CELEX: 62009CJ0480
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
Ühisturuga kokkusobivaks tunnistatud abi
Tingimus, mille kohaselt varasema ebaseaduslikuks tunnistatud abi saaja peab esiteks abi tagasi maksma
Mõiste "majandusüksus"
Kahe eraldiseisva emaettevõtja ühine kontroll
Hagiavalduses sisalduvate väidete moonutamine
Vead ja põhjendamatus

Oma apellatsioonkaebuses palub AceaElectrabel Produzione SpA (edaspidi „AEP”) tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu
8. septembri 2009. aasta otsuse kohtuasjas T‑303/05: AceaElectrabel
vs.
komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega nimetatud kohus jättis rahuldamata apellandi nõude tühistada komisjoni
16. märtsi 2005. aasta otsus 2006/598/EÜ riigiabi kohta, mida Itaalia (Lazio piirkond) kavatseb anda kasvuhoonegaaside heidete
vähendamiseks (ELT 2006, L 244, lk 8, edaspidi „vaidlusalune otsus”).

Vaidluse taust
Käesoleva kohtuvaidluse aluseks olevad asjaolud, nii nagu need on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–17, võib kokku
võtta järgmiselt.
AEP on elektrienergiat tootev äriühing, mida kontrollivad Electrabel Italia SpA (edaspidi „Electrabel Italia”) ja AceaElectrabel
Holding SpA (edaspidi „AceaElectrabel”), mõlemad 50% ulatuses.
Electrabel Italiat kontrollib 100% ulatuses Electrabel SA (edaspidi „Electrabel”), mille asukoht on Belgias.
AceaElectrabel on ühisettevõte, mille asutasid ACEA SpA (edaspidi „ACEA”) ja Electrabel Italia. See ühisettevõte tegutseb
elektrienergia ja gaasi sektoris. Seda kontrollib 59,41% ulatuses ACEA ja 40,59% ulatuses Electrabel Italia. Ühisettevõtte
asutamise kokkuleppes nähti ette, et ACEA pidi AEP-le üle andma kaks soojuselektrikäitist ning viis hüdroelektrijaama, samas
kui Electrabel pidi koostama rea projekte käitiste ehitamiseks.
AceaElectrabel kontrollib lisaks kas täielikult või osaliselt järgmisi ettevõtjaid: AceaElectrabel Energia (100%), AceaElectrabel
Elettricità (100%) ja AceaElectrabel Trading (edaspidi „AE Trading”, 84,17%).
Nende ettevõtjate ülesehitust võib seega illustreerida järgmiselt:
28. jaanuaril 2002 teatas Itaalia Vabariik Euroopa Komisjonile kahest investeerimisabi projektist, millest üks seondus Rooma
lähedal linna soojusvõrgu ehitamisega, mida pidi energiaga varustama koostootmisjaam, mis osaliselt uuendati ja mille otstarvet
osaliselt muudeti ning mis pidi sel moel varustama küttega uut linnaosa (edaspidi „kõnealune abi”). Projekti investeerimiskulude
suuruseks oli 9 500 000 eurot ning kõnealuse abi suuruseks 3 800 000 eurot.
13. mai 2003. aasta kirjas teavitas komisjon Itaalia Vabariiki oma otsusest algatada kõnealuse abi suhtes EÜ artikli 88 lõikes 2
ette nähtud ametlik uurimismenetlus. Ta leidis nimelt, et kõnealune abi oli küll kooskõlas ühisturuga, kuid et tuli kohaldata
põhimõtteid, mida Euroopa Kohus oli väljendanud oma 15. mai 1997. aasta otsuses kohtuasjas C‑355/95 P: TWD
vs.
komisjon (EKL 1997, lk I‑2549), millega kinnitati Esimese Astme Kohtu 13. septembri 1995. aasta otsust liidetud kohtuasjades
T‑244/93 ja T‑486/93: TWD
vs.
komisjon (EKL 1995, lk II‑2265) (edaspidi „kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tulenev kohtupraktika”).
Selles osas märkis komisjon esiteks, et ACEA oli üks energiasektori kommunaalettevõtetest, mis said abi abikavade (edaspidi
„varasem abi”) raames, mis tunnistati ebaseaduslikuks ning ühisturuga kokkusobimatuks komisjoni 5. juuni 2002. aasta otsusega
2003/193/EÜ riigiabi kohta, mida Itaalia on andnud maksuvabastuste ja madala intressimääraga laenudena kommunaalettevõtetele,
mille enamusosalus kuulub riigile (EÜT L 2003, L 77, lk 22; edaspidi „varasem otsus”), ja teiseks, et Itaalia Vabariik ei
olnud vaatamata kahele vastavasisulisele meeldetuletusele kinnitanud ACEA-le nende kavade raames makstud summade tegelikku
tagasimaksmist, mis oli ette nähtud kõnealuse otsuse artiklis 3.
Nimelt oli komisjon seisukohal, et ACEA oli kõnealuse abi algne saaja; AEP oli saanud praeguseks abi saajaks üksnes rea ümberkorralduste
tagajärjel. Lisaks sellele leidis komisjon, et ACEA-d ja AEP-d tuli käsitada ühe majandusüksusena ning et vaatamata sisemisele
ümberkorraldusele tuleb seda sama kontserni, ACEA kaasa arvatud, käsitada kõnealuse abi saajana.
16. märtsil 2005 võttis komisjon vastu vaidlusaluse otsuse, millega ta tunnistas kõnealuse abi ühisturuga kokkusobivaks, kuid
peatas abi AEP-le väljamaksmise seniks, kuni Itaalia Vabariik ei ole esitanud tõendeid varasema abi tagasimaksmise kohta ACEA
poolt.

Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
AEP esitas EÜ artikli 230 alusel hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 3. augustil 2005, paludes vaidlusalune
otsus tühistada.
Oma esimese väitega viitas AEP EÜ artikli 87 lõike 1 rikkumisele ja samuti vigadele vaidlusaluse otsuse põhjendustes ning
kõnealuse abi riigiabiks kvalifitseerimise küsimuses läbi viidud uurimise raames. Teine väide käsitles EÜ artikli 88 ja nõukogu
22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ artikli [88] kohaldamiseks
(EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), rikkumist ja samuti õigusnormide rikkumist ning vaidlusaluse otsuse põhjenduste
ebapiisavat ja vastuolulist laadi seoses kõnealuse abi saaja isiku kindlaksmääramisega. Kolmas väide tugines kõnealuse abi
maksmise peatamise ebaseaduslikkusele ning kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tulenevale kohtupraktikale viitamise asjakohatusele.
6. detsembril 2005 palus Electrabel luba astuda menetlusse AEP nõuete toetuseks. 7. aprilli 2006. aasta määrusega rahuldas
Esimese Astme Kohtu viienda koja esimees selle taotluse.
24. juulil 2007 palus Esimese Astme Kohus pooltel ja Itaalia Vabariigil esitada talle võimaluse korral materiaalne tõend varasema
abi võimaliku tagasimaksmise kohta ACEA poolt.
7. septembri 2007. aasta kirjas kinnitas Itaalia Vabariik, et ACEA oli 1998. aastaga seoses tagasi maksnud 1 511 135,88 eurot
ning 1999. aastaga seoses 1 534 938,78 eurot.
14. veebruari 2008. aasta kirjas viitas komisjon sellele, et ACEA poolt tagasi makstud summad moodustasid äärmiselt väikese
protsendi varasema otsuse alusel tagasimaksmisele kuuluvast summast võrreldes ACEA 2004. aasta bilansis esitatud arvutustega.
Ta rõhutas, et peatava mõjuga tingimust, millest sõltus kõnealuse abi maksmine, ei saanud seega pidada täidetuks.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Esimese Astme Kohus hagi rahuldamata.
Seoses esimese väitega asus Esimese Astme Kohus seisukohale, et komisjon võis kõnealuse abi kvalifitseerida EÜ artikli 87
lõiget 1 rikkumata riigiabiks, sest asjaomase linna soojusvõrgu kohalik olemus ei välistanud konkurentsisuhteid teiste energiatoodetega
ega liikmesriikidevahelise kaubanduse võimalikku kahjustamist, ning et see järeldus oli piisavalt põhjendatud. Lisaks lükkas
Esimese Astme Kohus vastuvõetamatuse tõttu tagasi argumendid, mille kohaselt olid vaidlusaluse otsuse põhjendused vastuolulised
ning kõnealuse abi riigiabiks kvalifitseerimise küsimuses läbi viidud uurimine ebapiisav, leides, et hagiavaldus ei sisaldanud
selles osas ühtegi argumenti.
Esimese Astme Kohus tunnistas teise väite vastuvõetamatuks osas, milles see tugines EÜ artikli 88 ja määruse nr 659/1999 rikkumisele,
sest esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldus ei sisaldanud Esimese Astme Kohtu arvates ühtegi kõnesolevate rikkumistega
seotud argumenti. Mis puudutab teise väite seda osa, mis käsitles õigusnormide rikkumist ja vaidlusaluse otsuse põhjenduste
ebapiisavat ning vastuolulist laadi seoses kõnealuse abi saaja isiku kindlaksmääramisega, siis leidis Esimese Astme Kohus
esiteks, et komisjon ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta leidis, et kõnealuse abi uurimise raames tuli ACEA-d ja AEP-d käsitada
majandusüksusena ja et ACEA-d tuleb pidada kõnealuse abi saajaks. Teiseks leidis Esimese Astme Kohus, et vaidlusalune otsus
oli piisavalt põhjendatud ning ei sisaldanud vasturääkivusi.
Mis puudutab kolmandat väidet, siis lükkas Esimese Astme Kohus tagasi argumendid, mille kohaselt ei esinenud ACEA ja AEP samasust
ega varasema abi ning kõnealuse abi kumuleerumist, viidates oma teise väite hindamise raames esitatud kaalutlustele. Ta leidis
samuti, et vastupidi AEP väidetele oli kohtuotsusest TWD
vs
. komisjon tulenev kohtupraktika kohaldatav ka üldiste abikavade, mitte ainuüksi individuaalse abi suhtes. Lõpetuseks leidis
Esimese Astme Kohus, et komisjon ei eiranud nimetatud kohtupraktikat, kui ta leidis, et ta ei olnud kohustatud tõendama konkurentsi
moonutavat mõju, mida avaldaks varasema abi ja kõnealuse abi kumuleerumine, ega eelnevalt välja selgitama varasema abi täpset
summat.

Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
AEP palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus ning rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded;
–        teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtule ja
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–        mõista kohtukulud välja AEP-lt.

Apellatsioonkaebus
Apellant esitab kaks väidet, millest esimene tugineb esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses sisalduvate väidete moonutamisele,
õigusnormide rikkumisele ning vaidlustatud kohtuotsuse irratsionaalsele ning vastuolulisele põhjendusele seoses kõnealuse
abi saaja isiku kindlaksmääramisega. Teine väide tugineb esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses sisalduvate väidete moonutamisele,
õigusnormide rikkumisele ning samuti selle kohtuotsuse põhjenduste vastuolulisele ning ebapiisavale laadile seoses kohtuotsusest
TWD
vs.
komisjon tuleneva kohtupraktika ulatusega.

Esimene väide, mis käsitleb kõnealuse abi saaja isiku kindlaksmääramist
Esimese väite esimene osa, mis tugineb esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses sisalduvate väidete moonutamisele
–       Poolte argumendid
AEP on seisukohal, et esimeses kohtuastmes esitatud teise väite vastuvõetamatuks tunnistamine osas, milles see tugines EÜ
artikli 88 ja määruse nr 659/1999 rikkumisele, on tingitud hagiavalduse pealiskaudsest uurimisest, sest viidet neile eeskirjadele
tuli lugeda koosmõjus argumentatsiooniga, mis seondub kõnealuse abi saaja isiku kindlaksmääramisel tehtud veaga. Nimelt on
apellandi arvates abisaaja õigesti kindlaksmääramine asjakohane riigiabi valdkonnas kehtivate menetluseeskirjade järgimise
seisukohast.
AEP leiab, et ACEA ja AEP vahelise majandusjärgluse küsimust, mis kaasnes ettevõtte selle osa üleandmisega, millega seondus
kõnealuse abi esemeks olev projekt, käsitleti põhjalikult nii poolte kirjalikes dokumentides kui ka kohtuistungil. Kuid Esimese
Astme Kohus ei arvestanud sellegipoolest selle aruteluga, moonutades seeläbi hagiavalduses sisalduvaid väiteid ja uurimise
tulemust.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab Üldkohus vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükkama talle esitatud hagiavalduse nõuded,
kui hagiavalduse tekstist endast ei nähtu ühtselt ja arusaadavalt peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel need
nõuded põhinevad (18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑215/05 P: Rossi
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I‑7057, punkt 37, ja 13. märtsi 2007. aasta määrus kohtuasjas C‑150/06 P: Arizona
Chemical jt
vs.
komisjon, punkt 45).
Seega toimis Esimese Astme Kohus õigesti, kui ta lükkas pärast selle märkimist, et tema kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c
kohaselt peab hagiavalduses olema märgitud hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest ning seda piisavalt selgelt ja täpselt,
et kostjal oleks võimalik oma kaitset ette valmistada ja nimetatud kohtul hagi üle otsustada, vastuvõetamatuse tõttu tagasi
EÜ artikli 88 ja määruse nr 659/1999 rikkumisele tugineva argumentatsiooni, põhjendusel et see ei vastanud eespool toodud
tingimustele.
Nimelt ei olnud Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavalduses selgelt ja ühemõtteliselt, ühtselt ja arusaadavalt selgitatud,
kuidas vaidlusalune otsus neid sätteid rikkus. Lisaks sellele ei esitanud AEP Euroopa Kohtule ühtegi asjaolu tõendamaks, et
Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavaldus täitis nimetatud tingimusi.
Eeskätt ei piisa selles osas väitest, et viidet nimetatud sätetele tuli lugeda koostoimes argumentatsiooniga, mis käsitles
kõnealuse abi saaja isiku kindlaksmääramisel tehtud viga, sest esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldusest ei tulenenud sellise
seose olemasolu ega see, kuidas väidetav viga asjaomaseid sätteid rikuks.
Neil asjaoludel tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
Esimese väite teine osa, mis käsitleb õigusnormide rikkumist
–       Poolte argumendid
AEP väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnorme, kinnitades komisjoni selle väite õigsust, mille kohaselt ACEA ja AEP
moodustavad majandusüksuse. Nimelt on ACEA-l küll AEP-s vähem kui 30% osalus, kuid Electrabeli osalus AEP-s on 70%, mistõttu
ei ole võimalik väita, et AEP moodustab ACEA-ga majandusüksuse.
AEP on seisukohal, et kogu kohtupraktikast, millele Esimese Astme Kohus viitab toetamaks oma analüüsi, tuleneb, et komisjoni
hindamispädevus selle kindlakstegemiseks, kas teatud abi saajate kindlaksmääramise huvides moodustavad kaks või enam ettevõtet
majandusüksuse, piirdub juhtudega, mil samale isikule või kontsernile kuulub ainukontroll. Seevastu juhul, kui ettevõtet kontrollib
– nagu käesolevas kohtuasjas – ühisettevõte, mida omakorda kontrollivad kaks eraldiseisvat kontserni, ei saa kõnealusest kohtupraktikast
tuletada, et komisjon võib teha järelduse majandusüksuse olemasolu kohta kontrollitava äriühingu ja ühe ühisettevõtet kontrolliva
äriühingu puhul.
AEP leiab samuti, et komisjon ei ole sellist lähenemisviisi kunagi kasutanud muude konkurentsiõiguse valdkondade puhul, ehkki
konkurentsiõiguse raames kasutatakse kõigi selle valdkondade puhul samu mõisteid. Nimelt, vastupidi Esimese Astme Kohtu seisukohale
võib koondumiste või kartellide valdkonnas kohaldatavaid mõisteid riigiabi valdkonda üle kanda, välja arvatud eriolukordades,
mis õigustavad erinevat tõlgendamist.
Selles osas määratles komisjon apellandi väitel oma otsuses, millega ta kiitis heaks AEP asutamise, selle ühisettevõtte koondumiseks,
sest tegemist oli oma emaettevõtjatest funktsionaalselt sõltumatu ettevõttega. Kuid funktsionaalse sõltumatuse mõistet kasutatakse
konkurentsiõiguses ühisettevõtete kohta, mida kontrollivad küll erinevad majanduskontsernid, kuid millel on iseseisev organisatsiooniline
ja haldusstruktuur ning mis osalevad turul iseseisvate tegevus- ja finantsvahenditega.
Seega tegi Esimese Astme Kohus AEP arvates vea, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 142 vaatamata komisjoni varasemale
järeldusele, et AEP ei ole tegelikult ACEA-st ja Electrabelist funktsionaalselt sõltumatu, sest viimased kontrollivad koos
AEP-d. Nimelt on apellant seisukohal, et Esimese Astme Kohus ajas segi funktsionaalse sõltumatuse ja kontrolli mõisted – mis
tahes kontroll ei mõjuta tingimata ettevõtte funktsionaalset sõltumatust.
Lisaks sellele, kuivõrd Esimese Astme Kohus asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 142 seisukohale, et AEP ei ole funktsionaalselt
sõltumatu, sest tema toodetud elektrienergiat turustab AE Trading, juhib AEP tähelepanu sellele, et sellised kaalutlused ei
ole asjakohased, sest tootmise ja hulgimüügi, mille eest hoolitseb käesoleval juhul AEP, ning jaemüügi, mille eest hoolitseb
käesolevas asjas AE Trading, üksteisest eraldamine on elektrienergia sektoris tavaline ning komisjon oli sellest koondumise
heakskiitmise hetkel teadlik.
AEP lisab, et ehkki Esimese Astme Kohus märgib, et komisjon ei ole AEP-le omistanud mis tahes vastutust ega nõudnud temalt
varasema abi tagasimaksmist, kannab AEP ja tema vahendusel Electrabel sellegipoolest kõnealuse abi maksmise peatamise tagajärjed.
Kui komisjon soovis AEP vahendusel mõjutada ACEA-d, ei oleks ta siiski tohtinud mõjutada Electrabeli olukorda ja oleks seega
pidanud peatama kõnealuse abi maksmise ACEA-le kuuluva osalusega proportsionaalses osas, st 29,705% ulatuses.
Esimese Astme Kohtu viide 29. aprilli 2004. aasta otsusele kohtuasjas C‑91/01: Itaalia
vs.
komisjon (EKL 2004, lk I‑4355, punktid 50–53) on AEP arvates asjakohatu, sest selle otsuse aluseks olnud kohtuasi käsitles
seda, kas konkreetse äriühingu suhtes võis kohaldada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete suhtes kohaldatavat sooduskohtlemist,
mitte majandusüksusesse kuulumist. Lisaks sellele seondus see kohtuasi äärmisel juhul üheainsa kontserni ainukontrolliga.
Kuivõrd Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et ACEA ja AEP vahel esines majandusjärglus selle ettevõtte osa üleandmise tõttu,
millega seondus kõnealuse abi esemeks olev projekt, siis leiab AEP, et see üleandmine ei ole piisav tõendamaks, et ta jätkab
ACEA varasemat tegevust ning et temast on saanud vastava abi saaja. Samuti ei saa see olla aluseks järeldusele, mille kohaselt
AEP ja ACEA moodustavad majandusüksuse.
Selles osas märgib AEP, et kõnealuse projekti üleandmine toimus ühisettevõtte asutamise lepingu raames, mis lõpetas ACEA korraldatud
pakkumismenetluse, mille raames ettevõtte üleantud osa hinnati sobivalt turureegleid järgides. Kuid komisjoni teatise „Ebaseaduslik
ja ühisturuga kokkusobimatu riigiabi: abi tagasinõudmist käsitlevate komisjoni otsuste tõhus rakendamine liikmesriikides”
(ELT 2007, C 272, lk 4) punktist 33 tuleneb apellandi arvates, et selliste vara ülekandmiste (
asset deals
) korral nagu põhikohtuasjas ei esine varasema ja uue ettevõtte vahel järglust.
Mis puudutab Esimese Astme Kohtu kaalutlusi seoses ohuga, et ACEA ettevõtte osa AEP-le üleandmise eesmärk võis olla varasemas
otsuses kehtestatud tagasimaksmise kohustusest kõrvalehiilimine, siis tuletab AEP meelde, et ta oli Esimese Astme Kohtus märkinud,
et majanduslikust ja strateegilisest seisukohast nii oluline tehing nagu AceaElectrabel asutamine ei saanud olla plaanitud
selleks, et vältida sellise riigiabi maksmise peatamise ohtu, mille summa on niivõrd väike võrreldes tehingu koguväärtusega.
Lisaks sellele, leides esiteks, et komisjon ei pidanud tõendama tagasimaksmisest kõrvalehiilimise eesmärki ja teiseks, et
üleandmise tuvastamine ning kirjeldus ohtudest, mida see tingis riigiabi eeskirjadega arvestades, olid komisjoni arutelu põhjendamiseks
piisavad, vabastas Esimese Astme Kohus komisjoni viimasel lasuvast kohustusest põhjendada oma otsuseid muul moel, kui viidates
teoreetilistele ja paradoksaalsetele hüpoteesidele.
Kohtuistungil toetas Electrabel AEP argumentatsiooni, millega soovitakse tõendada, et AEP ja ACEA vahel ei esine mis tahes
majandusjärglust ning et ACEA ettevõtte asjaomase osa üleandmisel AEP-le puudus mis tahes varasemas otsuses kehtestatud tagasimaksmise
kohustusest kõrvalehiilimise eesmärk. Electrabel väitis eeskätt, et kõrvalehiilimise ohtu tuleb hinnata mitte abstraktselt,
vaid konkreetsete asjaolude alusel.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Kuna AEP ja Electrabel vaidlustavad Esimese Astme Kohtu järelduse, mille kohaselt komisjon võis käsitleda AEP-d ja ACEA-d
varasema abi ja kõnesoleva abi osas majandusüksust moodustavana, siis tuleb kontrollida, kas Esimese Astme Kohus sai vaidlusalust
otsust selles osas kinnitada, ilma et ta oleks õigusnorme rikkunud.
Selles osas tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et sellise ümberkorralduse puhul, mis hõlmab ühe äriühingu tootmiskäitiste üleandmist
äsja asutatud tööstusettevõtjatele, kusjuures varasem äriühing omab nendes äsja asutatud tööstusettevõtjates osalust, võib
kõiki neid äriühinguid käsitada teatud abi osas üheainsa kontsernina, vaatamata sellele, et äsja asutatud tööstusettevõtjad
on kõik varasemast äriühingust eraldiseisvad juriidilised isikud (vt selle kohta 14. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 232/82:
Intermills
vs.
komisjon, EKL 1984, lk 3809, punkt 11).
Varasem äriühing ja uued käitajast ettevõtjad võivad eeskätt moodustada majandusüksuse, kui läbiviidud ümberkorraldamine kujutab
nii tööstuslikust kui ka finantsseisukohast endast ühtset kogumit (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Intermills
vs.
komisjon, punkt 12).
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb ka see, et kui üksus, millele kuulub kontrollosalus teatud äriühingus, seda äriühingut tegelikult
kontrollib, sekkudes otseselt või kaudselt nimetatud äriühingu juhtimisse, siis tuleb seda üksust käsitada kontrollitava ettevõtja
majandustegevuses osalevana (10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑222/04: Cassa di Risparmio di Firenze jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑289, punktid 112 ja 118).
Vastasel juhul piisaks olukorrast, kus ettevõtja lihtsalt jagatakse kaheks erinevaks üksuseks, millest esimene tegeleb otseselt
varasema majandustegevusega ja teine kontrollib esimest tema juhtimisse sekkudes, et võtta liidu riigiabinormidelt nende kasulik
mõju. See võimaldaks teisel üksusel saada riigi poolt või riigi vahenditest antud toetusi või muid soodustusi ning kasutada
neid täielikult või osaliselt esimese kasuks, sealhulgas ka nendest kahest üksusest moodustatud majandusüksuse huvides (eespool
viidatud kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt
vs.
komisjon, punkt 114).
Esiteks võib märku anda kontrolli, algatuste tegemise ja rahalise toetuse ülesannete täitmise võimalusest, mis läheb kaugemale
lihtsast investori kapitalipaigutusest, ja teiseks illustreerida orgaaniliste ja funktsionaalsete sidemete olemasolu sellise
üksuse vahel, millele kuulub teatud äriühingus kontrollosalus, ja selle kontrollitava äriühingu vahel, muu hulgas asjaolu,
et kõnealuse üksuse juhatuse ja kontrollorgani liikmed nimetatakse kontrollitava äriühingu võrdväärsetesse organitesse (vt
selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt
vs.
komisjon, punktid 116 ja 117).
Käesolevas kohtuasjas ei ole AEP ega Electrabel vaidlustanud Esimese Astme Kohtu järgmisi tuvastusi: esiteks tuvastas nimetatud
kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103, et ACEA oli kõnealuse abi algne saaja, et ACEA ettevõtte see osa, millega seoses
abi maksti, anti üle AEP-le ning viimane jätkab ettevõtte selle osa tegevust. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 142 märkis
ta samuti, et AEP toodetud elektrienergiat turustab AE Trading, milles AceaElectrabelil on 84,17% osalus ning AceaElectrabelis
on omakorda 59,41% osalus ACEA-l.
Teiseks tuvastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109, et AEP on seotud ühteaegu nii ACEA kui ka Electrabeliga
ning et ACEA-le kuulub enamusosalus AceaElectrabeli kapitalis, millele omakorda kuulub 50% AEP kapitalist; vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 111 tuvastas nimetatud kohus, et ACEA oli sõnaselgelt kinnitanud, et ta kontrollib koos Electrabeliga AEP-d.
Kolmandaks märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119, et vaatamata sellele, et Electrabeli esindavad
AEP nõukogu 12-st liikmest 8 ja juhatuse 6-st liikmest 4, on kõige olulisemates küsimustes vajalik ühe ACEA-d esindava liikme
nõusolek, millest tulenevalt on ACEA-l vetoõigus.
Kuid käesoleva kohtuotsuse punktides 47 ja 48 viidatud kohtupraktikast tuleneb, et sellistel asjaoludel võis komisjon oma
hindamisruumi ületamata leida, et ACEA poolt Electrabeli toetusel läbi viidud ümberkorraldamise tagajärjel moodustavad ACEA
ja AEP varasema abi ja kõnealuse abi osas ühtse kogumi, kuivõrd kõnealune ümberkorraldamine hõlmas ACEA ettevõtte asjaomase
osa üleandmist AEP-le, AEP jätkas selle ettevõtte osa tegevust, ACEA säilitas AEP-s osaluse ja AEP toodetud elektrienergiat
turustas AE Trading, mida ACEA kontrollis tänu enamusosalusele AceaElectrabelis.
Lisaks sellele, arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 49 ja 51 viidatud kohtupraktikaga, tuleneb nendest samadest tuvastustest,
et komisjon võis asuda seisukohale, et ACEA, millele kuulus ühist kontrolli võimaldav osalus AEP-s, teostas tegelikult seda
kontrolli, sekkudes otseselt või kaudselt AEP juhtimisse, ja seda nii oma esindajate osaluse kaudu AEP nõukogus ja juhatuses
kui ka oma enamusosaluse tõttu AceaElectrabelis, millele kuulus 50% AEP kapitalist.
Lisaks märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125 esiteks seda, et ACEA-lt AEP-le üle antud ettevõtte
osa üleandmise lepingus sisaldub punkt, mis välistab mis tahes kõnealust osa käsitleva kohtuvaidluse, ning teiseks seda, et
ACEA oli sel hetkel juba vaidlustanud varasema otsuse.
Sellistel asjaoludel ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita viga seetõttu, et ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130,
et komisjon oli käesolevas kohtuasjas tõendanud, et ACEA poolt koos Electrabeliga läbi viidud ümberkorraldamine võis tingida
varasemas otsuses sisalduva abi tagasimaksmise kohustusest kõrvalehiilimise ohu.
Nimelt tuleb esiteks asuda seisukohale, et vastupidi AEP ja Electrabeli väidetele ei saa varasema abi tagasimaksmise kohustusest
kõrvalehiilimise ohu arvessevõtmine sõltuda tõendi olemasolust selle kohta, et selline eesmärk asjaomase juhtumi faktilisi
asjaolusid arvestades tõepoolest esines. Kui see nii oleks, õhutataks ettevõtjaid looma äristruktuure, mille eesmärk on ebaseadusliku
abi tagasimaksmise kohustusest kõrvalehiilimine, saades kasu sellest, et sellise eesmärgi taotlemise tõendamise koormis lasub
komisjonil.
Sellest lähtuvalt otsustas Esimese Astme Kohus õigesti, et piisas sellest, et komisjon tõendas käesolevas kohtuasjas sellise
ohu esinemist.
Teiseks võis komisjon asuda seisukohale, et juhul, kui ei tuvastata, et AEP moodustab ACEA-ga majandusüksuse, võiks AEP läbi
viidud ümberkorraldamise tagajärjel ning ACEA poolt koos teostatava kontrolli all jätkata üleantud tegevust, millega seoses
varasemat abi maksti, ning saada kõnealust abi. Lisaks sellele võis ta olla arvamusel, et kõnealuse abi andmine AEP-le võimaldas
sellest kasu saada ACEA-l, sest nad jätkavad kumbki oma majandustegevust ühtse kogumi raames.
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 50 viidatud kohtupraktikat, piisab sellest, et ACEA-l on võimalus saada kasu kõnealusest
abist, et võtta liidu riigiabinormidelt kasulik mõju, ning see oleks lisaks vastuolus kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tuleneva kohtupraktika loogikaga.
Neil asjaoludel võis Esimese Astme Kohus asuda õigusnorme rikkumata seisukohale, et komisjon, kellel on selles osas laiaulatuslik
hindamispädevus, ei pannud toime ilmset hindamisviga, kui ta järeldas, et ACEA ja AEP moodustavad varasema abi ja kõnealuse
abi osas majandusüksuse.
Eeskätt võis Esimese Astme Kohus asuda seisukohale, mille kohaselt asjaolud, et ACEA teostas AEP üle kontrolli üksnes koos
Electrabeliga ning et Electrabelile kuulus AEP kapitalis suurem osalus kui ACEA-le, ei takistanud käesolevas kohtuasjas komisjonil
tuvastada, et ACEA ja AEP moodustavad kõnealuse majandusüksuse.
Seda tuvastust ei sea kahtluse alla AEP teised argumendid.
Esiteks tuleb asuda seisukohale, et arvestades eelneva analüüsiga, ei saa nõustuda argumentidega, mis tuginevad esiteks AEP
funktsionaalsele sõltumatusele ACEA suhtes, mille komisjon tuvastas, andes oma hinnangu koondumisele, ning teiseks majandusüksuse
mõistele koondumiste ja kartellide valdkonnas. Nimelt, nagu otsustas õigesti Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse
punktides 135, 137 ja 138, võib majandusüksuse mõiste riigiabi valdkonnas olla erinev sellest, mida kohaldatakse konkurentsiõiguse
muudes valdkondades.
Igal juhul ei saa AEP võimalik funktsionaalne sõltumatus ega koondumiste ja kartellide valdkonnas kohaldatav majandusüksuse
mõiste seada kahtluse alla seda, et arvestades eeskätt vetoõigusega, mis ACEA-l on AEP juhtimise kõige tähtsamates küsimustes,
võis Esimese Astme Kohus käesolevas kohtuasjas kinnitada komisjoni tuvastust, mille kohaselt ACEA teostab AEP üle kontrolli
ning viimane kuulub ühtsesse kogumisse.
Teiseks, mis puudutab väidetava vara ülekandmise (
asset deal
) raames AEP-le ettevõtte asjaomase osa ülekandmisele tuginevat argumenti, siis piisab märkimisest, et seda laadi tehingute
suhtes kohaldatavad eeskirjad ei ole kohaldatavad sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, kus ACEA säilitas asjaomase ettevõtte
osa üle ühise kontrolli ning seda võib seega käsitada AEP-ga majandusüksust moodustavana.
Kolmandaks, mis puudutab argumenti, mis tugineb Esimese Astme Kohtu viitele eespool viidatud kohtuasjale Itaalia
vs.
komisjon, siis tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 55–64 antud hinnangutest, et isegi juhul, kui see viide oli ekslik,
nagu väidab AEP, võis Esimese Astme Kohus sellegipoolest asuda seisukohale, et komisjonil oli võimalik tuvastada, et ACEA
ja AEP moodustasid majandusüksuse. Seega on see argument tulemusetu.
Neljandaks, mis puudutab AEP argumenti, mille kohaselt kõnealuse abi maksmine oleks tulnud peatada üksnes ACEA-le AEP kapitalis
kuuluva osalusega proportsionaalses osas, siis piisab selle märkimisest, et käesoleva kohtuotsuse punktis 61 esitatud põhjustel
võisid komisjon ja Esimese Astme Kohus leida, et kogu AEP-le makstav abi, isegi kui seda makstakse väiksemas summas, võib
tingida eelise andmise ACEA-le.
Kõige eelnevaga arvestades tuleb esimese väite teine osa tagasi lükata.
Esimese väite kolmas osa, mis tugineb vaidlustatud kohtuotsuse irratsionaalsele ja vastuolulisele põhjendusele
–       Poolte argumendid
AEP heidab Esimese Astme Kohtule ette, et ta piirdus sellega, et esitas kõik komisjoni argumendid enda omadena, ilma et ta
oleks täheldanud nende vastuolulisust ning nendega seonduvat selget õigusnormide rikkumist ja hindamisviga.
AEP leiab eeskätt, et kuivõrd Esimese Astme Kohus tunnistas, et AEP-d kontrollivad kaks eraldiseisvat kontserni ning et nendest
kahest kontsernist on Electrabelil suurem osalus, siis on tema järeldus, mille kohaselt AEP-l ja ACEA-l on ühine kontrollkeskus,
vasturääkiv, omavoliline ja ebaloogiline, sest sama äriühing ei saa loogiliselt moodustada majandusüksust kahe eraldiseisva
isikuga.
Lisaks sellele ei ole Esimese Astme Kohtu seisukohale, mille kohaselt AEP ei ole funktsionaalselt sõltumatu, sest tema toodetud
elektrienergia turustamisega tegeleb AE Trading, lisatud ühtegi selgitust, mis võimaldaks aru saada selle tähendusest.
AEP on seisukohal, et on irreaalne ja ebaloogiline arvata, nagu seda tegi tema väitel Esimese Astme Kohus, et AceaElectrabel
asutati selleks, et hiilida kõrvale riigiabi suhtes kohaldatavatest eeskirjadest, ning et komisjon ei olnud kohustatud tõendama
sellise kõrvalehiilimise eesmärgi olemasolu, vaid et üleandmise toimumise tuvastamisest ning riigiabi eeskirju silmas pidades
sellest tulenevate ohtude kirjeldamisest piisas komisjoni arutluskäigu põhjendamiseks.
AEP arvates rääkis Esimese Astme Kohus endale samuti vastu siis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 140, et majandusüksuse
olemasolu väljaselgitamiseks tuleb võtta arvesse asjaomase ettevõtja osalust äriühingute kontsernis, mida kontrollib otseselt
või kaudselt üks selle kontserni äriühingutest, samuti teatud üksuse poolt kontrollitava ühtse kontserni moodustamist, samas
kui ta ise tuvastas, et AEP-d kontrollisid kaks eraldiseisvat üksust.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tähenda Euroopa Kohtu põhikirja artikli 36 ja artikli 53
esimeses lõigus sätestatud Üldkohtu kohustus otsuseid põhjendada, et Üldkohus peab esitama ammendava ning üksikasjaliku ülevaate
menetluspoolte kõikidest arutluskäikudest. Põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel
aru saada põhjustest, miks kõnealused meetmed on võetud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt elemente oma kohtuliku kontrolli
teostamiseks (2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑431/07 P: Bouygues ja Bouygues Télécom
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑2665, punkt 42, ja 21. jaanuari 2010. aasta määrus kohtuasjas C‑150/09 P: Iride ja Iride Energia
vs.
komisjon, punkt 42).
Käesolevas kohtuasjas piisab selle tuvastamisest, et Esimese Astme Kohtu arutluskäik on selge ja arusaadav ning võimaldab
nii AEP-l kui ka Electrabelil aru saada põhjustest, miks Esimese Astme Kohus viidatud väite tagasi lükkas, ning samas annab
Euroopa Kohtu käsutusse piisavalt elemente oma kohtuliku kontrolli teostamiseks.
Eeskätt tuleb rõhutada, et väidetavad vastuolud arutluskäigus, mida AEP Esimese Astme Kohtule ette heidab, käsitlevad tegelikult
samu õigusnormide rikkumisi, mida uuriti ja mis lükati tagasi esimese väite teise osa raames, mitte põhjenduse puudumist.
Seetõttu tuleb esimese väite kolmas osa ja sellest tulenevalt esimene väide tervikuna tagasi lükata.

Teine väide, mis käsitleb kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tuleneva kohtupraktika ulatust
Teise väite esimene osa, mis tugineb esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses sisalduvate väidete moonutamisele
–       Poolte argumendid
AEP väidab, et kuna Esimese Astme Kohus väitis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 172, et komisjon ei olnud kohustatud varasemas
otsuses analüüsima abikava alusel antud individuaalselt abi, siis moonutas ta hagiavalduses sisalduvat kolmandat väidet, millega
viidati sellele, et abikava alusel antud individuaalse abi tagasimaksmise kohustuse kehtestamiseks tuleb eelnevalt uurida
iga asjaomase ettevõtte individuaalset olukorda.
Nimelt on AEP seisukohal, et enne abi tagasimaksmise kohustuse kehtestamist on tingimata vaja välja selgitada, kas ja millises
ulatuses iga üksik ettevõtja, kes kuulub niisugusesse kategooriasse, mida kõnealune abikava puudutab, sai EÜ asutamislepingu
sätetega kokkusobimatut abi. Käesolevas asjas ei ole sellist kontrolli tema väitel veel toimunud.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Nende väidetega seoses piisab selle märkimisest, et esiteks tuleneb esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punktidest 23–28
ning samuti Esimese Astme Kohtu vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 147–151, et Esimese Astme Kohus võttis õigesti kokku AEP
esitatud argumendid ning teiseks, et Esimese Astme Kohus vastas nendele argumentidele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 164–181.
Eeskätt esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse punkti 25 viimasest osast tuleneb, et AEP väitis muu hulgas seda, et ACEA
või AEP vastu ACEA-le makstud varasema abi ebaseaduslikkusele tuginemiseks oleks komisjon pidanud uurima varasemas otsuses
varasemate abikavade kohaldamist ACEA suhtes, ning kuna ta seda ei uurinud, siis ei saanud ta sellisele ebaseaduslikkusele
tugineda.
Seega ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses sisalduva kolmanda väite moonutamist,
sest ta vastas AEP esitatud argumentidele, eeskätt tuvastades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 172, et komisjon ei olnud varasemas
otsuses kohustatud analüüsima nimetatud abikavade alusel makstud individuaalset abi.
Seetõttu tuleb teise väite esimene osa tagasi lükata.
Teise väite teine osa, mis tugineb õigusnormide rikkumisele
–       Poolte argumendid
Esiteks väidab AEP, et kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tulenev kohtupraktika, mis käsitleb tema arvates ühele ettevõtjale makstava abi kumuleerumise mõju hindamist, on
kohaldatav üksnes ühe ja sama ettevõtte suhtes. Tema aga olevat esimese väite raames tõendanud, et ACEA-d ja teda ei saa käsitada
majandusüksust moodustavana. Seetõttu kinnitas Esimese Astme Kohus ekslikult vaidlusalust otsust osas, milles kohaldati kõnealust
kohtupraktikat.
Teiseks on AEP seisukohal, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud selle tõendamiseks, et varasem abi kumuleerunult kõnesoleva
abiga võis omada kahjustavat mõju, kontrollima, kas ACEA-le oli tõepoolest antud ebaseaduslikku abi; seda ei kontrollinud
ei Itaalia Vabariik ega komisjon.
Kuivõrd Esimese Astme Kohtu arutluskäigust ilmneb, et komisjoni poolt läbi viidav analüüs pidi arvesse võtma eeskätt abi mõju
ACEA-le, muutis Esimese Astme Kohus AEP arvates kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tuleneva kohtupraktika abi kokkusobivuse uueks tingimuseks, mida asutamisleping ette ei näe ja mille eesmärk on
sanktsioneerida varasema abi tagasi maksmata jätmist. Selle asemel, et võtta arvesse kumuleerumise võimalikku mõju kui kõnealuse
abi ühisturuga kokkusobivuse hindamise elementi, kohaldas Esimese Astme Kohus apellandi väitel kõnealust kohtupraktikat varasemat
abi tagasi maksma sundiva vahendina, tagades, et varasemat abi saanud äriühing ei saa kõnealuse tagasimaksmiseni kasu saada
ühestki hilisemast soodustusest, isegi kui see on kaudne. Kuid Esimese Astme Kohus hoidus seisukohta võtmast selle olulise
vastuväite osas ning lükkas selle apellandi sõnul vaidlustatud kohtuotsuse punktis 188 tagasi täiendavalt esitatud väite alusel,
mis – taas apellandi väitel – jääb üksnes puhthüpoteetilisele tasandile.
AEP rõhutab, et vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise hetkel oli võimatu ette näha kumuleeruva mõju olemasolu ning hinnata selle
tähtsust. Kui komisjon uurib abikava, on tal apellandi väitel valida, kas uurida individuaalseid juhtumeid või piirduda üldise
ja abstraktse hinnanguga. Kui ta otsustab teise võimaluse kasuks, on tema võimalused selle tagamiseks, et asjaomane liikmesriik
rakendaks otsust, piiratud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamisega; kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tuleneva kohtupraktikaga ei soovitud anda talle alternatiivset sanktsioneerimise vahendit.
AEP on nimelt seisukohal, et kuivõrd kõnealuse kohtupraktika eesmärk on vältida seda, et uue abi saaja võiks turul kasu saada
ülemäärasest soodustusest, mis tuleneb sellest, et ta ei ole varasemat ebaseaduslikku abi tagasi maksnud, siis selle sama
kohtupraktika kohaldamine nõuab uuest abist tulenevate soodustuste konkreetset ja üksikasjalikku uurimist ning seda, et see
uurimine viiakse läbi tuginedes konkreetselt abisaajast ettevõtte positsioonile asjaomasel turul võrreldes tema konkurentidega
ja ühenduse kaubavahetuse voogudele.
Nii leiab AEP, et selleks, et komisjon võiks peatada uue abi maksmise, peab ta olema jõudnud põhjendatud järeldusele, et kahe
abi kumuleerumisest tulenev konkurentsi ja kaubavahetust moonutav mõju asjaomastes valdkondades on selline, et tuleb asuda
seisukohale, et uue abi negatiivne mõju on tugevam positiivsest mõjust, mistõttu on uue abi andmise lubamine esimese abi tagasimaksmiseni
võimatu.
Seetõttu, kuivõrd Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 186, et kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tuleneva kohtupraktika kohaselt ei pea komisjon tõendama, et kahe abi kumuleerumine mõjutab kaubavahetust, vaid
piisav on üksnes sellise ohu olemasolu, siis on Esimese Astme Kohus rikkunud õigusnorme.
Kolmandaks on AEP seisukohal, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnorme, leides, et liikmesriik ja uut abi saav ettevõte peavad
esitama komisjonile asjaolud, mis võimaldavad tõendada uue abi ja varasema, tagasi maksmata ebaseadusliku abi kumuleeruva
mõju puudumist. Nimelt, kuigi asjaomane liikmesriik peab esitama komisjonile asjaolud, mis võimaldavad tõendada, et uus abi
on ühisturuga kokkusobiv, ei ole see liikmesriik ega asjaomane ettevõte AEP arvates kohustatud tõendama, et kõnealuste abide
kumuleerumine ei mõjuta kuidagi kaubavahetust.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb esiteks meelde tuletada, et argument, mille kohaselt ACEA ja AEP kujutavad endast varasema abi ja kõnealuse
abiga seonduvalt kahte eraldiseisvat üksust, lükati esimese väite teise osa uurimise raames tagasi. Teiseks märgiti sama uurimise
raames, et seetõttu ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnorme, leides, et komisjon võis asuda seisukohale, et kõnealune AEP-le
antav abi võimaldas ACEA-l sellest kasu saada.
Seejärel tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et tagasi maksmata abi ja plaanitava abi kumuleeruva
mõju vältimise vajadus on sama, olenemata sellest, kas tegemist on individuaalse abi või abikava raames antava abiga, ning
et kohtuotsusest TWD
vs
. komisjon tulenev kohtupraktika võimaldab komisjonil seada abi kokkusobivuse sõltuvusse varasema ebaseadusliku abi eelnevast
tagasimaksmisest (vt selle kohta eespool viidatud määrus kohtuasjas Iride ja Iride Energia
vs.
komisjon, punktid 49, 50 ja 70).
Nimelt peab komisjon esiteks vajaduse korral võtma arvesse varasema ebaseadusliku ning tagasi maksmata abi ja uue abi võimalikku
kumuleeruvat mõju (vt selle kohta 15. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas TWD
vs.
komisjon, punktid 26 ja 27) ja teiseks saab ta uue abi ühisturuga kokkusobivaks tunnistada vaid siis, kui tema käsutuses olevad
asjaolud võimaldavad sellise järelduseni jõuda (vt selle kohta eespool viidatud määrus Iride ja Iride Energia
vs.
komisjon, punkt 70).
Käesolevas kohtuasjas tuvastas Esimese Astme Kohus esiteks, et komisjoni käsutuses olid asjaolud, mis viitasid sellele, et
ACEA oli varasemast abist kasu saanud ning teiseks, et tema käsutuses ei olnud asjaolusid, mis oleksid võimaldanud järeldada,
et puudub varasema abi ja kõnealuse abi ebaseaduslik ning ühisturuga kokkusobimatu kumuleeruv mõju.
Kuid nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 187 õigesti meelde tuletas, nähtub kohtuotsusest TWD
vs
. komisjon tulenevast kohtupraktikast, et juhul, kui komisjon otsustab algatada ametliku uurimismenetluse, peavad liikmesriik
ning uue abi võimalik saaja esitama komisjonile asjaolud, mis võimaldavad tõendada, et see abi on ühisturuga kokkusobiv, ning
et see kohustus laieneb ka vajadusele tõendada uue abi ning varasema ebaseadusliku, ühisturuga kokkusobimatu ning tagasi maksmata
abi kumuleeruva mõju puudumist.
Seega leidis Esimese Astme Kohus õigesti, et kuivõrd varasem otsus käsitles abikava, mitte individuaalset abi, mistõttu oli
nimetatud abikava raames abi saajate poolt tagasimaksmisele kuuluvate summade kindlaksmääramine Itaalia Vabariigi ülesanne,
pidid Itaalia Vabariik, ACEA ja AEP teavitama komisjoni menetluse raames, mis päädis vaidlusaluse otsusega, tagasimaksmisele
kuuluvatest summadest ning vajaduse korral varasema abiga seoses juba tagasi makstud summadest, et tõendada abi ebaseadusliku
kumuleerumise võimalikku puudumist.
Kuid kuna selliseid andmeid komisjonile ei esitatud, siis ei saa sellest tulenevalt Esimese Astme Kohtule ette heita, et ta
asus seisukohale, et käesolevas kohtuasjas ei olnud komisjon kohustatud täpselt kindlaks määrama varasema abi summat, mis
oli ACEA-le makstud, enne kõnealuse abi maksmise mis tahes peatamist kohtuotsusest TWD
vs.
komisjon tuleneva kohtupraktika alusel.
Lõpetuseks, kuivõrd Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et on piisav, kui komisjon tõendab, et vaidlusalune abi mõjutab liikmesriikidevahelist
kaubandust või moonutab konkurentsi (eespool viidatud määrus Iride ja Iride Energia
vs.
komisjon, punkt 72), siis otsustas Esimese Astme Kohus õigesti, et käesolevas kohtuasjas ei olnud komisjon kohustatud konkreetselt
ja üksikasjalikult hindama kõnealusest abist tulenevaid soodustusi, tuginedes seejuures konkreetselt AEP ja ACEA positsioonile
asjaomasel turul võrreldes nende konkurentidega ning ühenduse kaubavahetuse voogudele.
Kõige eelnevaga arvestades tuleb tuvastada, et Esimese Astme Kohtu arutluskäigu raames ei ole rikutud õigusnorme ning et seetõttu
tuleb teise väite teine osa tagasi lükata.
Teise väite kolmas osa, mis tugineb vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste vastuolulisele ja puudulikule laadile
–       Poolte argumendid
AEP väidab, et Esimese Astme Kohus tunnistab vaidlustatud otsuse punktis 179, et ta ei saa kindlalt väita, et ACEA sai asutamislepingu
eeskirjadega kokkusobimatut abi. Seetõttu ei saa AEP aru, miks Esimese Astme Kohus leidis selle kohtuotsuse järgmises punktis,
et ACEA finantsaruandes sisalduvast märkest teatud summa tagasimaksmise võimaliku ohu kohta piisas komisjoni arutluskäigu
põhjendamiseks.
AEP leiab, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 186 on arusaamatu ning kohtuotsuse punkt 187 seletamatu ning põhjendamata. Lisaks
sellele ei olevat selle kohtuotsuse punkt 188 põhjendatud.
AEP lisab selles osas, et kuivõrd Esimese Astme Kohtu arutluskäik nendes punktides tingib selle, et nimetatud kohus asus seisukohale,
et komisjon ei olnud saanud Itaalia Vabariigilt oma uurimise läbiviimiseks vajalikku teavet, siis oleks Esimese Astme Kohus
pidanud vastama kohtuistungil esitatud argumendile, mille kohaselt ei saa komisjon sellisel juhul teha otsust üksnes tema
käsutuses olevate asjaolude alusel, vaid peab järgima määruse nr 659/1999 artiklis 5 ette nähtud menetlust. Esimese Astme
Kohus hoidus aga sellele argumendile vastamast.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Käesoleva kohtuotsuse punktis 77 on meelde tuletatud, et Üldkohtul lasuv kohustus otsuseid põhjendada ei tähenda seda, et
Üldkohus peab vastama sõnaselgelt kõigile poolte argumentidele, ning et põhjendus on piisav, kui see võimaldab huvitatud isikutel
aru saada põhjustest, miks kõnealused meetmed on võetud, ning kui Euroopa Kohtul on piisavalt elemente oma kohtuliku kontrolli
teostamiseks.
Käesolevas kohtuasjas piisab esiteks selle tuvastamisest, et Esimese Astme Kohtu arutluskäik on selge ja arusaadav ning see
võimaldab nii AEP-l kui ka Electrabelil aru saada põhjustest, miks Esimese Astme Kohus lükkas tagasi kõnealuse väite, ning
Euroopa Kohtul on piisavalt elemente oma kohtuliku kontrolli teostamiseks.
Esimese Astme Kohus selgitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180 eeskätt, miks komisjon võis tema arvates vaatamata selle
kohtuotsuse punktis 179 uuritud AEP argumentidele asuda seisukohale, et ACEA oli varasema ebaseadusliku abi saaja. Lisaks
sellele tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 186–188 selgelt, et Esimese Astme Kohus esitas seal oma tõlgenduse kohtuotsusest
TWD
vs
. komisjon tulenevast kohtupraktikast.
Teiseks tuleneb kohtutoimikust, et AEP tunnistab ise, et ta ei esitanud käesoleva kohtuotsuse punktis 106 viidatud argumenti
Esimese Astme Kohtus toimunud kirjaliku menetluse raames, vaid esimest korda nimetatud kohtu istungil. Neil asjaoludel tuleb
asuda seisukohale, et tegemist on uue etteheitega, millega taotletakse vaidlusaluse otsuse tühistamist.
Selles osas tuleneb kohtutoimikust, et selle etteheitega ei täiendata hagiavalduses varem kas otseselt või kaudselt esitatud
etteheidet, millega kõnealune etteheide on tihedalt seotud. Kuid Üldkohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 kohaselt ei või menetluse
käigus esitada uusi väiteid, kui need ei tugine faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus
(vt selle kohta 12. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑564/08 P: SGL Carbon
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑191, punktid 20 jj).
Kuna kõnealune uus etteheide ei tugine uutele asjaoludele, mis tulid ilmsiks menetluse käigus, siis ei saa Esimese Astme Kohtule
seetõttu ette heita kõnealusele argumendile selgelt vastamata jätmist.
Lisaks, kuivõrd AEP esitas selle argumendi esimest korda Euroopa Kohtus toimunud kirjaliku menetluse raames, siis tuleneb
väljakujunenud kohtupraktikast, et kui ühel poolel lubataks Euroopa Kohtus esitada esimest korda väide, mida ta ei ole esitanud
Üldkohtus, tähendaks see, et tal on õigus Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus.
Euroopa Kohtu pädevus on apellatsioonimenetluses põhimõtteliselt piiratud Üldkohtu poolt talle esitatud väidete kohta antud
hinnangu uurimisega (vt eeskätt 10. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑97/08 P: Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑8237, punkt 38, ning samuti eespool viidatud määrus kohtuasjas Iride ja Iride Energia
vs.
komisjon, punkt 32).
Seetõttu tuleb teise väite kolmas osa ja sellest tulenevalt teine väide tervikuna tagasi lükata.
Sellest tulenevalt tuleb hagi jätta täies ulatuses rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud
ja AEP on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud mõista välja AEP-lt. Lisaks, kuna Electrabel on kohtuvaidluse kaotanud,
tuleb tema kohtukulud jätta tema enda kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista AceaElectrabel Produzione SpA-lt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud ja jätta AceaElectrabel Produzione SpA kohtukulud
tema enda kanda.
3.
Jätta Electrabeli kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.