CELEX: 61992TJ0001
Tjenestemænd
ulykke
vedvarende, delvis invaliditet
erklæringer fra speciallæge og lægeudvalg
institutionens pligter

Faktiske omstaendigheder
1 Santo Tallarico er tjenestemand i Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet"). Som foelge af, at han som ganske lille blev ramt af polio, lider han af en vedvarende, delvis invaliditet, som ikke har nogen forbindelse med den, der er tale om i den foreliggende sag.
2 Den 6. august 1985 blev Tallarico offer for en faerdselsulykke, som resulterede i hospitalsindlaeggelse indtil den 8. august 1985. Ulykken foraarsagede forskellige kvaestelser og blodansamlinger, forstuvning af halshvirvelsoejlen og brud paa venstre haands mellemhaandsben.
3 Den 11. januar 1988 blev der afgivet erklaering af et laegeudvalg, der efter anmodning fra sagsoegeren var blevet udpeget i henhold til artikel 21 og 23 i ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "ordningen"), hvilken ordning er vedtaget i medfoer af artikel 73 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Dette udvalg, der var sammensat af dr. Daro, dr. Bleser og dr. Lamy, fastslog, at eftervirkningerne af ulykken den 6. august 1985 var konsolideret fra den 5. januar 1987 at regne med en vedvarende, delvis invaliditetsgrad paa 3% under hensyntagen til den aestetiske skade.
4 Den 16. maj 1988 blev Tallarico ramt af en ny ulykke som foelge af et fald. Han blev undersoegt af dr. De Wilde og dr. Olinger, som konstaterede smerter i venstre ankel og knae som foelge af forstuvning og blodansamlinger.
5 Den 20. februar 1989 underrettede Parlamentet i et notat sit personale om bl.a. ansaettelsesmyndighedens udpegning af speciallaeger. Ifoelge dette notat skulle speciallaegerne fra den 1. februar 1989 udpeges alene af ansaettelsesmyndigheden og godkendes af forsikringsselskaberne, og ikke laengere det modsatte.
6 Den 18. august og den 13. september 1989 fik Tallarico udstedt to nye laegeattester af henholdsvis dr. Morelli og professor Hess. Begge attester fastslog en invaliditetsgrad paa 15%, som kunne tilskrives eftervirkningerne af ulykken den 6. august 1985.
7 Som foelge af en anmodning af 16. oktober 1989 fra Tallarico om genaabning af sagen vedroerende ulykken af 6. august 1985 og udarbejdelse af konsolideringsjournalen vedroerende den anden ulykke af 16. maj 1988 forelagde dr. De Meersman i henhold til ordningens artikel 19 Parlamentet en laegeerklaering dateret den 17. januar 1990, som oejensynligt foerst er modtaget i Parlamentet den 13. marts 1990.
8 I denne erklaering sammenfattes Tallarico' s sygdomshistorie og omstaendighederne omkring de to omtvistede ulykker samt professor Hess' og dr. Morelli' s attester. Erklaeringen fortsaetter med et resumé af de lidelser, Tallarico klager over, af resultaterne af den kliniske undersoegelse og en analyse af forskellige roentgenbilleder, hvoraf nogle er dateret den 1. september 1989 og et den 5. februar 1990. Endelig sammenlignes den aktuelle situation med hensyn til eftervirkningerne af ulykken af 6. august 1985 med den situation, der er beskrevet i laegeudvalgets erklaering af 11. januar 1988. Konklusionen lyder:
"Hverken paa grundlag af den kliniske undersoegelse eller de nye roentgenbilleder kan der konstateres en forvaerring af de laesioner, der er beskrevet i laegeudvalgets erklaering af 11/01/88, ifoelge hvilken konsolideringen er indtruffet den 05/01/87 med en vedvarende, delvis invaliditetsgrad paa tre procent (3%).
(udelades)
Hverken den kliniske undersoegelse eller roentgenundersoegelsen afsloerer eftervirkninger, der kan tilskrives ulykken af 16/05/88."
9 Den 26. marts 1990 blev to udkast til afgoerelse baseret paa denne erklaerings konklusioner forelagt Tallarico i henhold til ordningens artikel 19 og 21. Den 15. maj 1990 anmodede Tallarico i henhold til artikel 19, sidste led, om hoering af et laegeudvalg.
10 Den 19. juni 1990 roentgenfotograferede dr. Vandresse sagsoegerens venstre haandled og sendte en udtalelse om undersoegelsen til dr. Di Paolantonio, Parlamentets raadgivende laege i Bruxelles. Den 18. december 1990 roentgenfotograferede dr. Vandresse sagsoegerens hoejre knae. Dr. Vandresse sendte ligeledes en udtalelse om denne undersoegelse til dr. Di Paolantonio.
11 Erklaeringen fra det andet laegeudvalg, der blev nedsat i henhold til ordningens artikel 23 og var sammensat af dr. De Meersman, udpeget af sagsoegte, professor Hess, udpeget af sagsoegeren, og professor Van der Ghinst, udpeget af de to oevrige laeger i faellesskab, er dateret den 23. april 1991.
12 Laegeudvalget fastslog i sin erklaering enstemmigt,
"at der ikke er sket forvaerring af de i laegeudvalgets erklaering af 10/01/88 (sic) beskrevne eftervirkninger.
Klagerne vedroerende hoejre knae og nakken kan ikke tilskrives disse.
Der er ingen eftervirkninger fra ulykken af 16/05/88.
Ulykken af 06/08/85: Omkostningerne efter konsolideringen den 05/01/87 kan ikke tilskrives ulykken.
Ingen omkostninger kan tilskrives eftervirkningerne vedroerende venstre haand, da der ikke er nogen eftervirkninger".
13 I erklaeringen anfoeres det til stoette for disse konklusioner, at laegeudvalget har udspurgt og undersoegt Tallarico efter en kontradiktorisk procedure samt gennemgaaet forskellige laegeerklaeringer og -attester, nemlig
"vedroerende ulykken af 06/08/85:
konsolideringsrapporten udarbejdet af dr. Lamy den 05/01/87. Erklaeringen af 11/01/88 fra laegeudvalget, underskrevet af dr. Bleser, dr. Lamy og dr. Daro, hvori det konkluderes, at konsolideringen er indtruffet den 05/01/87, og at der ikke er behov for yderligere behandling. I erklaeringen skoennes invaliditetsgraden at vaere 3%. Erklaeringen af 17/01/90 fra dr. J. De Meersman, hvori det konkluderes, at der ikke er sket forvaerring af eftervirkningerne fra den paagaeldende ulykke siden den endelige erklaering fra laegeudvalget.
Vedroerende en ulykke af 16/05/88:
Erklaeringen af 17/01/90 fra dr. J. De Meersman, som konkluderer, at der ikke er nogen eftervirkninger".
Det fremgaar ligeledes af erklaeringen, at laegeudvalget har foretaget en klinisk undersoegelse af sagsoegeren og undersoegt visse roentgenbilleder.
14 Den 27. maj 1991 traf ansaettelsesmyndigheden paa grundlag af denne erklaering og i henhold til ordningens artikel 19 to afgoerelser. I den ene fastslog ansaettelsesmyndigheden, at der ikke var sket nogen forvaerring af sagsoegerens helbredstilstand, der kunne tilskrives ulykken af 6. august 1985, og at udgifterne afholdt efter konsolideringen den 5. januar 1987 ikke kunne tilskrives ulykken (afgoerelse nr. 005922). I den anden fastsloges det, at sagsoegeren var kommet sig efter sin ulykke af 16. maj 1988 uden eftervirkninger (afgoerelse nr. 005921).
15 Den 8. juli 1991 paaklagede Tallarico de to afgoerelser af 27. maj. Han gjorde bl.a. gaeldende, at laegeudvalget af 23. april 1991 havde "taget stilling paa grundlag af en yderst mangelfuld aktsamling", eftersom tre laegedokumenter, nemlig dr. Di Paolantonio' s notat af 18. december 1990 til dr. Vandresse samt de to udtalelser af 19. juni 1990 og 18. december 1990 med resultaterne af dr. Vandresse' s roentgenundersoegelse samt de tilsvarende roentgenbilleder (jf. praemis 10 ovenfor), ikke var blevet fremlagt for laegeudvalget. Institutionen maatte have ansvaret for denne fremlaeggelse.
16 Tallarico gjorde endvidere gaeldende, at dr. De Meersman' s erklaering af 17. januar 1990 "retligt maatte anses for ugyldig", da den var udarbejdet blot 24 timer efter, at samme dr. De Meersman den 16. januar 1990 havde bestilt roentgenbilleder af Tallarico' s halshvirvelsoejle, begge hans knae og hans venstre ankel. Der kunne saaledes ikke faestes lid til denne erklaering, der var udarbejdet, foer dens forfatter havde modtaget de akter fra laegejournalen, som han selv havde anmodet om.
17 Den 17. oktober 1991 sendte Tallarico til Parlamentet, som modtog dem den 18. oktober, tre yderligere bilag til sin aktsamling, herunder navnlig en laegeattest af 29. juli 1991 fra dr. Ruhland, der bekraeftede, at sagsoegeren havde en invaliditetsgrad paa 20% som foelge af ulykken af 6. august 1985, samt en udtalelse af samme dato underskrevet af den samme dr. Ruhland om udskrivning fra klinikken.
18 Ved skrivelse af 18. oktober 1991 ° den dag, hvor Parlamentet modtog ovennaevnte dokumenter ° afviste ansaettelsesmyndigheden sagsoegerens klage af 8. juli 1991. I denne skrivelse gjorde Parlamentet bl.a. gaeldende, at det ikke tilkom laegerne i institutionens laegekonsultation at indlaegge akter i laegeudvalgets aktsamling, og at der ikke var anledning til at betvivle trovaerdigheden af dr. De Meersman' s erklaering.
19 Den 21. november 1991 anmodede Tallarico paa ny om at faa genoptaget sagen paa grundlag af vedtaegtens artikel 73. Denne anmodning, som Parlamentet modtog den 19. december 1991, blev afvist ved skrivelse af 4. februar 1992. I naevnte skrivelse henledtes opmaerksomheden bl.a. paa, at en anmodning om genoptagelse af sagen paa grundlag af ordningens artikel 22 kun kan behandles, saafremt den paagaeldende paaberaaber sig en forvaerring af invaliditeten, som er indtruffet efter datoen for laegeudvalgets undersoegelse, hvilket ikke var tilfaeldet i den foreliggende sag.
20 Administrationen havde i mellemtiden, den 25. november 1991, sendt de akter, der blev indsat i aktsamlingen den 17. oktober 1991, tilbage til sagsoegeren med en meddelelse om, at den administrative procedure var afsluttet.
Retsforhandlingerne
21 Dette er baggrunden for den sag, sagsoegeren har anlagt ved staevning indleveret den 17. januar 1992, og hvorunder han nedlaegger paastand dels om annullation af laegeudvalgets erklaering af 23. april 1991 og om fornoedent af ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om at afvise hans klage, dels om annullation af ansaettelsesmyndighedens to afgoerelser af 27. maj 1991.
22 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den har dog besluttet at anmode sagsoegte om visse oplysninger vedroerende tidspunkterne for de forskellige etaper i den forudgaaende administrative procedure, hvilke oplysninger sagsoegte fremlagde ved skrivelse af 1. oktober 1992.
23 Parternes repraesentanter afgav deres indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 6. oktober 1992. Ved denne lejlighed fremlagde sagsoegte visse dokumenter, herunder en skrivelse af 14. februar 1991 til dr. De Meersman fra Parlamentets Socialsikringstjeneste samt dr. Vandresse' s to udtalelser af 19. juni og 18. december 1990, som var vedlagt skrivelsen.
24 Retten besluttede ved kendelse af 4. december 1992 at genoptage den mundtlige forhandling og opfordrede parlamentet til at angive, om dr. Vandresse' s undersoegelsesudtalelser af 19. juni og 18. december 1990 var at finde blandt de dokumenter, som forelaa for de tre laeger, der udgjorde det laegeudvalg, som afgav erklaering den 23. april 1991. Sagsoegte fremlagde den 8. december 1992 en skrivelse af 14. februar 1991 til professor Van der Ghinst fra Parlamentets Socialsikringstjeneste, hvilken skrivelse indeholdt dr. Vandresse' s to udtalelser.
25 Den 14. januar 1993 blev der afholdt et nyt retsmoede, hvorunder parterne fremsatte bemaerkninger til de fremlagte dokumenter og besvarede Rettens spoergsmaal.
Parternes paastande
26 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Principalt fastslaas det, at laegeudvalgets erklaering af 23. april 1991 og om fornoedent ansaettelsesmyndighedens afgoerelse vedroerende klagen er ulovlig eller ugyldig; ansaettelsesmyndighedens to afgoerelser af 27. maj 1991 annulleres.
° Subsidiaert fastslaas det, at de anfaegtede afgoerelser er truffet paa grundlag af en aabenbar faktisk eller retlig fejl; foelgelig annulleres de to anfaegtede afgoerelser med alle heraf flydende retsvirkninger.
° Mere subsidiaert paabydes gennemfoerelse af en sagkyndig undersoegelse med henblik paa at fastslaa, hvilke laesioner sagsoegeren har faaet som foelge af ulykkerne den 6. august 1985 og den 16. maj 1988.
° Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Det fastslaas, at det anbringende, der bygger paa den den 17. oktober 1991 fremsendte skrivelse fra dr. Ruhland, maa afvises eller i hvert fald kendes uberettiget.
° Frifindelse for saa vidt angaar de oevrige anbringender.
° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler, idet der tages hensyn til, at soegsmaalet var unoedvendigt, idet ansaettelsesmyndigheden klart havde begrundet klagens afvisning.
Formaliteten
27 Sagsoegte har ikke afgivet noget samlet indlaeg vedroerende formaliteten. Men da dr. Ruhland' s laegeattester af 29. juli 1991 foerst blev modtaget af parlamentet den 18. oktober 1991, nemlig selve den dag, ansaettelsesmyndigheden traf de anfaegtede afgoerelser, finder sagsoegte ikke, at der kan tages hensyn til dem. Saaledes maa sagsoegerens tredje anbringende afvises, for saa vidt det stoetter sig paa naevnte laegeerklaeringer.
28 Retten er af den opfattelse, at dette argument ikke drejer sig om, hvorvidt sagsoegerens tredje anbringende kan antages til paakendelse, men om, hvorvidt det er berettiget. Argumentet vil derfor blive behandlet i forbindelse med Rettens vurdering af det tredje anbringendes berettigelse (jf. nedenfor).
Realiteten
29 Sagsoegeren har fremfoert fire anbringender til stoette for paastandene. De to foerste vedroerer procedurens lovlighed i betragtning af, at den sagkyndige, der blev udpeget til at gennemfoere laegeundersoegelsen og udarbejde en erklaering herom, ikke havde den noedvendige uafhaengighed, og at laegeudvalget tog stilling paa grundlag af en ufuldstaendig aktsamling. De to oevrige anbringender vedroerer udvalgets erklaering, som haevdes at vaere behaeftet med en aabenbar fejl og manglende begrundelse.
Manglende uafhaengighed hos den sagkyndige, der blev udpeget til at gennemfoere laegeundersoegelsen og udarbejde en erklaering herom
Parternes argumenter
30 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at en sagkyndig skal handle objektivt og uvildigt over for samtlige parter, herunder den, som har udpeget ham. Den omstaendighed, at speciallaegen siden den 1. februar 1989 har vaeret udpeget af ansaettelsesmyndigheden og godkendt af forsikringsselskaberne, og ikke laengere det omvendte, indebaerer, at dr. De Meersman ikke havde den fornoedne uafhaengighed til at udfoere en saadan opgave. Den af sagsoegte paaberaabte retspraksis har mistet sin relevans, efter at ansaettelsesmyndigheden er begyndt at udpege speciallaeger uden forudgaaende godkendelse fra forsikringsselskabernes side.
31 Sagsoegte har svaret, at speciallaegen vaelges og udpeges af ansaettelsesmyndigheden i medfoer af ordningens artikel 19. Der er saaledes tale om en fremgangsmaade, der udtrykkeligt er oensket af lovgiver. Endvidere har sagsoegeren ikke bevist, at laegen ikke har handlet helt uafhaengigt under den oprindelige laegeundersoegelse. Sagsoegte har under henvisning til Domstolens praksis (dom af 14.7.1981, sag 186/80, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 2041) fremhaevet, at tjenestemandens interesser er beskyttet ved tilstedevaerelsen i laegeudvalget af en laege, som han har tillid til, og ved, at det tredje medlem udpeges i faellesskab af de to oevrige laeger. At det medlem af et laegeudvalg, der er udpeget af institutionen, ligeledes er godkendt af dettes forsikringsselskab, kan ikke kraenke tjenestemandens interesser.
Rettens bemaerkninger
32 Retten skal fastslaa, saaledes som sagsoegte med rette har bemaerket, at det i ordningens artikel 19 og 23 udtrykkeligt hedder, at den speciallaege, der skal udarbejde den foerste laegeerklaering, og et af medlemmerne af laegeudvalget udpeges af institutionen. I den ordning, som er fastsat ved disse bestemmelser, beskyttes tjenestemandens interesser ved, at der skal gennemfoeres to laegeundersoegelser, nemlig foerst af en laege, institutionen har tillid til, og, i tilfaelde af uenighed, af et laegeudvalg, hvortil hver af parterne udpeger én laege, han har tillid til, og ved, at udvalgets tredje medlem udpeges i faellesskab (jf. senest Domstolens dom af 19.1.1988, sag 2/87, Biedermann mod Revisionsretten, Sml. s. 143, praemis 10). Det skal i oevrigt bemaerkes, at ifoelge Domstolens og Rettens faste praksis kan den omstaendighed, at den laege, der er udpeget af institutionen, ligeledes er godkendt af forsikringsselskabet, paa ingen maade kraenke tjenestemandens interesser (ovennaevnte Biedermann-dom, praemis 12, samt Rettens dom af 21.6.1990, sag T-31/89, Sabbatucci mod Parlamentet, Sml. II, s. 265, punkt 3 i sammendraget). Retten finder paa ingen maade, at Parlamentets aendrede praksis, som blev bebudet ved dets ovennaevnte notat af 20. februar 1989, tilsidesaetter dette princip. Retten fremhaever, at det fremgaar af Domstolens praksis (ovennaevnte Biedermann-dom, praemis 11), at der ikke er noget til hinder for, at institutionen inden for rammerne af ordningens artikel 23 udpeger den samme laege, som den har valgt i medfoer af artikel 19 til at udarbejde den foerste laegeerklaering. Endvidere har sagsoegeren til stoette for paastandene ikke fremlagt nogen oplysning, paa grundlag af hvilken Retten kan konkludere, at speciallaegen ikke har vaeret uvildig i den foreliggende sag.
33 Foerste anbringende maa saaledes forkastes.
Den ufuldstaendige karakter af den aktsamling, der var grundlag for laegeudvalgets afgoerelse
34 Ifoelge Rettens fortolkning vedroerer dette anbringende den paastaaede udeladelse af tre laegedokumenter, sagsoegeren har paaberaabt sig, fra den aktsamling, der blev forelagt laegeudvalget. Sagsoegeren har ligeledes paaberaabt sig visse fejl i dr. De Meersman' s forudgaaende erklaering af 17. januar 1990, som vil blive behandlet sammen med sagsoegerens tredje anbringende.
Parternes argumenter
35 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at laegeudvalget ikke har gennemgaaet et notat af 18. december 1990 fra dr. Di Paolantonio eller to udtalelser og roentgenbilleder af 19. juni og 18. december 1990 fra dr. Vandresse, fordi det ikke fik dem forelagt. Der er tale om en roentgenundersoegelse af 19. juni 1990 af venstre haandled og en af 18. december 1990 af de to knae. Undersoegelserne vedroerer ikke venstre ankel, som blev forstuvet ved ulykken af 16. maj 1988.
36 Ifoelge sagsoegeren tilkom det alene Parlamentets Socialsikringstjeneste, ikke ham selv, der ikke havde modtaget nogen besked om at fremlaegge de paagaeldende akter, at sikre sig, at den for laegeudvalget forelagte aktsamling var komplet. Det var ej heller den laege, han havde udpeget til laegeudvalget, der havde ansvaret herfor. Ifoelge ovennaevnte Biedermann-dom maa laegeudvalget ikke traeffe afgoerelse paa grundlag af en ufuldstaendig laegejournal.
37 Sagsoegte har i svarskriftet erkendt, at hverken dr. De Meersman, som havde til opgave at udarbejde den foerste erklaering, eller laegeudvalget fik forelagt dr. Vandresse' s rapport. Sagsoegte har forklaret, at de paagaeldende roentgenrapporter blev udarbejdet efter anmodning fra institutionens laegekonsultation, som havde faaet dem forelagt. Laegekonsultationen er adskilt fra Socialsikringstjenesten og henvender sig ikke spontant til denne i forbindelse med opgoerelsen af rettighederne efter en ulykke, som konsultationen maaske ikke kender noget til.
38 Sagsoegte goer dog gaeldende, at det er den af tjenestemanden valgte laege, der skal kontrollere, at aktsamlingen indeholder alle de akter, som er til fordel for tjenestemanden. Institutionen og tjenestemanden har nemlig baade ret og pligt til at meddele de af dem udpegede laeger alle de akter, de skoenner er til fordel for dem. Endvidere har sagsoegeren ikke anfoert, hvorledes de manglende akter i den foreliggende sag kunne have aendret udtalelsen fra udvalget, som i oevrigt paa ingen maade er forpligtet til at tage hensyn til andre undersoegelser end sine egne.
39 I retsmoedet den 6. oktober 1992, hvor sagsoegte for foerste gang fremlagde en skrivelse af 14. februar 1991 (jf. praemis 23 ovenfor), som sammen med dr. Vandresse' s to udtalelser af 19. juni og 18. december 1990 var tilsendt dr. De Meersman af Parlamentets Socialsikringstjeneste, viste det sig imidlertid, at det i naevnte skrivelse var anfoert, at de fremsendte akter "skulle indlaegges i laegeudvalgets aktsamling". Under dette retsmoede haevdede sagsoegeren, at han selv havde forelagt Parlamentets Socialsikringstjeneste de paagaeldende akter, idet han gik ud fra, at tjenesten ville indlaegge dem i laegeudvalgets aktsamling.
40 Det viste sig senere, at en anden skrivelse af 14. februar 1991, som blev fremlagt af sagsoegte den 8. december 1992 efter genaabningen af den mundtlige forhandling (jf. praemis 24 ovenfor), og som var sendt af Parlamentets Socialsikringstjeneste til professor Van der Ghinst, det medlem af laegeudvalget, som var udpeget i faellesskab af de to andre laeger, viste, at de paagaeldende akter ogsaa var tilsendt ham.
41 I det andet retsmoede den 14. januar 1993 har sagsoegte i besvarelse af et spoergsmaal fra Retten anfoert, at det ikke havde forelagt professor Hess, det af sagsoegeren udpegede medlem af laegeudvalget, disse akter. Sagsoegeren har ligeledes haevdet, at han ikke har forelagt professor Hess' akterne. Med hensyn til selve roentgenbillederne, som der henvises til i dr. Vandresse' s udtalelser, har parterne anfoert, at de blev forelagt Parlamentets Socialsikringstjeneste af sagsoegeren, til hvem de blev tilbageleveret, uden at det har kunnet klarlaegges, om dette skete foer eller efter laegeudvalgets moede. Sagsoegeren forelagde dem ikke selv for laegeudvalget.
Rettens bemaerkninger
42 Paa baggrund af parternes forklaringer under retsmoederne skal Retten fastslaa, at dr. Vandresse' s to udtalelser af 19. juni og 18. december 1990 blev forelagt Parlamentets Socialsikringstjeneste af sagsoegeren, som ligeledes havde sendt dem til dr. De Meersman og professor Van der Ghinst den 14. februar 1991 med henblik paa indlaeggelse i laegeudvalgets aktsamling. Det er saaledes med urette, at sagsoegte i svarskriftet har erkendt ikke at have fremsendt dem (jf. praemis 37 ovenfor).
43 Under disse omstaendigheder finder Retten, at sagsoegeren med foeje kunne tro, at de naevnte akter ville blive indlagt i udvalgets aktsamling. Sagsoegtes argument om, at en institutions laegekonsultation ikke er forpligtet til at soerge for fremsendelse af dokumenter, hvilket argument udgjorde en af grundene til klagens afvisning, er fremfoert uden hensyntagen til sagens faktiske omstaendigheder og har ingen betydning for sagens afgoerelse.
44 Det maa saaledes konstateres, at selv om der i laegeudvalgets erklaering ikke henvises til de to udtalelser fra dr. Vandresse, er det alligevel godtgjort, at dr. De Meersman og professor Van der Ghinst blev underrettet om disse dokumenter ved ovennaevnte skrivelser af 14. februar 1991.
45 Det foelger heraf, at mindst to medlemmer af laegeudvalget har kendt til indholdet af dr. Vandresse' s udtalelser. Det tredje medlem, professor Hess, er den af sagsoegeren udpegede laege, som havde undersoegt ham og taget visse roentgenbilleder (jf. praemis 6 ovenfor og praemis 54 nedenfor). Selv om det antages, at han ikke blev gjort bekendt med de paagaeldende dokumenter, maa det formodes, at han kendte sagsoegerens helbredstilstand.
46 Den blotte kendsgerning, at der i laegeudvalgets erklaering af 23. april 1991 ikke udtrykkeligt henvises til dr. Vandresse' s udtalelser, er ikke tilstraekkelig til at goere erklaeringen ugyldig, og det saa meget mindre, som det tilkommer laegeudvalget at bestemme, hvorvidt der skal tages hensyn til de tidligere laegeerklaeringer (ovennaevnte Biedermann-dom, praemis 19). Hvad angaar roentgenbillederne tilkom det ligeledes laegeudvalget at bestemme, hvilke roentgenbilleder der havde betydning, og om det var fornoedent at undersoege andre roentgenbilleder.
47 Endvidere er det et princip, at en fejlagtig fremgangsmaade kun kan medfoere hel eller delvis annullation af en afgoerelse, hvis det godtgoeres, at den kunne have faaet et andet indhold, hvis fejlen ikke var begaaet (Domstolens dom af 23.4.1986, sag 150/84, Bernardi mod Parlamentet, Sml. s. 1375, praemis 28, som gengiver dommen af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck mod Kommissionen, Sml. s. 3125). Og sagsoegeren har ikke anfoert noget, der giver anledning til at mene, at de to af dr. Vandresse foretagne roentgenundersoegelser ville have paavirket laegeudvalgets konklusioner for saa vidt angaar en aarsagsforbindelse mellem de lidelser, sagsoegeren klager over, og de ulykker, han blev udsat for den 6. august 1985 og 16. maj 1988. Det samme gaelder notatet fra dr. Di Paolantonio, som ingen af parterne har fremlagt.
48 Det fremgaar endvidere af laegeudvalgets erklaering, at laegerne i udvalget den 23. april 1991 udfoerte en klinisk undersoegelse af sagsoegeren og undersoegte visse roentgenbilleder, heraf et af venstre haand. Laegeudvalget konstaterede efter sine undersoegelser, at der ikke var sket forvaerring af de eftervirkninger, der er beskrevet i laegeudvalgets erklaering af 11. januar 1988, og at ulykken af 16. maj 1988 ikke havde haft nogen eftervirkninger. Det skal understreges, at disse konklusioner blev vedtaget med enstemmighed, idet den af sagsoegeren udpegede laege, professor Hess, gav sin tilslutning.
49 Det skal herudover bemaerkes, at laegeudvalget bestaaende af dr. Bleser, dr. Lamy og dr. Daro, som udarbejdede ovennaevnte erklaering af 11. januar 1988, ligeledes konkluderede, at der ikke var sket forvaerring af eftervirkningerne af ulykken af 6. august 1985 efter konsolideringen den 5. januar 1987. I betragtning af disse konklusioner, som to laegeudvalg bestaaende af i alt seks laeger (heraf to udpeget af sagsoegerens selv), som undersoegte sagsoegeren, har fremsat med enstemmighed i 1988 og 1991, ses sagsoegeren ikke at have fremfoert noget, der goer det muligt at konkludere, at laegeudvalgets erklaering er behaeftet med fejl. Foelgelig maa sagsoegerens andet anbringende forkastes.
Den aabenbare fejl i laegeudvalgets erklaering
50 Sagsoegeren har til stoette for dette anbringende fremfoert to argumenter, nemlig ét om, at dr. De Meersman' s erklaering af 17. januar 1990, som udgoer grundlaget for laegeudvalgets erklaering, er utrovaerdig, og ét om, at laegeudvalget har begaaet en faktisk fejl, hvilket fremgaar af dr. Ruhland' s erklaeringer af 29. juli 1991, som der ikke er taget hensyn til. Disse to argumenter maa undersoeges hver for sig.
Det foerste argument om den paastaaede manglende trovaerdighed af dr. De Meersman' s erklaering
Parternes argumenter
51 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at erklaeringen fra laegeudvalget i vid udstraekning bygger paa dr. De Meersman' s erklaering af 17. januar 1990. Denne erklaering er overhovedet ikke trovaerdig, idet den er udarbejdet dagen efter, at samme dr. De Meersman har bestilt roentgenbilleder, dvs. foer han har kunnet modtage dem. Derfor boer erklaeringen af 17. januar 1990 retligt anses for ugyldig. Hvis erklaeringens dato er fejlagtig, som haevdet af sagsoegte, er det udtryk for en notorisk mangel paa respekt for proceduren. Udarbejdelsen af en sagkyndig erklaering kraever jo et minimum af formalisme og noejagtighed, da erklaeringens trovaerdighed ellers vil lide alvorlig skade. Sagsoegeren klager endvidere over, at dr. De Meersman ikke fik forelagt en fuldstaendig samling akter vedroerende ulykken den 6. august 1985, og at akterne indeholder en ufuldstaendig gengivelse af dr. Morelli' s erklaering.
52 Sagsoegte har afvist kritikken af dr. De Meersman' s erklaering. Sagsoegte beklager, at han ikke har aendret datoen for sin erklaering eller angivet, hvornaar han har underskrevet den, men finder, at det fremgaar af henvisningen deri til resultaterne af roentgenundersoegelserne af 5. februar 1990, at i hvert fald den sidste del af erklaeringen samt konklusionerne blev udarbejdet efter den 17. januar 1990, og at laegen ikke faerdiggjorde erklaeringen, foer han var i besiddelse af resultaterne af de ekstra roentgenundersoegelser, han bestilte. Sagsoegte tilfoejer, at det fremgaar af den paastemplede dato for dokumentets modtagelse i Socialsikringstjenesten, at dokumentet blev modtaget i Parlamentet den 13. marts 1990.
Rettens bemaerkninger
53 Parterne har under retsmoedet i besvarelse af Rettens spoergsmaal fremlagt visse naermere oplysninger vedroerende de roentgenbilleder, der er naevnt paa s. 5 og 6 i dr. De Meersman' s erklaering. Paa grundlag af disse ekstra oplysninger og de dokumenter, som er vedlagt parternes skriftlige indlaeg, skal Retten fastslaa foelgende.
54 Dr. De Meersman undersoegte sagsoegeren den 16. januar 1990, og han gav ham en formular dateret samme dag, stilet uden naermere angivelse til "Roentgenafdelingen". Heri bestiltes en roentgenundersoegelse af halshvirvelsoejlen, begge knae og venstre ankel samt dynamiske proever. Som sagsoegeren har haevdet i retsmoedet, videregav han denne formular til professor Hess, som allerede den 1. september 1989 havde foretaget visse roentgenundersoegelser af ham. I betragtning af eksistensen af de naevnte roentgenbilleder fandt professor Hess det tilstraekkeligt med én ny roentgenundersoegelse, nemlig af venstre ankel. Denne undersoegelse blev foretaget af professor Hess den 5. februar 1990. Sagsoegeren overgav derefter dr. De Meersman de roentgenbilleder, professor Hess havde taget den 1. september 1989, samt det nye billede af 5. februar 1990. Sagsoegeren har ikke bestridt, at de roentgenbilleder, som beskrives paa s. 5 og 6 i dr. De Meersman' s erklaering, er dem, der blev taget af professor Hess.
55 Under disse omstaendigheder fastslaar Retten, at dr. De Meersman' s erklaering, selv om den er dateret den 17. januar 1990, noedvendigvis maa vaere udarbejdet efter den 5. februar 1990, paa hvilken dato dr. De Meersman fra sagsoegeren modtog professor Hess' roentgenbilleder. Ifoelge modtagelsesstemplet modtog Parlamentets Socialsikringstjeneste erklaeringen den 13. marts 1990.
56 Det fremgaar endvidere af henvisningen paa erklaeringens s. 6, at i modsaetning til, hvad sagsoegeren har haevdet, havde dr. De Meersman modtaget den tidligere erklaering fra laegeudvalget, nemlig erklaeringen af 11. januar 1988 om ulykken af 6. august 1985, foer han faerdiggjorde sin egen erklaering.
57 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegerens argument om, at dr. De Meersman' s erklaering blev udarbejdet den 17. januar 1990, nemlig dagen efter den kliniske undersoegelse, uden at tage hensyn til de af dr. De Meersman selv bestilte roentgenundersoegelser, maa forkastes. Tillige tyder intet paa, at dr. De Meersman' s aktsamling var faktisk ufuldstaendig paa det tidspunkt, hvor han drog sine konklusioner.
58 For saa vidt angaar dr. Morelli' s attest har Retten ikke konstateret nogen transkriptionsfejl i dr. De Meersman' s erklaering.
59 Selv om forvirringen omkring dateringen af dr. De Meersman' s erklaering er beklagelig, konstaterer Retten paa baggrund af de oplysninger, parterne har fremlagt under forhandlingen, at sagsoegeren ikke har angivet nogen omstaendighed, der godtgoer, at erklaeringen er behaeftet med en fejl, der kan rejse tvivl om dens gyldighed.
60 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegerens argument om, at laegeudvalgets erklaering bygger paa en upaalidelig erklaering, maa forkastes.
Det andet argument om en paastaaet faktisk fejl, der er begaaet af laegeudvalget og bekraeftet af dr. Ruhland' s erklaeringer
Parternes argumenter
61 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at laegeudvalgets erklaering, som bekraefter en vedvarende, delvis invaliditetsgrad paa 3%, er behaeftet med en aabenbar faktisk fejl, jf. dr. Ruhland' s laegeerklaeringer af 29. juli 1991, hvori det konkluderes, at sagsoegerens ulykke af 6. august 1985 har eftervirkninger svarende til en invaliditetsgrad paa mindst 20%. Disse erklaeringer blev forelagt ansaettelsesmyndigheden den 17. oktober 1991, dagen foer den traf sin afgoerelse om at afvise sagsoegerens klage. Det ville have vaeret muligt at udsaette afgoerelsen, indtil aktsamlingen var komplet. Fratages sagsoegeren muligheden for at fremlaegge laegedokumenter, der modsiger den sagkyndige erklaering, svarer det til, at han fratages enhver mulighed for at fremfoere den mindste kritik af den sagkyndige erklaering, hvilket er en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion.
62 Sagsoegte finder, at dette argument maa afvises eller forkastes. Sagsoegerens skrivelse af 17. oktober 1991 til generaldirektoeren for personale, budget og oekonomi indeholdende dr. Ruhland' s erklaeringer blev foerst modtaget i Parlamentets postafdeling den 18. oktober 1991 og kunne saaledes ikke forelaegges ansaettelsesmyndigheden, foer afgoerelsen af 18. oktober 1991 blev truffet. Det har saaledes ikke vaeret muligt at tage hensyn til dokumenterne. Under alle omstaendigheder kan disse dokumenter, da der er tale om sagkyndige erklaeringer afgivet efter datoen for ansaettelsesmyndighedens afgoerelser af 27. maj 1991, ikke rejse tvivl om disse afgoerelser eller betragtes som en konstatering af en forvaerring, der kan danne grundlag for en erklaering om forvaerring i henhold til ordningens artikel 22. Sagsoegte har i retsmoedet fremhaevet, at disse erklaeringer er blevet gennemgaaet som led i en procedure med henblik paa anerkendelse af en saadan forvaerring, og sagsoegeren har senere modtaget et svar herom.
63 Endvidere har sagsoegte paapeget, at laegeudvalgets erklaering af 23. april 1991 bygger paa en kontradiktorisk undersoegelse foretaget af tre laeger, og at den er vedtaget med enstemmighed, dvs. ogsaa af den af sagsoegeren udpegede laege. Denne omstaendighed bevirker, at man kan afvise muligheden af en fejl, som noedvendigvis maatte vaere begaaet i faellesskab.
Rettens bemaerkninger
64 Sagsoegerens argument gaar ud paa at haevde dels, at ansaettelsesmyndigheden burde have taget hensyn til dr. Ruhland' s erklaeringer, da der den 18. oktober 1991 blev truffet afgoerelse om at afvise sagsoegerens klage, dels, at denne erklaering viser, at laegeudvalget har begaaet en aabenbar faktisk fejl.
65 Det er ubestridt, at dr. Ruhland' s to erklaeringer er udarbejdet efter underskrivelsen af laegeudvalgets erklaering og efter underskrivelsen af ansaettelsesmyndighedens to afgoerelser af 27. maj 1991. For saa vidt angaar ansaettelsesmyndighedens forpligtelser i saadanne tilfaelde skal det erindres, at det i ordningens artikel 19 hedder:
"Ansaettelsesmyndigheden traeffer i henhold til den i artikel 21 fastsatte procedure afgoerelse om ... fastsaettelse af grad for vedvarende invaliditet,
° paa grundlag af de konklusioner, som er afgivet af den eller de af institutionerne udpegede laeger
° og, hvis tjenestemanden anmoder herom, efter hoering af det i artikel 23 fastsatte laegeudvalg."
Heraf foelger, at ansaettelsesmyndigheden, efter modtagelsen af erklaeringerne fra dr. De Meersman og laegeudvalget, skulle traeffe afgoerelse alene paa grundlag af disse dokumenter uden at skulle tage hensyn til senere erklaeringer fremlagt af den paagaeldende.
66 Foelgelig var ansaettelsesmyndigheden ikke tvunget til at tage hensyn til dr. Ruhland' s erklaeringer, ej heller selv om de blev forelagt ansaettelsesmyndigheden, foer denne traf sin afgoerelse af 18. oktober 1991.
67 Det skal endvidere erindres, at konklusionerne fra et laegeudvalg, som forskriftsmaessigt har taget stilling til de forelagte spoergsmaal, maa anses for endelige, saaledes at der ikke kan fremsaettes indsigelse mod disse, medmindre der indtraeffer nye omstaendigheder. Sagsoegerens fremlaeggelse af laegeattester, der rejser tvivl om laegeudvalgets konklusioner, men som ikke giver nogen begrundelse for at antage, at vaesentlige elementer i sagsoegerens laegelige journal har vaeret udvalget ubekendt, er ikke en saadan ny omstaendighed (Domstolens dom af 12.6.1980, sag 107/79, Schuerer mod Kommissionen, Sml. s. 1845, praemis 10 og 11). Og dr. Ruhland' s erklaeringer indeholder ingen saadan begrundelse.
68 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegerens argument om, at laegeudvalgets erklaering er behaeftet med en faktisk fejl, som bekraeftes af de erklaeringer fra dr. Ruhland, som der ikke er taget hensyn til, maa forkastes.
69 Heraf foelger, at sagsoegerens tredje anbringende maa forkastes.
Den manglende begrundelse
Parternes argumenter
70 Sagsoegeren har anfoert, at laegeudvalgets erklaering ikke indeholder en rationel beskrivelse af sammenhaengen mellem resultaterne af de laegelige undersoegelser som beskrevet i erklaeringen og de konklusioner, disse har kunnet give anledning til, saaledes som det kraeves ifoelge fast retspraksis. Han har i den forbindelse henvist til Domstolens dom af 10. december 1987 (sag 277/84, Jaensch mod Kommissionen, Sml. s. 4923, praemis 15).
71 Sagsoegte har henvist til, at der er tale om en retspraksis, ifoelge hvilken det ikke tilkommer Retten at udtale sig om de egentlige laegelige vurderinger fra laegeudvalgets side, medmindre dettes erklaering ikke indeholder en saadan beskrivelse af sammenhaengen. Parlamentet kan ikke erstatte laegernes vurdering med sin egen. Sagsoegte er af den opfattelse, at inden for de rammer, Faellesskabets retsinstanser har opstillet for sin kontrol, er der intet i laegeudvalgets erklaering, der skulle have faaet ansaettelsesmyndigheden til at mene, at der forelaa en aabenbar skoensfejl.
Rettens bemaerkninger
72 I henhold til Domstolens praksis som fastlagt bl.a. i Jaensch-dommen har Retten alene kompetence til at annullere et laegeudvalgs afgoerelser, som er ulovlige, fordi de er irrelevante. Det maa herefter vaere tilstraekkeligt at konstatere, at i modsaetning til, hvad sagsoegeren paastaar uden at underbygge paastanden med noejagtige oplysninger, kan man ikke ud af laegeudvalgets erklaering af 23. april 1991 laese, at der ikke er nogen sammenhaeng mellem resultaterne af de laegelige undersoegelser og de konklusioner, udvalget har draget.
73 Herefter maa ogsaa dette anbringende forkastes.
74 Da gennemgangen af sagsoegerens anbringender intet har frembragt, som kan begrunde en annullation af de anfaegtede afgoerelser eller et paabud om, at der skal udarbejdes en sagkyndig erklaering, vil sagsoegte i det hele vaere at frifinde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
75 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Efter procesreglementets artikel 87, stk. 3, andet afsnit, kan Retten imidlertid paalaegge endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, som skoennes at vaere paafoert modparten unoedvendigt eller af ond vilje. Ifoelge procesreglementets artikel 88 baerer institutionerne endvidere selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
76 I den foreliggende sag maa det konstateres, at sagsoegeren foerst under retsforhandlingerne har faaet visse oplysninger om, hvorvidt der er taget hensyn til visse laegeerklaeringer. Endvidere er retsforhandlingerne trukket ud paa grund af en fejlagtig udtalelse fra sagsoegtes side i svarskriftet (jf. praemis 42 ovenfor), som har noedvendiggjort afholdelse af et nyt retsmoede til opklaring af sagen. Under disse omstaendigheder finder Retten i betragtning af procesreglementets bestemmelser, at sagsoegte boer betale en fjerdedel af de af sagsoegeren afholdte udgifter.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1) Europa-Parlamentet frifindes.
2) Europa-Parlamentet betaler sine egne omkostninger samt en fjerdedel af sagsoegerens.
3) Sagsoegeren betaler resten af sine egne omkostninger.