CELEX: 62003CJ0537
Lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer
direktiv 84/5/EØF og 90/232/EØF
ansvarsforsikringsordning
passagerens medvirken til skaden
bortfald eller nedsættelse af erstatning

1       Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes
tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT 1984 L 8, s. 17, herefter »andet direktiv«)
og Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring
for motorkøretøjer (EFT L 129, s. 33, herefter »tredje direktiv«).
2       Anmodningen er indgivet under en sag mellem Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi og Veli-Matti Paananen, på den ene side,
og forsikringsselskabet Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola (herefter »forsikringsselskabet Pohjola«) og Jarno Ruokoranta, på
den anden side, vedrørende den erstatning, de skal have udbetalt efter en færdselsulykke.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelserne
3       Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning
om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EFT 1972 II, s. 345, herefter
»første direktiv«) bestemmer:
»Hver medlemsstat træffer med forbehold af artikel 4 alle formålstjenlige foranstaltninger for at sikre, at erstatningsansvaret
for køretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring. Der træffes inden for rammerne af disse
foranstaltninger bestemmelse om, hvilke skader der dækkes samt om forsikringens nærmere vilkår.«
4       Det anføres i syvende og niende betragtning til andet direktiv:
»af hensyn til skadelidtes interesser bør virkningerne af en klausul om ansvarsfraskrivelse begrænses til forholdet mellem
forsikringsselskabet og den for ulykken ansvarlige; […]
[…]
familiemedlemmer til forsikringstageren, til føreren eller til enhver anden ansvarlig bør have krav på samme beskyttelse som
andre skadelidte tredjemænd, i hvert fald hvad angår personskader«.
5       Andet direktivs artikel 2, stk. 1, bestemmer:
»Ved gennemførelsen af artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF skal de enkelte medlemsstater træffe passende foranstaltninger
for at sikre, at enhver lovbestemmelse eller enhver klausul i en forsikringspolice, der er udstedt i overensstemmelse med
artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF, og som bestemmer, at forsikringen ikke dækker nedenstående personers anvendelse
af eller kørsel med køretøjet, ikke har nogen indvirkning på krav fra tredjemand, der lider skade ved et uheld:
–       personer, som hverken udtrykkeligt eller stiltiende har tilladelse hertil, eller
–       personer, som ikke har et kørekort, der giver dem ret til at føre det pågældende køretøj, eller
–       personer, som ikke efterlever retsforskrifterne vedrørende køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige stand.
Den i første led omhandlede bestemmelse eller klausul kan imidlertid gøres gældende over for personer, der frivilligt har
taget plads i det skadevoldende køretøj, såfremt forsikringsselskabet kan bevise, at de vidste, at køretøjet var stjålet.
[...]«
6       Tredje direktivs artikel 1 bestemmer:
»Med forbehold af artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 84/5/EØF skal den i artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF
omhandlede forsikring dække ansvaret for personskader, der ved færdsel med et køretøj forvoldes på andre passagerer end føreren.
[…]«

Nationale retsforskrifter
7       På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen var § 7, stk. 1 og 3, i trafikforsikringsloven [liikennevakuutuslaki
(279/1959)] af 26. juni 1959, som ændret ved lov nr. 656/1994, affattet således:
»1.      Har den, som lider trafikskade, medvirket til skadens indtræden, kan hans erstatning for andre skader end personskade nedsættes
eller nægtes i overensstemmelse med det, som kan tilregnes ham, og den måde, hvorpå køretøjet førtes, samt øvrige omstændigheder,
som indvirkede på skaden. Har nogen forsætligt eller ved grov uagtsomhed påført sig personskade, ydes erstatning herfor kun
i det omfang øvrige omstændigheder har medvirket til, at skaden indtrådte.
[…]
3.      Har nogen påført sig personskade ved førelse af køretøj i en sådan tilstand, at alkoholkoncentrationen i hans blod under eller
efter kørslen udgjorde mindst 1,2 promille eller han havde mindst 0,60 mg alkohol pr. liter i sin udåndingsluft, eller har
han forvoldt skaden, når han ellers har ført køretøjet under en sådan påvirkning af alkohol eller andet rusmiddel end alkohol
eller under samtidig påvirkning af alkohol og andet rusmiddel, at hans evne til fejlfrie præstationer var mærkbart nedsat,
betales erstatning fra køretøjets forsikring kun, såfremt der foreligger en særlig grund hertil. Hvad der ovenfor er bestemt
om førerens ret til erstatning, gælder også for en passager, som befandt sig i køretøjet, da skaden indtrådte, selv om han
vidste eller burde have vidst, at føreren befandt sig i ovennævnte tilstand.«
8       På foranledning af en begrundet udtalelse, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber tilsendte Republikken Finland den
20. marts 2002, blev § 7, stk. 3, andet punktum, ændret ved lov nr. 548/2002. Den nye bestemmelse herom lyder således:
»Erstatningen til en passager kan dog på grundlag af hans egen medvirken til skaden nedsættes i overensstemmelse med hvad
der anses for rimeligt, såfremt han, da skaden indtraf, befandt sig i køretøjet med den i dette stk. omhandlede fører.«
9       Trafikforsikringslovens § 7, stk. 1, har siden ikrafttrædelsen af lov nr. 1144/2002 den 1. februar 2003 været affattet således:
»Har nogen forsætligt påført sig personskade, betales erstatning kun, for så vidt som øvrige omstændigheder har bidraget til
skadens indtræden. Har nogen ved grov uagtsomhed medvirket til indtrædelsen af den personskade, som han har lidt, kan erstatningen
nedsættes eller nægtes alt efter hvad der under hensyn til omstændighederne er rimeligt.«

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
10     Den 21. april 1997 foretog fru Tanja Candolin, som er mor til Katja Candolin, sammen med Jari-Antero Viljaniemi og Veli-Matti
Paananen en rejse i sidstnævntes bil, som blev ført af Jarno Ruokoranta. Under rejsen indtraf der en trafikulykke, som medførte,
at fru Tanja Candolin afgik ved døden, og at de øvrige passagerer blev alvorligt kvæstet.
11     Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at føreren og alle de øvrige passagerer var berusede.
12     Porin käräjäoikeus (byretten i Pori) idømte Jarno Ruokoranta en fængselsstraf og pålagde ham at betale erstatning såvel til
Katja Candolin som til Jari-Antero Viljaniemi og Veli-Matti Paananen. Hvad angår erstatningen fra forsikringsselskabet Pohjola
bestemte den nationale ret ud fra den opfattelse, at passagererne burde have været klar over, at føreren var beruset, at ingen
af dem i princippet havde krav på erstatning fra forsikringsselskabet i henhold til § 7, stk. 3, i trafikforsikringsloven,
som ændret ved lov nr. 656/1994. Såfremt der imidlertid forelå en »særlig grund« – i denne bestemmelses forstand – til at
betale erstatning, kunne forsikringsselskabet Pohjola pålægges at betale den. Under hensyn til de alvorlige varige mén, som
Veli-Matti Paananen havde lidt, og til, at Jarno Ruokoranta i betragtning af hans økonomiske forhold sandsynligvis ikke ville
være i stand til at betale ham erstatningen, bestemte Porin käräjäoikeus, at forsikringsselskabet Pohjola skulle betale erstatningen.
Derimod fandt retten ikke, at der forelå en »særlig grund« hvad angår Katja Candolin og Jari-Antero Viljaniemi.
13     Under appelsagen kendte Turun hovioikeus (appelretten i Turku) for ret, at forsikringsselskabet Pohjola heller ikke var forpligtet
til at betale Veli Matti Paananen den erstatning, som påhvilede Jarno Ruokoranta.
14     Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi og Veli-Matti Paananen appellerede dommen afsagt af Turun hovioikeus til Korkein oikeus
(Finlands Højesteret). De nedlagde herunder påstand om, at deres erstatninger blev dækket af forsikringsselskabet på grundlag
af ansvarsforsikringen for motorkøretøjet. Forsikringsselskabet Pohjola bestred at være forpligtet til at betale erstatning
under henvisning til, at en passager, der tager plads i et køretøj, med viden om, at han løber en større risiko for at lide
skade end normalt, selv må bære følgerne af sine handlinger.
15     Da Korkein oikeus er af den opfattelse, at de lovbestemmelser, som var i kraft på tidspunktet for de faktiske omstændigheder
i sagen, bør fortolkes i overensstemmelse med fællesskabsretten, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen
følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Fastsætter kravet i artikel 1 i tredje direktiv […], hvorefter personskader, der ved færdsel med et køretøj forvoldes på andre
passagerer end føreren, dækkes af forsikringen, eller nogen anden fællesskabsretlig bestemmelse eller princip begrænsninger
ved vurderingen af betydningen af passagerens egen medvirken i henhold til national ret, når der er tale om hans ret til den
erstatning, der skal betales af den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer?
2)      Er det i overensstemmelse med fællesskabsretten i enhver anden situation end de i andet direktivs artikel 2, stk. 1, andet
afsnit, nævnte tilfælde at nægte eller at begrænse, på grundlag af passageren i køretøjets adfærd, hans ret til at opnå erstatning
for skade lidt ved et trafikuheld i henhold til den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer? Kan dette f.eks. komme
i betragtning, når en person har taget plads i et køretøj som passager, selv om han har kunnet bemærke, at faren for et uheld,
og for at han ville lide skade, var større end normalt?
3)      Fastsætter fællesskabsretten en hindring for, at førerens beruselse, som påvirker hans evne til at føre køretøjet på sikker
måde, anses for en omstændighed, der skal tages i betragtning?
4)      Fastsætter fællesskabsretten en hindring for, at den ret, som tilkommer ejeren af en bil, der er passager i bilen, til at
få betalt erstatning for personskade i henhold til den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer, vurderes strengere
end andre passagerers ret, fordi han har tilladt en beruset person at føre hans bil?«

Om de præjudicielle spørgsmål
16     Med disse spørgsmål, som skal behandles under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om andet direktivs artikel
2, stk. 1, andet afsnit, og tredje direktivs artikel 1 er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en passagers krav
på erstatning fra en lovpligtig ansvarsforsikring for et motorkøretøj kan bortfalde eller nedsættes, såfremt den pågældende
selv har medvirket til den skade, han har lidt, og om svaret vil være et andet, hvis passageren er køretøjets ejer.
17     Indledningsvis bemærkes, at formålet med første, andet og tredje direktiv er dels at sikre den frie bevægelighed såvel for
køretøjer, der er hjemmehørende på Fællesskabets område, som for deres passagerer, dels at sikre personer, der lider skade
ved uheld forvoldt af motorkøretøjer, en ensartet behandling, uanset hvor i Fællesskabet uheldet finder sted (dom af 28.3.1996,
sag C-129/94, Ruiz Bernáldez, Sml. I, s. 1829, præmis 13).
18     Det er på grundlag af formålet om beskyttelse af de skadelidte, at Domstolen har fastslået, at første direktivs artikel 3,
stk. 1, er til hinder for, at forsikringsselskabet kan påberåbe sig lovbestemmelser eller aftaleklausuler til støtte for ikke
at yde erstatning til personer, der lider skade ved et uheld forvoldt af det forsikrede køretøj (Ruiz Bernáldez-dommen, præmis
20).
19     Domstolen har endvidere fastslået, at andet direktivs artikel 2, stk. 1, første afsnit, alene understreger denne forpligtelse
for så vidt angår bestemmelser eller klausuler i en police, hvorefter forsikringen i visse nærmere angivne tilfælde ikke dækker
anvendelse af eller kørsel med køretøjet (personer, som ikke har tilladelse til at føre køretøjet, personer, som ikke har
et kørekort, eller personer, som ikke efterlever retsforskrifterne vedrørende køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige stand)
(Ruiz Bernáldez-dommen, præmis 21).
20     Som en undtagelse fra denne forpligtelse bestemmes det i artikel 2, stk. 1, andet afsnit, at visse skadelidte vil kunne undtages
fra forsikringsselskabets dækningspligt på grund af den situation, de selv har tilvejebragt (personer, der har taget plads
i et køretøj, som de vidste, var stjålet) (Ruiz Bernáldez-dommen, præmis 21).
21     Da andet direktivs artikel 2, stk. 1, andet afsnit, imidlertid udgør en undtagelse fra en hovedregel, skal den fortolkes strengt.
22     Som generaladvokaten med rette har anført i punkt 42 i forslaget til afgørelse, ville en modsat fortolkning indebære, at medlemsstaterne
kunne begrænse erstatningen til personer, der lider skade ved et færdselsuheld, til bestemte situationer, hvilket netop søges
undgået med direktiverne.
23     Følgelig skal andet direktivs artikel 2, stk. 1, andet afsnit, fortolkes således, at en lovbestemmelse eller en klausul i
en forsikringspolice, hvorefter forsikringen ikke dækker anvendelse af eller kørsel med køretøjer, kun kan gøres gældende
over for personer, der har lidt skade ved et færdselsuheld, i det tilfælde, hvor forsikringsselskabet kan bevise, at de personer,
der frivilligt har taget plads i det skadeforvoldende køretøj, vidste, at køretøjet var stjålet.
24     Hvad angår bortfald eller nedsættelse af erstatningen fra den lovpligtige ansvarsforsikring for et motorkøretøj til en passager,
som har lidt skade ved en færdselsulykke, på grund af den pågældendes egen medvirken til skaden, fremgår det af formålet med
første, andet og tredje direktiv og af disses ordlyd, at de ikke tilsigter en harmonisering af erstatningsansvarsordningerne
i medlemsstaterne, og at medlemsstaterne på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin frit kan fastsætte, hvilken erstatningsansvarsordning
der skal gælde for skader, der forvoldes ved færdsel med motorkøretøjer (dom af 14.9.2000, sag C-348/98, Mendes Ferreira og
Delgado Correia Ferreira, Sml. I, s. 6711, præmis 23 og 29).
25     Forsikringsselskabet Pohjola samt den finske, tyske, østrigske og norske regering har gjort gældende, at fællesskabsretten
ikke indeholder nogen begrænsninger for vurderingen ifølge national erstatningsret af den betydning, som en passagers egen
medvirken har for den skade, han har lidt.
26     Dette argument kan ikke lægges til grund.
27     Medlemsstaterne skal udøve deres kompetence under overholdelse af fællesskabsretten, og navnlig første direktivs artikel 3,
stk. 1, andet direktivs artikel 2, stk. 1, og tredje direktivs artikel 1, som har til formål at sikre, at alle de passagerer,
som har lidt skade ved et uheld forvoldt af et motorkøretøj, kan få erstattet skaden af den lovpligtige ansvarsforsikring
for motorkøretøjet.
28     Nationale retsforskrifter om erstatning af skader som følge af trafikulykker kan således ikke fratage nævnte bestemmelser
deres effektive virkning.
29     Dette vil imidlertid være tilfældet, hvis en national lovgivning, som er udformet på grundlag af generelle og abstrakte kriterier,
enten bestemmer, at en passagers ret til erstatning fra den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjet bortfalder alene
af den grund, at den pågældende har medvirket til skadens indtræden, eller uforholdsmæssigt begrænser retten til erstatning.
30     Erstatningen til skadelidte kan kun begrænses under særlige omstændigheder og efter en individuel vurdering.
31     Ved vurderingen af, om der foreligger sådanne særlige omstændigheder, og om nedsættelsen af erstatningen er forholdsmæssig
– hvilken vurdering det tilkommer den nationale ret at foretage – er den omstændighed, at den pågældende passager er ejer
af det køretøj, hvormed føreren har forvoldt ulykken, uden betydning.
32     Tredje direktivs artikel 1 bestemmer nemlig, at ansvarsforsikringen for motorkøretøjer dækker ansvaret for personskader, der
ved færdsel med et køretøj forvoldes på andre passagerer end føreren, og sondrer således kun mellem føreren og de øvrige passagerer.
33     Desuden tilsiger de beskyttelsesformål, som er nævnt i denne doms præmis 18-20, at den retlige situation, som ejeren af køretøjet
befandt sig i på ulykkestidspunktet, hvor han ikke var fører af køretøjet, men passager, ligestilles med den retlige situation,
som de øvrige passagerer, der led skade ved ulykken, befandt sig i.
34     Denne fortolkning støttes af udviklingen i fællesskabslovgivningen. Således anføres det i syvende betragtning til andet direktiv,
at virkningen af visse ansvarsfraskrivelsesklausuler af hensyn til skadelidtes interesser bør begrænses til forholdet mellem
forsikringsselskabet og den for ulykken ansvarlige. Ved samme direktivs artikel 3 er forsikringsdækningen for personskader
blevet udvidet til familiemedlemmer til forsikringstageren, til føreren eller til enhver anden person, der er ansvarlig for
en skade, med det formål at give disse personer samme beskyttelse som andre skadelidte tredjemænd, hvilket formål fremgår
af niende betragtning til andet direktiv. Tredje direktivs artikel 1 er endnu videre formuleret, idet den bestemmer, at der
skal ydes erstatning for personskade til alle andre passagerer end føreren. Følgelig er ejeren af køretøjet ikke udelukket
fra erstatning, når han er passager.
35     På grundlag af foranstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at under omstændigheder som de i hovedsagen
foreliggende er andet direktivs artikel 2, stk. 1, og tredje direktivs artikel 1 til hinder for en national lovgivning, hvorefter
en passagers krav på erstatning fra en lovpligtig ansvarsforsikring for et motorkøretøj kan bortfalde eller nedsættes uforholdsmæssigt,
såfremt den pågældende selv har medvirket til den skade, han har lidt. Den omstændighed, at den pågældende passager er ejer
af det køretøj, hvormed føreren har forvoldt ulykken, er uden betydning.

Sagens omkostninger
36     Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende er artikel 2, stk. 1, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december
1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og artikel 1 i Rådets
tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for
motorkøretøjer til hinder for en national lovgivning, hvorefter en passagers krav på erstatning fra en lovpligtig ansvarsforsikring
for et motorkøretøj kan bortfalde eller nedsættes uforholdsmæssigt, såfremt den pågældende selv har medvirket til den skade,
han har lidt. Den omstændighed, at den pågældende passager er ejer af det køretøj, hvormed føreren har forvoldt ulykken, er
uden betydning.
Underskrifter
*
Processprog: finsk.