientą, gali manyti, jog jie turi teisę remtis
EB 81 straipsniu draudžiamo kartelio negaliojimu, ir reikalauti patirtos žalos atlyginimo, esant priežastiniam ryšiui tarp
draudžiamo kartelio ir žalos.
Jei taip būtų, tokia nuostata, kaip antai Įstatymo Nr. 287/90 33 straipsnis, galėtų būti laikoma prieštaraujančia Bendrijos
teisei. Iš tikrųjų bylos nagrinėjimo
Corte d’appello
trukmė yra kur kas ilgesnė ir su šiuo bylinėjimusi susijusios išlaidos gerokai didesnės, nei atitinkamai bylos nagrinėjimo
Giudice di pace
trukmė ir išlaidos, o tai galėtų sumenkinti EB 81 straipsnio veiksmingumą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat abejoja dėl vidaus teisėje nustatytų ieškinio dėl žalos atlyginimo
senaties terminų ir atlygintinos žalos dydžio suderinamumo su EB 81 straipsniu.
Šiomis aplinkybėmis bylose C‑295/04–C‑297/04
Giudice di pace di Bitonto
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad draudimo įmonių karteliai, pagal kuriuos tarpusavyje keičiamasi informacija,
taip suteikiant galimybę padidinti transporto priemonių savininkų ir valdytojų civilinės atsakomybės draudimo poliso įmokas,
nors tai nėra pagrįsta rinkos sąlygomis, ypač atsižvelgiant į tai, kad kartelyje dalyvavo skirtingų valstybių narių įmonės,
yra negaliojantys?
2.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tretiesiems asmenims, turintiems teisiškai svarbų interesą, yra suteikta
teisė remtis šia Bendrijos teisės norma draudžiamo kartelio negaliojimu ir reikalauti patirtos žalos atlyginimo, esant priežastiniam
ryšiui tarp kartelio ir žalos?
3.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad šiuo straipsniu paremto ieškinio dėl žalos atlyginimo senatis pradedama
skaičiuoti nuo kartelio sudarymo, ar nuo jo nutraukimo dienos?
4.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai nacionalinis teismas mano, jog žalos atlyginimas, kuris
gali būti priteistas remiantis vidaus teise, bet kuriuo atveju yra mažesnis nei įmonės, kuri, sudarydama draudžiamus kartelius,
padarė žalos, gauta ekonominė nauda, jis taip pat turi savo iniciatyva priteisti nukentėjusiajam trečiajam asmeniui nuostolių
atlyginimą, turintį baudžiamąjį pobūdį, siekiant, kad atlygintina suma būtų didesnė nei žalą padariusios įmonės gauta nauda,
ir taip atgrasinti sudaryti EB 81 straipsniu draudžiamus kartelius?“
Byloje C‑298/04
Giudice di pace di Bitonto
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad draudimo įmonių karteliai arba suderinti veiksmai, pagal kuriuos tarpusavyje
keičiamasi informacija, taip suteikiant galimybę padidinti transporto priemonių savininkų ir valdytojų civilinės atsakomybės
draudimo poliso įmokas, nors tai nėra pagrįsta rinkos sąlygomis, ypač atsižvelgiant į tai, kad kartelyje arba suderintuose
veiksmuose dalyvavo skirtingų valstybių narių įmonės, yra negaliojantys?
2.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia taikyti vidaus teisės nuostatą, panašią į Italijos įstatymo
Nr. 287/1990 33 straipsnį, pagal kurią tretieji asmenys taip pat turi pateikti ieškinį dėl žalos, kilusios dėl Bendrijos ir
nacionalinių nuostatų, susijusių su konkurencijai prieštaraujančiais karteliais, pažeidimo, atlyginimo kitame teisme nei tas,
kurio jurisdikcijai paprastai priklauso panašūs ieškiniai, dėl ko gerokai padidėja bylinėjimosi išlaidos ir bylos nagrinėjimo
trukmė?
3.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tretiesiems asmenims, turintiems teisiškai svarbų interesą, yra suteikta
teisė remtis šia Bendrijos teisės norma draudžiamo kartelio arba suderintų veiksmų negaliojimu ir reikalauti patirtos žalos
atlyginimo, esant priežastiniam ryšiui tarp kartelio arba suderintų veiksmų ir žalos?
4.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad šiuo straipsniu paremto ieškinio dėl žalos atlyginimo senatis pradedama
skaičiuoti nuo kartelio sudarymo arba suderintų veiksmų įvykdymo dienos, ar nuo jų nutraukimo dienos?
5.      Ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai nacionalinis teismas mano, jog žalos atlyginimas, kuris
gali būti priteistas remiantis vidaus teise, bet kuriuo atveju yra mažesnis nei įmonės, kuri sudarydama draudžiamus kartelius
arba suderintus veiksmus padarė žalos, gauta ekonominė nauda, jis taip pat turi savo iniciatyva priteisti nukentėjusiajam
trečiajam asmeniui nuostolių atlyginimą, turintį baudžiamąjį pobūdį, siekiant, kad atlygintina suma būtų didesnė nei žalą
padariusios įmonės gauta nauda, ar taip atgrasinti sudaryti EB 81 straipsniu draudžiamus kartelius arba suderintus veiksmus?“
2004 m. rugsėjo 28 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑295/04–C‑298/04 buvo sujungtos rašytinės ir žodinės proceso dalies
bei sprendimo priėmimo tikslais.

Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Assitalia
teigia, pirma, kad faktinių ir teisinių aplinkybių, kuriomis pagrįsti prejudiciniai klausimai, santrauka yra nepakankama ir
dviprasmiška, nes ja remiantis visos suinteresuotosios šalys šiuo klausimu negali adekvačiai pateikti savo pastabų, o Teisingumo
Teismas į minėtus klausimus negali pateikti naudingo atsakymo.
Antra,
Assitalia
teigia, kad
Giudice di pace di Bitonto
nurodyti prejudiciniai klausimai yra nepriimtini, nes jais prašoma išaiškinti EB sutarties nuostatą, kuri akivaizdžiai netaikytina
pagrindinėse bylose.
Iš tikrųjų pagrindinėje byloje nagrinėjamas kartelis turėjo poveikį tik Italijos teritorijoje, ir todėl nepadarė didelės žalos
prekybai tarp valstybių narių EB 81 straipsnio prasme (žr., be kita ko, 1999 m. sausio 21 d. Sprendimą
Bagnasco ir kt
., C‑215/96 ir C‑216/96, Rink. p. I‑135). Taip pat EB 81 straipsnio netaikymas nebuvo ginčijamas nacionaliniuose teismuose,
o AGCM sprendimas, pagrįstas Įstatymo Nr. 287/90 2 straipsniu, galutinai įsigaliojo. Be to, Įstatymo Nr. 287/90 1 straipsnio
1 dalyje nurodyta, kad jo nuostatos „taikomos karteliams, piktnaudžiavimams dominuojančia padėtimi ir įmonių koncentracijoms,
kuriems netaikomi (EB 81) ir (arba) (EB 82) straipsniai, reglamentai <…> arba panašų teisinį poveikį turintys Bendrijos aktai“.

Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Teisingumo Teismui ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant
pagal EB 234 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinio teismo teisėjas, kuriam tenka atsakomybė priimti teismo sprendimą,
atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali įvertinti, ar būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti
savo sprendimą, bei Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų tinkamumą. Vadinasi, kai prejudiciniai klausimai yra susiję su
Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą (žr., be kita ko, 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Bosman
, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktą ir 2005 m. lapkričio 10 d. Sprendimo
Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
, C‑316/04, Rink. p. I‑9759, 29 punktą).
Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad išimtinėmis aplinkybėmis, siekdamas įvertinti, ar byla jam teisminga, jis gali
nagrinėti sąlygas, kuriomis jam bylą perdavė nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Foglia
, 244/80, Rink. p. 3045, 21 punktą). Teisingumo Teismas gali atsisakyti nagrinėti nacionalinio teismo pateiktą prejudicinį
klausimą, tik jeigu yra akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės
bylos faktais ar dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės ar teisinės informacijos,
būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, minėtų sprendimų
Bosman
61 punktą ir
Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
30 punktą).
Šioje byloje taip nėra.
Dėl to konstatuotina, pirma, kad sprendime pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo bei rašytinėse ir žodinėse pastabose
Teisingumo Teismui buvo pateikta pakankamai informacijos, kuri leidžia jam aiškinti Bendrijos teisės normas atsižvelgiant
į situaciją, kuri yra pagrindinės bylos dalykas (žr., be kita ko, 1994 m. kovo 3 d. Sprendimo
Vaneetveld
, C‑316/93, Rink. p. I‑763, 14 punktą ir 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Wijsenbeek
, C‑378/97, Rink. p. I‑6207, 21 punktą).
Antra, priešingai, nei teigia
Assitalia
, nėra akivaizdu, kad EB 81 straipsnio aiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku. Taigi
Assitalia
nurodytas prieštaravimas dėl šio straipsnio netaikomumo pagrindinėse bylose yra susijęs ne su šių bylų priimtinumu, bet su
pirmojo klausimo esme.
Be to, primintina, kad EB 81 ir 82 straipsniai yra imperatyvios nuostatos, kurias nacionaliniai teismai turi taikyti savo
iniciatyva (šiuo klausimu žr. 1999 m. birželio 1 d. Sprendimo
Eco Swiss
, C‑126/97, Rink. p. I‑3055, 39 ir 40 punktus).
Iš to matyti, kad prejudiciniai klausimai yra priimtini.

Dėl pirmojo klausimo bylose C‑295/04–C‑298/04
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar toks draudimo įmonių sudarytas
kartelis dėl keitimosi informacija, galinčia padidinti transporto priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės
draudimo įmokas, nors tai nėra pagrįsta rinkos sąlygomis, kaip antai nagrinėjamas šioje pagrindinėje byloje, kuris yra nacionalinių
konkurencijos apsaugos taisyklių pažeidimas, taip pat gali būti ir EB 81 straipsnio pažeidimas, ypač atsižvelgiant į tai,
kad šiame kartelyje dalyvauja skirtingų valstybių narių įmonės.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Assitalia
siūlo Teisingumo Teismui atsakyti taip, kad atsižvelgiant į tai, jog klausimas yra visiškai abstraktus ir dirbtinis, negalima
pateikti naudingo atsakymo dėl EB 81 straipsnio taikymo.
Italijos vyriausybė mano, kad EB 81 straipsnis netaikomas tokiam karteliui, koks yra nagrinėjamas pagrindinėje byloje. Iš
tikrųjų, siekiant konkurencijai prieštaraujantiems veiksmams taikyti Bendrijos teisės aktus, turi būti tenkinama nemažai kriterijų,
kurie apimtų daugiau nei paprasčiausią kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių dalyvavimą tokiame kartelyje.
Europos Bendrijų Komisija teigia, kad EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas ta prasme, jog jis draudžia įmonių kartelius ar
suderintus veiksmus, kurie riboja konkurenciją, kai remiantis teisinių ar faktinių aplinkybių visuma galima pakankamai tiksliai
numatyti, kad nagrinėjamas kartelis ar suderinti veiksmai tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai daro įtaką prekybai
tarp valstybių narių. Ta aplinkybė, kad tam tikros kitų valstybių narių įmonės dalyvauja šiame kartelyje ar šiuose suderintuose
veiksmuose, pati savaime nėra pakankama norint prieiti prie išvados, kad minėtas kartelis ar suderinti veiksmai daro tokią
įtaką prekybai tarp valstybių narių.

Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma konstatuotina, jog priešingai, nei teigia
Assitalia
, šis klausimas yra pakankamai aiškiai suformuluotas, kad Teisingumo Teismas galėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą.
Be to, pažymėtina, kad atsižvelgiant į nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos teisė ir vidaus teisė konkurencijos
srityje taikomos paraleliai, nes jomis remiantis konkurenciją ribojantys veiksmai nagrinėjami skirtingais aspektais. Nors
EB 81 ir 82 straipsniuose ribojantys veiksmai laikomi kliūtimis, kurios gali atsirasti prekyboje tarp valstybių narių, kiekvienam
jų būdingomis aplinkybėmis paremtuose vidaus teisės aktuose ribojantys veiksmai nagrinėjami atsižvelgiant tik į vidaus aplinkybes
(žr., be kita ko, 1969 m. vasario 13 d. Sprendimo
Wilhelm ir kt.
, 14/68, Rink. p. 1, 3 punktą; 1980 m. liepos 10 d. Sprendimo
Giry ir Guerlain ir kt.
, 253/78 ir 1/79–3/79, Rink. p. 2327, 15 punktą bei 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Milk Marque ir National Farmers’ Union
, C‑137/00, Rink. p. I‑7975, 61 punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad EB 81 straipsnio 1 dalis bei EB 82 straipsnis daro tiesioginį poveikį asmenų santykiams ir teisės
subjektams suteikia teises, kurias nacionaliniai teismai turi saugoti (žr. 1974 m. sausio 30 d. Sprendimo
BRT ir SABAM
, vadinamo „BRT I“, 127/73, Rink. p. 51, 16 punktą; 1997 m. kovo 18 d. Sprendimo
Guérin automobiles prieš Komisiją
, C‑282/95 P, Rink. p. I‑1503, 39 punktą ir 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Courage ir Crehan
, C‑453/99, Rink. p. I‑6297, 23 punktą), ir kad Bendrijos teisės viršenybė reikalauja, jog bet kokia Bendrijos teisei priešinga
nacionalinė nuostata nebūtų taikoma, nesvarbu, ar ji buvo priimta anksčiau, nei buvo įtvirtinta Bendrijos teisė, ar po to
(žr., be kita ko, 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
CIF
, C‑198/01, Rink. p. I‑8055, 48 punktą).
Tačiau, kaip matyti iš EB 81 ir 82 straipsnių formuluočių, tam, kad Bendrijos konkurencijos taisyklės būtų taikomos karteliui
arba piktnaudžiaujamiems veiksmams, reikia, kad jie galėtų daryti poveikį prekybai tarp valstybių narių.
Šios sąlygos, susijusios su poveikiu prekybai tarp valstybių narių, aiškinimo ir taikymo atskaitos taškas turi būti tai, kad
jos tikslas yra konkurencijos reglamentavimo srityje apibrėžti Bendrijos teisės sritį, palyginti su valstybių narių reglamentavimo
sritimi. Į Bendrijos teisės taikymo sritį patenka visi įmonių karteliai ir visi suderinti veiksmai, kurie gali paveikti prekybą
tarp valstybių narių taip, kad būtų pakenkta vieningos rinkos tarp valstybių narių tikslų įgyvendinimui, ypač tie, kuriais
padalijamos nacionalines rinkos arba pakeičiamos konkurencijos sąlygos bendrojoje rinkoje (šiuo klausimu žr. 1979 m. gegužės
31 d. Sprendimo
Hugin prieš Komisiją
, 22/78, Rink. p. 1869, 17 punktą ir 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo
Ambulanz Glöckner
, C‑475/99, Rink. p. I‑8089, 47 punktą).
Kad būtų daromas poveikis prekybai tarp valstybių narių, įmonių susitarimai, sprendimai ar veiksmai, atsižvelgiant į objektyvių
faktinių ir teisinių aplinkybių visumą, turi leisti pakankamai tiksliai numatyti, kad jie gali tiesiogiai ar netiesiogiai,
realiai ar potencialiai daryti poveikį prekybai tarp valstybių narių ir kliudyti kurti vieningą valstybių narių rinką (žr.
1985 m. liepos 11 d. Sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
, 42/84, Rink. p. 2545, 22 punktą ir minėto sprendimo
Ambulanz Glöckner
48 punktą). Be to, ši įtaka neturi būti nedidelė (1998 m. balandžio 28 d. Sprendimas
Javico
, C‑306/96, Rink. p. I‑1983, 16 punktas).
Taigi poveikis Bendrijos vidaus prekybai paprastai daromas, kai tenkinama keletas veiksnių, kurie, nagrinėjant atskirai, nebūtinai
yra lemiami (žr. minėto sprendimo
Bagnasco kt
. 47 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
British Sugar prieš Komisiją
, C‑359/01 P, Rink. p. I‑4933, 27 punktą).
Šiuo klausimu konstatuotina, kaip tai teisingai padarė generalinis advokatas savo išvados 37 punkte, kad paprasčiausia aplinkybė,
jog nacionaliniame kartelyje dalyvauja ir kitų valstybių narių ūkio subjektai, yra svarbi vertinant, tačiau pati savaime ji
nėra lemiama, kad būtų galima daryti išvadą, jog tenkinama sąlyga susijusi su poveikiu prekybai tarp valstybių narių.
Kita vertus, ta aplinkybė, kad karteliu siekiama tik pateikti į prekybą produktus vienoje valstybėje narėje, nėra pakankama,
siekiant atmesti galimo poveikio prekybai tarp valstybių narių galimybę (žr. 1989 m. liepos 11 d. Sprendimo
Belasco ir kt. prieš Komisiją
, 246/86, Rink. p. I‑2117, 33 punktą). Iš tiesų visoje vienos valstybės teritorijoje taikomas kartelis vien tik dėl savo pobūdžio
sustiprina valstybės rinkos uždarumą ir taip trukdo Sutartimi siekiamai ekonominei skvarbai (1972 m. spalio 17 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Vereeniging van Cementhandelaren prieš Komisiją
, 8/72, Rink. p. 977, 29 punktas; minėto sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
22 punktas ir 1998 m. birželio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑35/96, Rink. p. I‑3851, 48 punktas).
Be to, paslaugų srityje Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad prekybą tarp valstybių narių gali paveikti toks nagrinėjamų
veiklų organizavimas, dėl kurio bendroji rinka yra padalijama ir daroma kliūčių paslaugų teikimo laisvei – vienam iš Sutartimi
siekiamų tikslų (žr. 1988 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Bodson
, 30/87, Rink. p. 2479, 24 punktą ir minėto sprendimo
Ambulanz Glöckner
49 punktą).
Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar atsižvelgiant į nagrinėjamos nacionalinės rinkos savybes, egzistuoja pakankamai didelė
tikimybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas kartelis arba suderinti veiksmai gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar
potencialiai daryti įtaką kitų valstybių narių ūkio subjektų transporto priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės
atsakomybės draudimo polisų pardavimui aptariamoje valstybėje narėje, ir ar ši įtaka nėra nedidelė.
Vis dėlto priimdamas prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas prireikus gali pateikti paaiškinimus, kurie nacionaliniam teismui
padėtų atlikti savąjį aiškinimą (žr., pavyzdžiui, 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo
Payroll ir kt.
, C‑79/01, Rink. p. I‑8923, 29 punktą).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, kai kalbama apie kitų valstybių narių ūkio
subjektų teikiamoms paslaugoms atvirą rinką, kartelio dėl nacionalinės kainos nariai gali išsaugoti savo rinkos dalį tik tuo
atveju, jei jie apsisaugo nuo užsienio konkurencijos (kiek tai susiję su importu, žr. minėtų sprendimų
Belasco ir kt. prieš Komisiją
34 punktą ir
British Sugar prieš Komisiją
28 punktą).
Sprendime priimti prejudicinį sprendimą nurodoma, kad AGCM nustatė, jog yra didelių įėjimo į transporto priemonių savininkų
ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo polisų rinką kliūčių, iš esmės sukurtų dėl būtinybės įsteigti veiksmingą
platinimo tinklą ir dėl nelaimingų atsitikimų atsiradusių nuostolių sureguliavimo centrų tinklą visoje Italijoje. Tačiau prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad kitų valstybių narių draudimo įmonės, kurios veikė ir
Italijoje, taip pat dalyvavo kartelyje, už kurį AGCM nubaudė. Todėl matyti, kad kalbama apie rinką, kuri yra atvira kitų valstybių
narių draudimo įmonių paslaugoms, nors minėtos kliūtys ir apsunkina šių paslaugų teikimą.
Šiomis aplinkybėmis būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar paties kartelio ar
suderintų veiksmų egzistavimas galėjo atgrasinti kitų valstybių narių draudimo įmones, kurios nevykdo veiklos Italijoje, ypač
kai jis leidžia derinti ir nustatyti tokio dydžio transporto priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės
draudimo įmokos, kad tokio šių įmonių draudimo pardavimas nėra pelningas (šiuo klausimu žr. sprendimo
British Sugar
29 ir 30 punktus).
Taigi į pirmąjį klausimą bylose C‑295/04–C‑298/04 reikia atsakyti taip, kad toks draudimo įmonių sudarytas kartelis arba tokie
suderinti veiksmai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuos sudaro keitimasis informacija, galinčia leisti padidinti
transporto priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmokas, nors tai nėra pagrįsta rinkos
sąlygomis, ir kuriais pažeidžiamos nacionalinės konkurencijos taisyklės, gali pažeisti ir EB 81 straipsnį, jei, atsižvelgiant
į nagrinėjamos nacionalinės rinkos sąlygas, egzistuoja pakankamai didelė tikimybė, kad nagrinėjamas kartelis ar suderinti
veiksmai gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai daryti poveikį kitose valstybėse narėse įsisteigusiems ūkio
subjektams parduodant šio draudimo polisus atitinkamoje valstybėje narėje ir jei ši įtaka nėra nedidelė.

Dėl antrojo klausimo bylose C‑295/04–C‑297/04 ir dėl trečiojo klausimo byloje C‑298/04
Šiuo klausimu, kurį reikia nagrinėti prieš antrąjį klausimą byloje C‑298/04, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas iš esmės klausia, ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kiekvienas asmuo turi teisę remtis šiuo straipsniu
siekdamas įrodyti draudžiamo kartelio ar suderintų veiksmų negaliojimą bei, esant priežastiniam ryšiui tarp kartelio arba
suderintų veiksmų ir žalos, reikalauti patirtos žalos atlyginimo.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Assitalia
siūlo Teisingumo Teismui į klausimą atsakyti teigiamai, tačiau nurodant, kad, nesant Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje,
kiekviena valstybė narė savo vidaus teisinėje sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų
užtikrinti teisės subjektų teisių, kylančių iš tiesioginio Bendrijos teisės veikimo, apsaugą, procesines taisykles su sąlyga,
kad tokiomis taisyklėmis bus laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų (žr. minėto sprendimo
Courage ir Crehan
29 punktą).
Vokietijos vyriausybės ir Komisijos manymu, EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis trečiosioms šalims, turinčioms
teisiškai svarbų interesą, leidžia remtis šia Bendrijos teisės norma draudžiamo kartelio ar suderintų veiksmų negaliojimu
ir reikalauti patirtos žalos atlyginimo, esant priežastiniam ryšiui tarp kartelio arba suderintų veiksmų ir žalos.

Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad EB 81 straipsnio 2 dalyje numatyta, jog visi pagal šį straipsnį draudžiami karteliai arba
sprendimai savaime yra niekiniai.
Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad teisėjas turi atsižvelgti į šį negaliojimą, kuriuo gali pasiremti
visi, kai tenkinamos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos ir aptariamas kartelis negali pateisinti išimties suteikimo
pagal EB 81 straipsnio 3 dalį (dėl šio paskutinio klausimo, be kita ko, žr. 1969 m. liepos 9 d. Sprendimo
Portelange
, 10/69, Rink. p. 309, 10 punktą). Kadangi EB 81 straipsnio 2 dalyje numatytas negaliojimas yra absoliutus, pagal šią nuostatą
negaliojantis susitarimas neturi poveikio susitarimo šalių santykiams ir negali būti taikomas prieš trečiuosius asmenis (žr.
1971 m. lapkričio 25 d. Sprendimo
Béguelin
, 22/71, Rink. p. 949, 29 punktą). Be to, negaliojimas gali daryti įtaką bet kokiam atitinkamo susitarimo ar nagrinėjamo sprendimo
poveikiui – praeityje ir ateityje (žr. 1973 m. vasario 6 d. Sprendimo
Brasserie de Haecht
, 48/72, Rink. p. 77, 26 punktą ir minėto sprendimo
Courage ir Crehan
22 punktą).
Be to, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 39 punkte, EB 81 straipsnio 1 dalis daro tiesioginį poveikį santykiams tarp asmenų
ir teisės subjektams sukuria teises, kurias nacionaliniai teismai turi saugoti.
Darytina išvada, jog kiekvienas asmuo turi teisę teisme pasiremti EB 81 straipsnio pažeidimu (žr. minėto sprendimo
Courage ir Crehan
24 punktą), ir todėl nurodyti, kad šiuo straipsniu draudžiamas kartelis arba veiksmai yra niekiniai.
Be to, kiek tai susiję su galimybe prašyti atlyginti žalą, padarytą susitarimu ar veiksmais, kurie gali apriboti arba iškreipti
konkurenciją, pažymėtina, kad visiškas EB 81 straipsnio veiksmingumas ir, konkrečiai kalbant, jo 1 dalyje nurodyto draudimo
veiksmingumas netektų savo reikšmės, jei bet kuris asmuo negalėtų prašyti atlyginti žalos, jam padarytos susitarimu ar veiksmais,
kurie gali apriboti arba iškreipti konkurenciją (žr. minėto sprendimo
Courage ir Crehan
26 punktą).
Darytina išvada, kad bet kuris asmuo turi teisę prašyti atlyginti patirtą žalą, jei tarp EB 81 straipsniu draudžiamų kartelio
arba suderintų veiksmų ir šios žalos egzistuoja priežastinis ryšys.
Nesant Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisinėje sistemoje turi paskirti kompetentingus
teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti teisės subjektų teisių, kylančių iš tiesioginio Bendrijos teisės veikimo,
apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad šios ieškinių pateikimo taisyklės nebus mažiau palankios nei tos, kurios taikomos
pareiškiant panašius ieškinius dėl vidaus teisės pažeidimo (ekvivalentiškumo principas), ir kad jos nedaro Bendrijos teisinės
sistemos suteiktų teisių įgyvendinimo praktiškai neįmanomo ar pernelyg sudėtingo (veiksmingumo principas) (žr. 1997 m. liepos
10 d. Sprendimo
Palmisani
, C‑261/95, Rink. p. I‑4025, 27 punktą ir minėto sprendimo
Courage ir Crehan
29 punktą).
Taigi į antrąjį klausimą bylose C‑295/04–C‑297/04 ir į trečiąjį klausimą byloje C‑298/04 reikia atsakyti taip: EB 81 straipsnis
turi būti aiškinamas taip, kad kiekvienas asmuo turi teisę nurodyti, kad šiuo straipsniu draudžiamas kartelis ar veiksmai
negalioja, ir, esant priežastiniam ryšiui tarp kartelio arba suderintų veiksmų ir žalos, prašyti atlyginti šią žalą.
Nesant Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo teisinėje sistemoje turi nustatyti šios teisės
įgyvendinimo taisykles, įskaitant ir „priežastinio ryšio“ sąvokos taikymo taisykles, su sąlyga, kad bus laikomasi ekvivalentiškumo
ir veiksmingumo principų.

Dėl antrojo klausimo byloje C‑298/04
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas
taip, kad jis draudžia tokias vidaus teisės nuostatas, kaip antai Įstatymo Nr. 287/90 33 straipsnio 2 dalis, pagal kurias
tretieji asmenys turi pateikti ieškinį dėl žalos, atsiradusios dėl konkurenciją reglamentuojančių Bendrijos ir nacionalinių
nuostatų pažeidimo, atlyginimo kitame teisme nei tas, kurio jurisdikcijai paprastai priklauso panašūs ieškiniai, dėl ko gerokai
padidėja bylinėjimosi išlaidos ir bylos nagrinėjimo trukmė.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Assitalia
pažymi, kad Įstatymo Nr. 287/90 33 straipsnio 2 dalis taikoma tik pagal vidaus teisės nuostatas, susijusias su konkurencijos
apsauga, pareikštiems ieškiniams dėl žalos atlyginimo ir kad, priešingai, nesant aiškių teisės nuostatų, EB 81 ir 82 straipsnių
pažeidimu pagrįsti ieškiniai dėl žalos atlyginimo priklauso bendrosios kompetencijos teismo kompetencijai.
Taigi atsižvelgiant į proceso autonomijos principą, jei nacionalinis teismas turėtų patikrinti, ar laikomasi ekvivalentiškumo
ir veiksmingumo principų, kiek tai susiję su Įstatymo Nr. 287/90 33 straipsniu, jis turėtų pastebėti, kad Bendrijos teise
pagrįsta teisinė situacija, atsižvelgiant į dvigubos jurisdikcijos garantiją, yra labiau apsaugota, nei ta, kuri pagrįsta
vidaus teise.
Italijos vyriausybė teigia, kad sprendimas dėl kompetencijos, susijusios su aptariamų ginčų nagrinėjimu, priskyrimo išimtinai
priklauso kiekvienos valstybės narės jurisdikcijai, užtikrinant, kad bus laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Komisija teigia, kad vidaus teisės aktai, nustatantys skirtingas kompetencijos taisykles, susijusias su civiliniais ieškiniais,
pareikštais dėl Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimo, palyginti su tomis, kurios taikomos panašius ieškinius pareiškiant
dėl vidaus teisės pažeidimo, yra suderinami su Bendrijos teise, jei pirmosios taisyklės nėra mažiau palankios nei antrosios,
ir Bendrijos teisine sistema asmenims suteiktų teisių įgyvendinimo nedaro praktiškai neįmanomo ar pernelyg sudėtingo.

Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma, kalbant apie tai, ar Įstatymo Nr. 287/90 33 straipsnio 2 dalis taikoma tik ieškiniams dėl žalos atlyginimo, pagrįstiems
vidaus konkurencijos teisės taisyklių pažeidimu, arba taip pat ieškiniams dėl žalos atlyginimo, pagrįstiems EB 81 ir 82 straipsnių
pažeidimu, Teisingumo Teismui nepriklauso nei aiškinti vidaus teisės, nei nagrinėti jos taikymo pagrindinėje byloje (žr.,
be kita ko, 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo
Dietz
, C‑435/93, Rink. p. I‑5223, 39 punktą ir 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Bouanich
, C‑265/04, Rink. p. I‑0000, 51 punktą).
Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 62 punkto, nesant Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo
vidaus teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti teisės subjektų teisių,
kylančių iš tiesioginio Bendrijos teisės veikimo, apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad šios ieškinių pateikimo taisyklės
nebus mažiau palankios nei tos, kurios taikomos pareiškiant panašius ieškinius dėl vidaus teisės pažeidimo (ekvivalentiškumo
principas), ir kad jos nedaro Bendrijos teisės sistemos suteiktų teisių įgyvendinimo praktiškai neįmanomo ar pernelyg sudėtingo
(veiksmingumo principas).
Taigi, į antrąjį klausimą byloje C‑298/04 reikia atsakyti taip, kad nesant Bendrijos nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė
narė savo vidaus teisinėje sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimu pagrįstiems
ieškiniams nagrinėti ir nustatyti šių ieškinių nagrinėjimo procesines taisykles su sąlyga, kad atitinkamos nuostatos nebus
mažiau palankios nei tos, kurios susijusios su ieškiniais dėl žalos atlyginimo, paremtais nacionalinių konkurencijos taisyklių
pažeidimu, ir kad šios nacionalinės nuostatos nedaro teisės prašyti atlyginti žalą, kuri buvo padaryta karteliu ar veiksmais,
kurie draudžiami pagal EB 81 straipsnį, įgyvendinimo praktiškai neįmanomo ar pernelyg sudėtingo.

Dėl trečiojo klausimo bylose C‑295/04–C‑297/04 ir ketvirtojo klausimo byloje C‑298/04
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas iš esmės klausia, ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas
taip, kad juo draudžiama vidaus teisėje nustatyta taisyklė, pagal kurią ieškinio dėl žalos, padarytos karteliu arba veiksmais,
draudžiamais EB 81 straipsniu, atlyginimo senatis pradedama skaičiuoti nuo kartelio sudarymo arba suderintų veiksmų įvykdymo
dienos.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Assitalia
pažymi, kad pagal proceso autonomijos principą nacionalinis teisėjas, laikydamasis ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų
ir atsižvelgdamas į savo teisinę sistemą, turi nustatyti, kokie yra senaties terminai ir jų taikymo sąlygos (žr. 1995 m. gruodžio
14 d. Sprendimą
Peterbroeck
, C‑312/93, Rink. p. I‑4599).
Italijos vyriausybė teigia, kad būtent nuo kartelio sudarymo dienos apsauga nuo su juo susijusių neigiamų poveikių yra veiksminga.
Taigi EB 81 straipsniu pagrįsto prašymo atlyginti žalą senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo šio momento.
Komisija teigia, kad nesant Bendrijos nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisinėje sistemoje apibrėžia
tokius klausimus, kaip antai senaties terminas pareikšti ieškinius dėl Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimo, su sąlyga,
kad šis terminas nebus mažiau palankus nei tas, kuris taikomas panašiems dėl vidaus teisės pažeidimo pareikštiems ieškiniams,
ir nedaro Bendrijos teisine sistema suteiktų teisių įgyvendinimo praktiškai neįmanomo ar pernelyg sudėtingo.

Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip buvo pažymėta šio sprendimo 62 punkte, nesant Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo vidaus
teisinėje sistemoje turi nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti teisės subjektų teisių, kylančių iš tiesioginio Bendrijos teisės
veikimo, apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad šios taisyklės nepažeidžia ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Nacionalinė taisyklė, kuria remiantis senatis ieškiniui dėl žalos atlyginimo pareikšti pradedama skaičiuoti nuo kartelio sudarymo
arba suderintų veiksmų įvykdymo, teisės prašyti atlyginti šiuo karteliu ar šiais suderintais veiksmais padarytą žalą įgyvendinimą
galėtų padaryti praktiškai neįmanomą, ypač jei ši nacionalinė taisyklė taip pat numato trumpą senaties terminą ir šio termino
negalima sustabdyti.
Iš tikrųjų tokiomis aplinkybėmis, esant tęstiniams ir pakartotiniams pažeidimams, negalima atmesti galimybės, kad senaties
terminas pasibaigs dar nenutraukus pažeidimo – šiuo atveju bet kuris žalą patyręs asmuo pasibaigus senaties terminui neturės
galimybės pareikšti ieškinį.
Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar taip yra pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės taisyklės atveju.
Taigi į trečiąjį klausimą bylose C‑295/04–C‑297/04 ir ketvirtąjį klausimą byloje C‑298/04 reikia atsakyti taip, jog nesant
Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisinėje sistemoje turi nustatyti senaties terminus
pateikti prašymą atlyginti žalą, kuri buvo padaryta karteliu arba veiksmais, draudžiamais EB 81 straipsniu, su sąlyga, kad
bus laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Šiuo klausimu nacionalinis teismas turi patikrinti, ar nacionalinė taisyklė, pagal kurią senaties terminas pateikti prašymą
atlyginti žalą, kuri buvo padaryta karteliu arba veiksmais, draudžiamais EB 81 straipsniu, pradedamas skaičiuoti nuo kartelio
sudarymo arba suderintų veiksmų įvykdymo dienos, ypač jei ši nacionalinė taisyklė taip pat nustato trumpą senaties terminą
ir šis terminas negali būti sustabdytas, nedaro teisės prašyti atlyginti patirtą žalą įgyvendinimo praktiškai neįmanomo arba
pernelyg sudėtingo.

Dėl ketvirtojo klausimo bylose C‑295/04–C‑297/04 ir dėl penktojo klausimo byloje C‑298/04
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas
taip, kad jis įpareigoja nacionalinius teismus priteisti nuostolių atlyginimą, turintį baudžiamąjį pobūdį, siekiant, kad atlygintina
suma būtų didesnė nei ūkio subjekto, kuris pažeidė šią nuostatą, gauta nauda, ir atgrasinti sudaryti šiuo straipsniu draudžiamus
kartelius arba atlikti suderintus veiksmus.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Assitalia
teigia, kad klausimas dėl nuostolių atlyginimo, turinčio baudžiamąjį pobūdį, priteisimo tretiesiems asmenims, kuriems antikonkurenciniais
veiksmais buvo padaryta žala, ir vėl patenka į proceso autonomijos principo sritį. Iš tiesų, nesant jokių Bendrijos teisės
aktų dėl nuostolių atlyginimo, turinčio baudžiamąjį pobūdį, kiekvienos valstybės narės teisinėje sistemoje turi būti įtvirtinti
kriterijai, leidžiantys nustatyti žalos atlyginimo dydį, su sąlyga, kad bus laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų
(šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 89 ir 90 punktus).
Italijos vyriausybė teigia, kad nuostolių atlyginimo, turinčio baudžiamąjį pobūdį, institutas yra svetimas Italijos teisinei
sistemai ir žalos atlyginimo instituto pagrindui. Iš tikrųjų pastarasis institutas yra sukurtas kaip priemonė atlyginti žalą,
kurią nukentėjusysis asmuo patyrė ir įrodė. Bet kuriuo atveju jis negali atlikti sankcijos ar baudžiamosios funkcijos, nes
tokia funkcija turi būti numatyta tik įstatymu.
Vokietijos vyriausybė mano, kad į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai.
Austrijos vyriausybės manymu, siekiant užtikrinti EB 81 straipsnio taikymą, nebūtina žalą patyrusiems tretiesiems asmenims
teismo iniciatyva priteisti nuostolių atlyginimą, turintį baudžiamąjį pobūdį, nes žalą patyrusio asmens praturtėjimas nėra
nei numatytas, nei būtinas. Dauguma valstybių narių teisinių sistemų nepriskiria šios rūšies teisinių pasekmių prie EB 81 straipsnio
1 dalies pažeidimo. Vietoj to jos numato teises, susijusias su žalos atlyginimu ir draudimu, kurių pakanka veiksmingam EB
81 straipsnio įgyvendinimui.
Komisija mano, kad, nesant šią sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų nuostatų, kiekviena valstybė narė savo teisinėje
sistemoje reglamentuoja tokius klausimus, kaip antai žalos, kilusios dėl Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimo, atlyginimas,
užtikrinant, kad tokiu atveju žalos atlyginimas nukentėjusiam asmeniui nebus mažiau palankus negu žalos atlyginimas pagal
analogiškus ieškinius, pareikštus dėl vidaus teisės pažeidimo.

Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip tai matyti iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, nacionaliniai teismai, kurie savo kompetencijos ribose yra
įpareigoti taikyti Bendrijos teisę, turi užtikrinti šios teisės normų veikimą ir apsaugoti asmenų teises, kurias jiems suteikia
Bendrijos teisė (žr., be kita ko, 1978 m. kovo 9 d. Sprendimo
Simmenthal
, 106/77, Rink. p. 629, 16 punktą; 1990 m. birželio 19 d. Sprendimo
Factortame kt
., C‑213/89, Rink. p. I‑2433, 19 punktą ir minėto sprendimo
Courage ir Crehan
25 punktą).
Kaip buvo priminta šio sprendimo 60 punkte, visiškas EB 81 straipsnio veiksmingumas ir, konkrečiai kalbant, jo 1 dalyje nurodyto
draudimo veiksmingumas netektų savo prasmės, jei bet kuris asmuo negalėtų prašyti atlyginti žalos, jam padarytos sutartimi
ar veiksmais, kurie gali apriboti arba iškreipti konkurenciją.
Iš tikrųjų tokia teisė sustiprina Bendrijos konkurencijos taisyklių veiksmingumą ir gali atgrasinti nuo kartelių ar veiksmų,
dažnai paslėptų, galinčių apriboti arba iškreipti konkurenciją. Tokiu atveju nacionaliniuose teismuose pateikiami ieškiniai
dėl žalos atlyginimo gali iš esmės prisidėti prie veiksmingos konkurencijos Bendrijoje išlaikymo (minėto sprendimo
Courage ir Crehan
27 punktas).
Dėl nuostolių su palūkanomis priteisimo ir galimybės priteisti nuostolių atlyginimą, turintį baudžiamąjį pobūdį, nesant Bendrijos
nuostatų šioje srityje, kiekvienos valstybės narės teisinėje sistemoje turi būti įtvirtinti kriterijai, leidžiantys nustatyti
žalos atlyginimo dydį, su sąlyga, kad bus laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Šiuo požiūriu atsižvelgiant į ekvivalentiškumo principą turi būti sudaryta galimybė prisiteisti specialių nuostolių atlyginimą,
pavyzdžiui, turintį baudžiamąjį pobūdį, pagal ieškinius, pagrįstus Bendrijos konkurencijos taisyklėmis, jei jie gali būti
priskaičiuojami pagal panašius ieškinius, pareikštus dėl vidaus teisės pažeidimo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
90 punktą).
Vis dėlto pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos teisė nekliudo nacionaliniams teismams užtikrinti, kad
Bendrijos teisinės sistemos garantuojamų teisių apsauga nesukeltų tokias teises turinčių asmenų nepagrįsto praturtėjimo (žr.,
be kita ko, 1979 m. spalio 4 d. Sprendimo
Ireks-Arkady prieš Tarybą ir Komisiją
, 238/78, Rink. p. 2955, 14 punktą; 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Michaïlidis
, C‑441/98 ir C‑442/98, Rink. p. I‑7145, 31 punktą bei pirma nurodyto sprendimo
Courage ir Crehan
30 punktą).
Iš veiksmingumo principo ir kiekvieno asmens teisės prašyti atlyginti karteliu ar veiksmais, galinčiais apriboti ar iškreipti
konkurenciją, padarytą žalą išplaukia, kad žalą patyrusiems asmenims turi būti suteikta teisė prašyti atlyginti ne tik faktiškai
patirtą žalą (
damnum emergens
), bet ir prarastas pajamas (
lucrum cessans
) bei palūkanas.
Iš tikrųjų, kalbant apie atlygintiną žalą, negalima visiškai neatsižvelgti į dėl Bendrijos teisės pažeidimo prarastas pajamas,
nes, ypač kalbant apie ekonominius ar komercinius ginčus, visiškai neatsižvelgus į prarastas pajamas nebūtų įmanoma atlyginti
žalos (žr. minėto sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
87 punktą bei 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Metallgesellschaft ir kt.
, C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 91 punktą).
Kalbant apie palūkanas, Teisingumo Teismas 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo
Marshall
(C‑271/91, Rink. p. I‑4367) 31 punkte pažymėjo, kad pagal taikomas nacionalines taisykles jų priteisimas yra neatskiriama
žalos atlyginimo sudedamoji dalis.
Darytina išvada, kad į ketvirtąjį klausimą bylose C‑295/04–C‑297/04 ir penktąjį klausimą byloje C‑298/04 reikia atsakyti taip,
kad, nesant šią sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės nuostatų, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisinėje sistemoje
turi įtvirtinti kriterijus, leidžiančius nustatyti EB 81 straipsniu draudžiamais karteliu ar veiksmais padarytos žalos atlyginimo
dydį, su sąlyga, kad bus laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Taigi atsižvelgiant į ekvivalentiškumo principą, jei specialių nuostolių atlyginimas, pavyzdžiui, turintis baudžiamąjį pobūdį,
gali būti priteistas pareiškiant nacionalinius ieškinius, panašius į tuos, kurie pagrįsti Bendrijos konkurencijos taisyklėmis,
tokia galimybė turi būti ir pareiškiant pastaruosius ieškinius. Tačiau Bendrijos teisė nekliudo nacionaliniams teismams užtikrinti,
kad Bendrijos teisinės sistemos garantuojamų teisių apsauga nesukeltų tokias teises turinčių asmenų nepagrįsto praturtėjimo.
Antra, iš veiksmingumo principo ir asmens teisės prašyti atlyginti karteliu arba veiksmais, galinčiais apriboti arba iškreipti
konkurenciją, padarytą žalą, išplaukia, kad žalą patyrusiems asmenims turi būti sudaryta galimybė prašyti atlyginti ne tik
faktiškai patirtą žalą (
damnum emergens
), bet taip pat ir negautas pajamas (
lucrum cessans
) bei palūkanas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Toks draudimo įmonių sudarytas kartelis arba tokie suderinti veiksmai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuos
sudaro keitimasis informacija, galinčia leisti padidinti transporto priemonių savininkų ir valdytojų privalomojo civilinės
atsakomybės draudimo įmokas, nors tai nėra pagrįsta rinkos sąlygomis, ir kurie reiškia nacionalinių konkurencijos apsaugos
taisyklių pažeidimą, gali reikšti ir EB 81 straipsnio pažeidimą, jei, atsižvelgiant į nagrinėjamos nacionalinės rinkos sąlygas,
egzistuoja pakankamai didelė tikimybė, kad nagrinėjamas kartelis ar suderinti veiksmai gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai
ar potencialiai daryti įtaką kitų valstybių narių ūkio subjektams parduodant šio draudimo polisus atitinkamoje valstybėje
narėje ir jei ši įtaka nėra nedidelė.
2.
EB 81 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kiekvienas asmuo turi teisę nurodyti, jog šiuo straipsniu draudžiamas kartelis
ar veiksmai negalioja, ir, esant priežastiniam ryšiui tarp kartelio arba suderintų veiksmų ir žalos, prašyti atlyginti šią
žalą.
Nesant Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo teisinėje sistemoje turi nustatyti šios teisės
įgyvendinimo taisykles, įskaitant ir „priežastinio ryšio“ sąvokos taikymo taisykles, su sąlyga, kad bus laikomasi ekvivalentiškumo
ir veiksmingumo principų.
3.
Nesant Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisinėje sistemoje turi paskirti kompetentingus
teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti teisės subjektų teisių, kylančių iš tiesioginio Bendrijos teisės veikimo,
apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad šios ieškinių pateikimo taisyklės nebus mažiau palankios nei tos, kurios taikomos
pareiškiant panašius ieškinius dėl vidaus konkurencijos teisės pažeidimo, ir kad jos nedaro Bendrijos teisinės sistemos suteiktų
teisių prašyti atlyginti žalą, padarytą EB 81 straipsniu draudžiamais karteliu arba veiksmais, įgyvendinimo praktiškai neįmanomo
arba pernelyg sudėtingo.
4.
Nesant šią sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų, kiekvienos valstybės narės vidaus teisinėje sistemoje nustatomi
senaties terminai dėl prašymo atlyginti žalą, kuri buvo padaryta karteliu arba veiksmais, draudžiamais EB 81 straipsniu, su
sąlyga, kad bus laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Šiuo klausimu nacionalinis teismas turi patikrinti, ar nacionalinė taisyklė, pagal kurią senaties terminas pateikti prašymą
atlyginti žalą, kuri buvo padaryta karteliu arba veiksmais, draudžiamais EB 81 straipsniu, pradedamas skaičiuoti nuo kartelio
sudarymo arba suderintų veiksmų įvykdymo dienos, ypač jei ši nacionalinė taisyklė taip pat nustato trumpą senaties terminą
ir šis terminas negali būti sustabdytas, nedaro teisės prašyti atlyginti patirtą žalą įgyvendinimo praktiškai neįmanomo arba
pernelyg sudėtingo.
5.
Nesant šią sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės nuostatų, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisinėje sistemoje turi
įtvirtinti kriterijus, leidžiančius nustatyti EB 81 straipsniu draudžiamais karteliu ar veiksmais padarytos žalos atlyginimo
dydį, su sąlyga, kad bus laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
Taigi atsižvelgiant į ekvivalentiškumo principą, jei specialiųjų nuostolių atlyginimas, pavyzdžiui, turintis baudžiamąjį pobūdį,
gali būti priteistas pareiškiant nacionalinius ieškinius, panašius į tuos, kurie pagrįsti Bendrijos konkurencijos taisyklėmis,
tokia galimybė turi būti ir pareiškiant pastaruosius ieškinius. Tačiau Bendrijos teisė nekliudo nacionaliniams teismams užtikrinti,
kad Bendrijos teisinės sistemos garantuojamų teisių apsauga nesukeltų tokias teises turinčių asmenų nepagrįsto praturtėjimo.
Iš veiksmingumo principo ir asmens teisės prašyti atlyginti karteliu arba veiksmais, galinčiais apriboti arba iškreipti konkurenciją,
padarytą žalą išplaukia, kad žalą patyrusiems asmenims turi būti sudaryta galimybė prašyti atlyginti ne tik faktiškai patirtą
žalą (
damnum emergens
), bet taip pat ir negautas pajamas (
lucrum cessans
) bei palūkanas.
Parašai.
*
* Proceso kalba: italų.