CELEX: 62007CJ0430
Otsus 2000/764/EÜ
Veiste spongioosse entsefalopaatia testimine ja epidemioloogiline seire
Määrus (EÜ) nr 2777/2000
Turutoetusmeetmed
Veterinaarmeetmed
Ühenduse toetus testide kulude osaliseks rahastamiseks
Direktiiv 85/73/EMÜ
Liikmesriikide võimalus rahastada liha kontrollimiseks kehtestatud riiklike lõivude või episootiliste haiguste tõrjeks kehtestatud lõivudega osa kuludest, mida ühendus ei kata

Eelotsusetaotlus puudutab komisjoni 18. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 2777/2000, millega võetakse vastu veiselihaturu erakorralised toetusmeetmed (
EÜT L 321, lk 47
), muudetud komisjoni 19. jaanuari 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 111/2001 (
EÜT L 19, lk 11
; edaspidi „määrus nr 2777/2000”), artikli 2 tõlgendamist ja artikli 2 lõike 2 kehtivust ning nõukogu 29. jaanuari 1985. aasta direktiivi 85/73/EMÜ veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise kohta, mida hõlmavad direktiivid 89/662/EMÜ, 90/425/EMÜ, 90/675/EMÜ ja 91/496/EMÜ (
EÜT L 32, lk 14
; ELT eriväljaanne 03/06, lk 161), muudetud ja konsolideeritud nõukogu 26. juuni 1996. aasta direktiiviga 96/43/EÜ (
EÜT L 162, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/19, lk 212; edaspidi „direktiiv 85/73”), artikli 5 lõike 4 teise lõigu tõlgendamist.
See taotlus esitati Exportslachterij J. Gosschalk & Zoon BV (edaspidi „Gosschalk”) ja Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteiti (põllumajanduse, looduse ja toidukvaliteedi minister) vahelises vaidluses selle üle, kuidas rahastatakse veiste spongioosse entsefalopaatia (edaspidi „BSE”) teste, mis tehti 2001. aasta maist kuni detsembrini Gosschalki ettevõttes olnud üle 30 kuu vanustele veistele.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Nõukogu direktiivi 64/433/EMÜ värske liha tootmise ja turustamise tervishoiunõuete kohta (
EÜT L 1964, 121, lk 2012
; ELT eriväljaanne 03/01, lk 34), muudetud nõukogu 22. juuni 1995. aasta direktiiviga 95/23/EÜ (
EÜT L 243, lk 7
; ELT eriväljaanne 03/18, lk 224; edaspidi „direktiiv 64/433”), I lisa VI peatükk sätestab tapaeelse kontrolli kohta:
„[…]
27.
Kontrolli käigus tuleb kindlaks teha:
a)
kas loomad kannatavad inimestele ja loomadele ülekanduva haiguse all, kas neil ilmnevad sellise haiguse sümptomid või kas nende üldseisund viitab sellise haiguse esinemisele;
[…]”
Direktiivi 85/73 artikkel 1 sätestab:
„Liikmesriigid tagavad vastavalt A lisas sätestatud korrale, et nimetatud lisas loetletud toodete inspekteerimiste ja kontrollide käigus tekkivate kulude katteks nõutakse sisse ühenduse lõiv, sealhulgas loomade kaitseks tapamajades vastavalt direktiivi 93/119/EMÜ nõuetele”.
Direktiivi 85/73 artikkel 4 näeb ette:
„1.   Kuni ühenduse lõive reguleerivate sätete vastuvõtmiseni tagavad liikmesriigid artiklitega 1, 2 ja 3 hõlmamata inspekteerimise ja kontrolli finantseerimise.
2.   Lõike 1 kohaldamisel võivad liikmesriigid kohaldada riiklikku lõivustamist vastavuses ühenduse lõivude põhimõtetega.”
Eelnimetatud direktiivi artikkel 5 sätestab:
„1.   Ühenduse lõivud kehtestatakse tasemel, millega kaetakse järgmised pädeva asutuse kantavad kulud:
—
inspektsiooniteenistuse palga- ja sotsiaalkindlustuskulud,
—
kontrolli ja inspekteerimise läbiviimise halduskulud, mis võivad sisaldada ka inspektorite täiendõppekulusid, artiklites 1, 2 ja 3 osutatud kontrolli ja inspekteerimise teostamisel.
2.   Käesoleva direktiiviga sätestatud lõivude otsene või kaudne tagasimaksmine on keelatud. Võimalikku liikmesriikides rakendatavat A, B ja C lisadega sätestatud ühtset keskmist ei käsitleta üksikjuhtumite hindamisel siiski kaudse tagasimaksena.
3.   Liikmesriigid võivad kehtestada ühenduse lõivudest kõrgemaid lõive tingimusel, et liikmesriigis kehtestatud kogulõiv ei ületa tegelikke inspekteerimiskulusid.
4.   […]
Käesolev direktiiv ei välista liikmesriikide õigust kehtestada loomakatku ja episootiliste ja enzootiliste haiguste tõrjele suunatud lõive.”
Vastavalt direktiivi 85/73 A lisa 1. peatükile, mis käsitleb direktiividega 64/433, 71/118/EMÜ, 91/495/EMÜ ja 92/45/EMÜ hõlmatud lihale kehtestatud lõive:
„Artiklis 1 osutatud lõiv määratakse kindlaks artikli 5 lõike 1 alusel järgmiselt.
1.
Piiramata punktide 4 ja 5 sätteid nõuavad liikmesriigid loomade tapmisega seotud inspekteerimiskulude katteks sisse järgmised standardsummad:
a)
veise- ja vasikaliha:
—
täiskasvanud veised: 4,5 [eurot] looma kohta,
—
noorveised: 2,5 [eurot] looma kohta;
[…]”
Komisjoni 23. aprilli 1998. aasta otsusega 98/272/EÜ transmissiivse spongioosse entsefalopaatia epidemioloogilise seire kohta ning otsuse 94/474/EÜ muutmise kohta (
EÜT L 122, lk 59
) pandi liikmesriikidele muu hulgas kohustus viia otsuse lisas sätestatud tingimuste kohaselt läbi iga-aastane seireprogramm loomade uutest haigusjuhtudest teatamiseks.
Otsuse 98/272, muudetud komisjoni 5. juuni 2000. aasta otsusega 2000/374/EÜ (
EÜT L 135, lk 37
), IV A lisas on toodud kolm testi, millel on väga hea tundlikkuse ja spetsiifilisuse tase loomadel transmissiivse spongioosse entsefalopaatia kontrollimiseks haiguse kliinilises staadiumis.
Eelosutatud lisa kohaselt kasutatakse testimiseks järgmiseid heakskiidetud meetodeid:
„1.
Western blot
meetodil põhinev immunoblotanalüüs, millega määratakse PrP
Res
proteaasresistentne fragment (Prionics-Check test).
2.
Kemiluminestsentsil põhinev ELISA-test (ekstraktsioon + ELISA) tugevdatud kemiluminestsentsreaktiivi abil (Enfer test).
3.
Denatureerimis- ja kontsentreerimisetapile järgnev kihttehnikal põhinev immunoloogiline analüüs PrP
Res
määramiseks (CEA test).” [mitteametlik tõlge]
Vastavalt 1. jaanuarist 2001 jõustunud komisjoni 29. detsembri 2000. aasta otsusele 2000/764/EÜ veiste testimise kohta spongioosse entsefalopaatia suhtes ning otsuse 98/272 IV lisa ajakohastamise kohta (
EÜT 2001, L 2, lk 28
, parandus
EÜT 2001, L 31, lk 23
) on otsuse 98/272 IV A lisa punktis 3 ette nähtud CEA test ümber nimetatud „Bio-Rad” testiks ning prantsuskeelses versioonis on IV A lisa muudetud IV
bis
lisaks.
Nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1254/1999 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (
EÜT L 160, lk 21
; ELT eriväljaanne 03/25, lk 339) artikkel 38 sätestab:
„1.   Kui ühenduse turul hinnad oluliselt tõusevad või langevad ja selline olukord tõenäoliselt jätkub, põhjustades turuhäireid või ähvardades neid esile kutsuda, võib võtta vajalikke meetmeid.
2.   Komisjon võtab käesoleva artikli üksikasjalikud rakenduseeskirjad vastu artiklis 43 sätestatud korras.”
Nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
EÜT L 160, lk 103
; ELT eriväljaanne 03/25, lk 414) artikkel 1 sätestab:
„[…]
2.   Tagatisrahastu [Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfond] rahastab:
[…]
b)
sekkumisi põllumajandusturgude tasakaalustamiseks;
[…]
d)
teatavate veterinaarmeetmete, veterinaariaalaste kontrollmeetmete, loomahaiguste likvideerimise ja kontrolli programmide (veterinaarmeetmete) ning taimetervisemeetmetega seotud ühenduse rahalist toetust;
[…]”
Määruse nr 1258/1999 artikkel 3 sätestab:
„[…]
2.   Vastavalt ühenduse eeskirjadele võetud veterinaar- ja taimetervisemeetmed rahastatakse artikli 1 lõike 2 punkti d kohaselt.
[…]”
Komisjoni 29. novembri 2000. aasta otsuse veiste testimise kohta spongioosse entsefalopaatia suhtes ning otsuse 98/272 muutmise kohta (
EÜT L 305, lk 35
) (muudetud otsusega 2001/8) artikkel 1 sätestab:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kõiki üle 30 kuu vanuseid veiseid:
—
kelle suhtes kohaldatakse […] direktiivi 64/433[…] artikli 2 punktis n määratletud „spetsiaalset hädatapmist”, või
—
kes tapetakse kooskõlas direktiivi 64/433 I lisa VI peatüki punkti 28 alapunktiga c,
kontrollitakse alates 1. jaanuarist 2001 ühe otsuse 98/272[…] IVa lisas osutatud kiirtesti abil.
Käesolevat lõiget kohaldatakse ka nende esimeses lõigus osutatud loomade suhtes, kes on hävitamise eesmärgil vastu võetud vastavalt määrusele […] nr 2777/2000.
2.   Liikmesriigid tagavad, et üle 30 kuu vanuseid veiseid, kes on surnud põllumajandusettevõttes või vedamisel, kuid keda ei ole tapetud inimtoiduks, kontrollitakse alates 1. jaanuarist 2001 vastavalt otsuse 98/272[…] I lisa A osale.
3.   Liikmesriigid tagavad, et kõikidele üle 30 kuu vanustele veistele, kes kuuluvad korralisele tapmisele inimtoiduks, tehakse hiljemalt 1. juulist 2001 otsuse 98/272[…] IV[a] lisas loetletud heakskiidetud kiirtest.
[…]”. [mitteametlik tõlge]
Otsus 2000/764 tühistati alates 1. juulist 2001 komisjoni 22. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1248/2001, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 999/2001 III, X ja XI lisa transmissiivse spongioosse entsefalopaatia epidemioloogilise seire ja kontrollimise osas (
EÜT L 173, lk 12
; ELT eriväljaanne 03/32, lk 450).
Komisjoni 30. novembri 2000. aasta otsuse 2000/773/EÜ, millega kiidetakse heaks liikmesriikide esitatud BSE seireprogrammid aastaks 2001 ning määratakse kindlaks ühenduse rahalise toetuse suurus (
EÜT L 308, lk 35
), artiklis 12 kiideti heaks Madalmaade Kuningriigi esitatud programm ja määrati selle riigi eest makstavaks ühenduse rahalise toetuse maksimumsummaks 1260000 eurot.
Otsuse 2000/773 artikkel 17 sätestab:
„Ühenduse rahaline toetus katab lisaks artiklites 2-16 heaks kiidetud programmides ette nähtud meetmetele otsuse 2000/764[…] artikli 1 lõike 3 kohaselt tehtud testid, tingimusel et neid teostanud liikmesriik esitab komisjonile hiljemalt 15. juuniks 2001 muudetud programmi.” [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Otsuse 2000/773 artikkel 18 näeb ette:
„Ühenduse rahaline toetus artiklites 2-16 heaks kiidetud programmidele on 100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostuhinnast (ilma käibemaksuta) summas kuni 30 eurot testi kohta, mis tehakse ajavahemikul 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini 2001 otsuse 2000/764[…] artikli 1 lõigetes 1 ja 2 nimetatud loomade suhtes”.
Määruse nr 2777/2000 põhjendused 1-3 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)
Ühenduse veiselihaturg on praegu sügavas kriisis, kuna tarbijad on uute [BSE] juhtude ilmnemise tõttu kaotanud veiseliha vastu usalduse. Tarbimine ja tootmine on viimasel ajal vähenenud enneolematu tasemeni, mis on kaasa toonud tootmishindade olulise languse. […] Sellest tulenevalt on […] määruse […] nr 1254/1999 artikli 38 lõikes 1 ette nähtud, et veiselihaturu tasakaalustamiseks tuleb võtta erakorralised toetusmeetmed. Üheks nendest meetmetest peaks olema sellise korra kehtestamine, millega nähakse kokkuostukava raames ette selliste loomade lihatoodangu turult kõrvaldamine, kes põhjustaksid muidu turul märkimisväärset ülejääki, mille järel loomad hävitatakse.
(2)
[…] otsusega 2000/764[…] kehtestatakse erieeskirjad üle 30 kuu vanuste loomade testimiseks BSE suhtes ja eelkõige heakskiidetud meetodid selliseks testimiseks. Nimetatud otsuse kohaselt tuleb hiljemalt 1. juulist 2001 teha BSE testid kõikidele üle 30 kuu vanustele loomadele, kes tapetakse korraliselt inimtoiduks. Kuni selle ajani on asjakohane keskenduda eespool viidatud loomade turult kõrvaldamisel osutatud vanuses loomadele, kellele ei tehta tapmisel BSE teste, ning lubada ühenduses ja kolmandates riikides inimtoiduks vaid nendelt loomadelt pärinevat liha, kelle testi tulemus on negatiivne.
(3)
Vahepeal tuleks veiselihaturu olukorra kiireks parandamiseks soodustada üle 30 kuu vanuste loomade vabatahtlikku testimist. Seepärast tuleks vastu võtta sätted nõutud testide ühenduse kaasrahastamise kohta, tagades sealjuures, et ühenduse eelarvest ei tehtaks topeltmakseid.” [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Määruse nr 2777/2000 artikkel 2 sätestab:
„1.   Pärast 1. jaanuari 2001 ühenduses tapetud üle 30 kuu vanuste veiste liha võib inimtoiduks ühenduses või ekspordiks kolmandasse riiki lubada vaid siis, kui […] otsuse 98/272[…] [IVa] lisas osutatud heakskiidetud [BSE] kiirtesti tulemus on negatiivne.
2.   Ühendus kaasrahastab lõikes 1 osutatud teste. Ühenduse rahaline toetus on 100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostukuludest (ilma käibemaksuta) summas kuni 15 eurot testi kohta, mis tehakse sellistele loomadele ette nähtud testide puhul, kes enne otsuse 2000/764[…] artikli 1 lõikes 3 ette nähtud kohustusliku testprogrammi jõustumist ning igal juhul enne 1. juulit 2001 tapetakse.
Kaasrahastamine ei hõlma teste, mis tehakse:
—
otsuse 2000/764[…] artikli 1 lõikes 1 osutatud loomadele,
—
käesoleva määruse artikli 3 lõikes 3 sätestatud kokkuostukavaga hõlmatud loomadele.
Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et vältida ühenduse eelarvest topeltmaksete tegemist.”
Määruse nr 2777/2000 artikkel 3 näeb ette:
„1.   Liikmesriik ostab tapmiseks ja täielikuks hävitamiseks kokku kõik üle 30 kuu vanused loomad, kelle tootja või tootja esindaja on talle esitanud, ilma et ta peaks tegema artikli 2 lõikes 1 osutatud testi.
[…]
4.   Liikmesriikidele, kes tõendavad komisjonile, et nad suudavad teha piisavalt artikli 2 lõikes 1 osutatud teste üle 30 kuu vanuste loomade tavapärasel hulgal tapmisel, võib komisjon anda määruse […] nr 1254/1999 artiklis 43 sätestatud korras õiguse peatada lõikes 1 sätestatud kokkuostukava rakendamine, kui ei ole tehtud lõikes 3 nimetatud otsust.
[…]”
Määruse nr 2777/2000 artikli 11 kohaselt kehtis see määrus 1. jaanuarist 2001 kuni 30. juunini 2001.
Määruse nr 2777/2000 artikli 3 lõike 4 alusel võttis komisjon 3. jaanuaril 2001 vastu otsuse 2001/3/EÜ, millega sätestatakse määruse (EÜ) nr 2777/2000 alusel veiselihasektori erimeetmed Taanis ja Madalmaades (
EÜT L 1, lk 23
) ning mille kohaselt:
„[…] Madalmaadele antakse õigus peatada määrusega […] nr 2777/2000 ette nähtud kokkuostukava rakendamine.”
Siseriiklik õigus
Eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal kehtinud 26. märtsi 1920. aasta riikliku veterinaarkontrolli seaduse (Wet van 26 maart 1920, houdende bepalingen tot regeling van het Veeartsenijkundig Staatstoezicht; edaspidi „veterinaarkontrolli seadus”) redaktsiooni artikli 68 lõike 1 kohaselt on keelatud värsket liha eksportida, kavatseda eksportida või pakkuda värske liha ekspordiks transpordivahendit, kui saadetisele ei ole lisatud ühte või mitut ministri kehtestud eeskirjade kohast tähistust või dokumenti, mis on kinnitatud või väljastatud ametiasutuste otsusega läbiviidud kontrolli alusel ja mis tõendaks, et ministri kehtestatud tingimused ekspordiks on täidetud.
Selle seaduse artikli 73 kohaselt tasutakse ametiasutuste läbiviidud kontrolli kulud vastavalt kõnealuse seaduse artiklitele 68 ja 69 ministri kehtestatud määrade alusel.
Veterinaarkontrolli seaduse artikli 68 lõikes 1 osutatud tingimused on sätestatud 1985. aasta määruses värske liha ja lihasaaduste ekspordi kohta (Regeling uitvoer vers vlees en vleesbereidingen 1985). Nimetatud määrust muudeti 21. detsembril 2000, et rakendada otsus 2000/764.
Selle määruse artikli 2 lõike 1 punkti y kohaselt ei tohi liha pärineda üle 30 kuu vanustelt veistelt, kellele ei ole heakskiidetud BSE testi tehtud või kelle testi tulemus on positiivne.
Käesoleva otsuse punktis 27 mainitud muudatuses on määruse nr 2777/2000 kohta märgitud järgmist:
„Tulenevalt asjaolust, et Madalmaad suudavad teha piisavalt teste, ei kohaldata Madalmaadele Euroopa Komisjoni määrust, millega võetakse vastu veiselihaturu erakorralised toetusmeetmed. Selle määrusega nähakse ette, et üldjuhul on kohustuslik osta kokku kõik üle 30 kuu vanused veised, kellele ei ole tehtud BSE testi. Kuna Madalmaad on antud juhul suutelised kõigile üle 30 kuu vanustele veistele nimetatud teste tegema, ei ole mingit põhjust osta kokku kõiki testimata veiseid”.
Veterinaarkontrolli seaduse artiklis 73 osutatud hüvitamise määrad on toodud 1993. aasta määruses liha ja lihasaaduste kontrollimäärade kohta (Regeling tarieven keuring vlees en vleesproducten 1993).
Madalmaade valitsuse esitatud märkustest ilmneb, et nende eeskirjade kohaldamisel kandsid 1. jaanuarist kuni 1. aprillini 2001 BSE testide kulud täies ulatuses siseriiklikud asutused, välja arvatud diagnostikaseadmete ja reaktiivide rahastamiseks ette nähtud ühenduse toetus kuni 15 eurot testi kohta. Alates 1. aprillist 2001 kehtestati nende testide tegemise eest liha ja lihasaaduste kontrollimäärasid kehtestava määruse artikli 3b alusel lõiv kindlaksmääratud tariifiga 70 Hollandi kuldnat (31,76 eurot) looma kohta. Alates 1. jaanuarist 2002 jäeti nõutud testide kulud täielikult ettevõtjate kanda. Ühe BSE testi kogukulu on keskmiselt 198,35 Hollandi kuldnat (90 eurot) looma kohta. See summa katab materjalikulud, proovide võtmise ja vedamisega seotud kulud ning testide tegemise kulud.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees (riiklik karja- ja lihainspektsioon) tegi 2001. aasta maist kuni detsembrini eksporditava liha kontrollimise raames hulga BSE kiirteste Gosschalki ettevõtte üle 30 kuu vanustele veistele.
Madalmaade ametiasutused nõudsid Gosschalkilt talle 2002. aasta veebruari ja aprilli vahelisel perioodil saadetud arvetes lõivu tasumist 31,76 eurot BSE testi kohta ehk kokku 1681279,12 eurot, millest 92675,68 euro suurune summa puudutab 2001. aasta mais ja juunis tehtud teste.
Gosschalk esitas nende arvete peale vaided, mis jäeti rahuldamata. Seejärel tunnistati Rechtbank Zutphenile esitatud kaebuse raames need vaided vastuvõetamatuks, sest see kohus leidis, et kõnesolevad arved ei ole haldusotsused, mida saab kohtulikult vaidlustada.
Gosschalk kaebas 2004. aasta mais Rechtbank Zutpheni otsuse peale edasi Raad van Statele, kes tunnistas 3. novembri 2004. aasta otsusega apellatsioonkaebuse põhjendatuks, tühistas vaidlustatud kohtuotsuse ja saatis asja tagasi Rechtbank Zutphenile. Viimane tunnistas 17. novembri 2005. aasta otsusega Gosschalki kaebuse põhjendamatuks ja jättis tema kahju hüvitamise nõude rahuldamata.
Gosschalk kaebas viimati mainitud otsuse edasi Raad von Statele, kes otsustas menetluse peatada ja esitada eelotsuse küsimused, millest esimene, teine, kolmas ja neljas küsimus puudutavad 2001. aasta mais ja juunis tehtud BSE kiirteste ning viies küsimus 1. maist kuni 31. detsembrini 2001 tehtud teste ning mis on sõnastatud järgmiselt:
„1.
Kas määruse nr 2777/2000 […] artikli 2 lõikes 1 sätestatud testideks loetakse BSE teste, mis olid alates 2001. aasta jaanuarist kohustuslikud vastavalt 1985. aasta määrusele värske liha ja lihasaaduste ekspordi kohta […], millega rakendati otsuse 2000/764 […] artikli 1 lõige 3?
2.
Kas jaatava vastuse korral tuleb määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 1 käsitada sekkumisena veiselihaturu tasakaalustamiseks (turutoetusmeede) määruse nr 1258/1999 […] artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses või teatava veterinaarmeetmena selle sätte punkti d tähenduses või saab seda käsitada samal ajal nii sekkumisena kui ka meetmena?
3.
Kui tegemist on (ka) turutoetusmeetmega, kas see tähendab siis seda, et Euroopa Kohtu 30. septembri 2003. aasta otsust kohtuasjas
C-239/01: Saksamaa
vs
. komisjon (EKL 2003, lk I-10333)
arvesse võttes peab tehtud teste rahastama eranditult ühendus ning et seetõttu on määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõige 2 osas, milles see sätestab, et ühendus rahastab BSE testide kulusid vaid osaliselt, vastuolu tõttu määrusega nr 1254/1999 tühine?
4.
Kas määrus nr 2777/2000 – eeldusel, et selle artikli 2 lõige 2 on kehtiv – keelab liikmesriikidel jätta BSE testide tegemise kulud ettevõtjate kanda?
5.
Kas direktiivi 85/73[…] artikli 5 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv ei keela liikmesriikidel kehtestada BSE testide kulude kandmiseks lõivu? Kui vastus on jaatav, siis millistele nõuetele peab BSE testidele kehtestatud lõiv vastama?”
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
Esimese küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sisuliselt seda, kas määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes peetakse silmas BSE teste, mis Madalmaades otsuse 2000/764 artikli 1 lõiget 3 rakendava siseriikliku õiguse alusel tehti 2001. aasta mais ja juunis kohustuslikus korras kõikidele üle 30 kuu vanustele veistele, kes kuuluvad korralisele tapmisele inimtoiduks.
Siinjuures tuleb märkida, et nii otsuse 2000/764 artikkel 1 kui ka määruse nr 2777/2000 artikkel 2 käsitavad BSE testimiseks heakskiidetud kiirtestidena otsuse 98/272 IVa lisas mainitud teste nagu „Prionics Check”, „Enfer” ja „Bio-Rad”. Seega on tehniliselt tegemist samade testidega.
Testide tegemise kohustuse ulatuse kohta tuleb esiteks märkida, et 29. novembril 2000 vastu võetud ja 1. jaanuarist 2001 jõustunud otsuse 2000/764 artikli 1 lõikest 3 tulenevalt pidid liikmesriigid tagama, et hiljemalt 1. juulist 2001 tehakse üks mainitud testidest kõikidele üle 30 kuu vanustele inimtoiduks ette nähtud veistele.
Teiseks andis 18. detsembril 2000 vastu võetud ja samuti 1. jaanuarist 2001 jõustunud määrus nr 2777/2000 liikmesriikidele võimaluse kas teha BSE teste tavapärasel hulgal selliste veiste tapmisel, kes täidavad ettenähtud vanusega seotud tingimuse, juhul kui liikmesriigid on selleks suutlikud ja omavad vajalikke tehnilisi vahendeid, või võtta kasutusele segasüsteem, milles on ühendatud kokkuostu erikava, mille tulemusena loomad hävitatakse, ning liikmesriikide võimalustele vastav testimine, mis lubab testi negatiivse tulemuse korral liha turustada.
Eelnimetatud määruse sätetest tuleneb, et kuigi vastab tõele, et veiselihaturu tasakaalustamisele kaasaaitamiseks ja tarbijate usalduse tõstmiseks jäeti liikmesriikide valida, millist korda 2001. aasta mai ja juuni vahelisel perioodil rakendada, oli sõltumata valitud süsteemist sellegipoolest kohustuslik teha BSE test kõikidele loomadele, kelle liha on ette nähtud inimtoiduks.
Selle kindlakstegemisel, kas kõnealusel perioodil Madalmaades kohustuslikus korras tehtud testid on määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikes 1 sätestatud testid, ei oma seega tähtsust see, kas testide tegemise kohustuse on kehtestanud siseriiklik seadusandja, kes otsustas nihutada otsuse 2000/764 artikli 1 lõike 3 rakendamise 1. jaanuarile 2001, kuivõrd asjaomasele liikmesriigile oli määruse nr 2777/2000 artikli 3 lõike 4 alusel antud õigus peatada kokkuostu erikava rakendamine, või see, kas kõnesolev kohustus tuleneb eelnimetatud määruse artikli 2 lõikest 1, mida kohaldatakse liikmesriigile, kes ei suuda piisavalt kõiki loomi testida ja kes on samuti selle kokkuostukava rakendanud, kuna inimtoiduks võis lubada vaid liha, mille osas ühe testi tulemus kolmest heakskiidetud testist on negatiivne, ja kuna need kolm testi olid tehniliselt samad testid.
Järelikult tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes peetakse silmas BSE teste, mis 2001. aasta mais ja juunis Madalmaades kõikidelt üle 30 kuu vanustelt inimtoiduks tapetud veistelt pärineva liha osas kohustuslikus korras tehti.
Teine ja kolmas küsimus
Et välja selgitada, kes on kohustatud BSE teste rahastama, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb koos analüüsida, sisuliselt seda, kas määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et keeld turustada nende üle 30 kuu vanuste veiste liha, kelle BSE testi – mis nimetatud sättega alates 1. jaanuarist 2001 kohustuslikuks tehti – tulemus ei ole negatiivne, on käsitatav sekkumisena veiselihaturu tasakaalustamiseks määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses või pigem teatava veterinaarmeetmena selle määruse artikli 1 lõike 2 punkti d tähenduses või saab seda käsitada samal ajal nii sekkumismeetmena kui ka veterinaarmeetmena. Juhul kui kõnesoleva sättega võetakse sekkumismeede, esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus ka küsimuse määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 2 kehtivuse kohta osas, milles see sätestab, et ühendus rahastab BSE testide kulusid vaid osaliselt.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et need küsimused on esitatud lähtudes eespool viidatud kohtuotsusest Saksamaa
vs
. komisjon, milles Euroopa Kohus leidis, et kõiki ühenduse toetusmeetmeid veiselihaturu tasakaalustamiseks peab rahastama eranditult ühendus.
Kõigepealt on vaja märkida, et komisjon võttis määruse nr 2777/2000 vastu määruse nr 1254/1999 artikli 38 alusel, mille lõikes 2 antakse komisjonile volitus võtta selle määruse artiklis 43 sätestatud komiteemenetluse korras vastu veiselihaturu tasakaalustamiseks vajalikud üksikasjalikud rakenduseeskirjad.
Määrus nr 2777/2000 sätestas mitmesugused meetmed, et parandada kiiresti veiselihaturu olukorda, mis oli 2000. aasta lõpus tarbijate usalduse kaotuse tõttu sügavas kriisis.
Esiteks tuleneb määruse põhjendusest 1, et turul märkimisväärsete ülejääkide tekke ärahoidmiseks kehtestati määrusega nr 2777/2000 veiselihaturu tasakaalustamise erakorraline toetusmeede vastavalt määruse nr 1254/1999 artikli 38 lõikele 1.
Määruse nr 2777/2000 artikli 3 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid teatud tingimustel kokku ostma tapmiseks ja täielikuks hävitamiseks ilma BSE testi tegemise kohustuseta kõik loomad, kelle tootja on neile esitanud, välja arvatud otsuse 2000/764 artikli 1 lõike 1 esimeses taandes osutatud loomad, kelle puhul tuleb selline test igal juhul teha. Otsuse 2000/764 artikli 1 lõike 1 teisest lõigust ilmneb siiski, et vanusega seotud tingimuse täitmise korral tuleb teha test ka loomadele, kes on hävitamise eesmärgil vastu võetud.
Teiseks tuleneb määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõike 1 sõnastusest, et kuupäev, millest alates pidi selleks, et lubada ühenduses tapetud üle 30 kuu vanuste veiste liha inimtoiduks ühenduses või ekspordiks kolmandasse riiki, olema heakskiidetud BSE kiirtesti tulemus negatiivne, oli nihutatud 1. jaanuarile 2001.
Kolmandaks tuleneb määruse nr 2777/2000 põhjendusest 3, et selleks, et soodustada asjassepuutuval perioodil, s.o 1. jaanuarist kuni 30. juunini 2001 vabatahtlikku testimist kui alternatiivi riigipoolsele kokkuostukavale, nähti selle määruse artikli 2 lõikes 2 ette, et ühendus kaasrahastab BSE teste ja tema rahalise toetuse määr on 100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide kuludest ilma käibemaksuta summas kuni 15 eurot testi kohta.
Neljandaks, võttes arvesse ühte määruse nr 2777/2000 eesmärki, mille kohaselt võib alates 1. jaanuarist 2001 inimtoiduks lubada vaid nende üle 30 kuu vanuste veiste liha, kelle BSE testi tulemus on negatiivne, andis määruse nr 2777/2000 artikli 3 lõige 4 liikmesriikidele, kes suudavad teha piisavalt teste üle 30 kuu vanuste loomade tavapärasel hulgal tapmisel, võimaluse artikli 3 lõikes 1 sätestatud kokkuostu erikava rakendamine peatada.
Siiski tuleb lisada, et asjaolu, et määrus nr 2777/2000 võeti vastu määruse nr 1254/1999 artikli 38 lõike 1 alusel, ei tähenda seda, et kõiki selles ette nähtud meetmeid saab käsitada sekkumisena mõne põllumajandusturu – käesoleval juhul veiselihaturu – tasakaalustamiseks määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti b mõttes.
Ühelt poolt viitab määruse nr 2777/2000 põhjendus 1 määruse nr 1254/1999 artikli 38 lõikele 1 ainult selles osas, mis puudutab kokkuostu erikava, mille järel loomad hävitatakse.
Teiseks tuleneb määruse nr 2777/2000 põhjendusest 2 ja artiklist 2, et kõnealuse kokkuostu erikavaga ette nähtud loomade turult kõrvaldamist tuli rakendada kooskõlas BSE testimise suhtes kohaldatavate erieeskirjadega, mis on sätestatud otsusega 2000/764, ning testimiseks heakskiidetud meetoditega, mis on ette nähtud otsusega 98/272.
Ühtlasi tuleb meenutada, et otsus 2000/764, mis võeti selle preambulist nähtuvalt vastu muu hulgas nõukogu 11. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/662/EMÜ veterinaarkontrollide kohta ühendusesiseses kaubanduses seoses siseturu väljakujundamisega (
EÜT L 395, lk 13
; ELT eriväljaanne 03/09, lk 214) alusel, nägi BSE seireks ja likvideerimiseks ühenduses ette, et 2001. aastal tuleb üle 30 kuu vanustele veistele teha otsuse 98/272 IVa lisas loetletud heakskiidetud kiirtest ajaliselt kahes etapis.
Otsuse 2000/764 artikli 1 lõigete 1 ja 2 kohaselt puudutas esimene etapp, mis algas 1. jaanuaril 2001, kõiki üle 30 kuu vanuseid veiseid, kes kuulusid spetsiaalsele hädatapmisele, sealhulgas neid, kes olid hävitamise eesmärgil vastu võetud vastavalt määrusele nr 2777/2000 või kellel ilmnesid tapmisel kliinilised sümptomid, ning juhuslikku valimit põllumajandusettevõttes surnud veistest.
Teine etapp, mis pidi põhimõtteliselt rakenduma hiljemalt 1. juulist 2001, puudutas otsuse 2000/764 artikli 1 lõike 3 kohaselt kõiki neid veiseid, kelle suhtes kohaldati korralist tapmist inimtoiduks ja kes täitsid samas ka vanusega seotud tingimuse.
Seega määrusega nr 2777/2000 vaid nihutati 1. jaanuarile 2001 seda kuupäeva, milleks otsusega 2000/764 oli kehtestatud 1. juuli 2001 ja alates millest tuli otsuse 98/272 VIa lisas loetletud BSE test teha kõikidele üle 30 kuu vanustele veistele, kes tapetakse ühenduses inimtoiduks, ning turustada lubati ainult liha, mille testi tulemused on negatiivsed.
Sellest järeldub, et veistele BSE testide tegemise kohustus on käsitatav veterinaarmeetmena, mis kuulub asjaomase haiguse likvideerimise ja seire programmi. Vastavalt määruse nr 1258/1999 artikli 3 lõikele 2 rahastab ühendus seda meedet artikli 1 lõike 2 punkti d alusel.
Neil asjaoludel ei ole vaja kontrollida, kas määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõige 2 – osas, milles see näeb ette, et ühendus rahastab BSE testide kulusid vaid osaliselt – on määrusega nr 1254/1999 vastuolu tõttu kehtetu.
Eeltoodut arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et keeld turustada nende üle 30 kuu vanuste veiste liha, kelle BSE testi – mis tehti nimetatud sättega alates 1. jaanuarist 2001 kohustuslikuks – tulemus ei ole negatiivne, on määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2 punkti d tähenduses käsitatav veterinaarmeetmena, mis kuulub BSE likvideerimise ja seire programmi.
Neljas ja viies küsimus
Neljanda ja viienda küsimusega, mida tuleb koos analüüsida, tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sisuliselt seda, kas määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 2 ning direktiivi 85/73 artiklit 4 ja artikli 5 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad jätta BSE testide kulud ettevõtjate kanda ja kehtestada neile lõivu, ning juhul, kui see on nii, siis milliste kriteeriumide kohaselt tuleb seda teha.
Siinkohal on vaja täpsustada, et otsusega 2000/773 määrati ühenduse rahaline toetus liikmesriikide esitatud BSE seireprogrammidele aastaks 2001. Esiteks määrati otsuse 2000/764 artikli 1 lõigetes 1 ja 2 nimetatud loomade osas – s.o loomad, kes kuulusid spetsiaalsele hädatapmisele, kes olid hävitamise eesmärgil vastu võetud vastavalt määrusele nr 2777/2000 ja kellel ilmnesid tapmisel kliinilised sümptomid ning kes olid põllumajandusettevõttes surnud ja juhuslikku valimi hulka arvatud – otsuse 2000/773 artikliga 18 rahaline toetus 100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostuhinnast ilma käibemaksuta kuni 30 eurot testi kohta.
Teiseks kehtestati otsuse 2000/773 artiklis 17 põhimõte, et ühendus toetab rahaliselt otsuse 2000/764 artikli 1 lõike 3 kohaselt tehtud teste üle 30 kuu vanustele veistele, kes kuuluvad korralisele tapmisele inimtoiduks, kuid vastavat summat kindlaks ei määratud.
Veel tuleneb määruse nr 2777/2000 artiklist 2, et ühendus pidi kuni otsuse 2000/764 artikli 1 lõikes 3 sätestatud kohustusliku testprogrammi jõustumiseni ja igal juhul kuni 1. juulini 2001 maksma toetust, mis moodustab 100% diagnostikaseadmete ja reaktiivide ostukuludest ilma käibemaksuta summas kuni 15 eurot testi kohta, mis tehakse inimtoiduks ette nähtud loomadele.
Niisiis järeldub otsuse 2000/773 artiklite 17 ja 18 ning määruse nr 2777/2000 artikli 2 sõnastusest, et nendes artiklites kehtestatakse vaid põhimõte, et ühendus kaasrahastab testidega seotud kulusid, kusjuures viimasena mainitud kahes artiklis on näidatud ka testimiseks kohustuslike loomade eest makstav maksimaalne summa. Seevastu miski nendes artiklites ei osuta sellele, kuidas peab katmata kulusid rahastama, ega nimeta, kes on nende maksmise eest lõplikult vastutav.
Sellega seoses peab märkima, et direktiiviga 85/73 kehtestati ühtlustatud eeskirjad, mis käsitlevad veterinaaride teostatud loomade ja loomsete saaduste sanitaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamist, et tagada inimeste ja loomade tervis. Selle direktiivi artikli 1 kohaselt tagavad liikmesriigid vastavalt direktiivi A lisas sätestatud korrale, et nimetatud lisas loetletud inimtoiduks ette nähtud toodete inspekteerimise ja kontrolli käigus tekkivate kulude katteks nõutakse sisse ühenduse lõiv.
Direktiivi 85/73 A lisa 1. peatükis on toodud muu hulgas direktiiviga 64/433 hõlmatud värskele lihale kehtestatud lõivud. Veiseliha osas nõuavad liikmesriigid tapmisega seotud inspekteerimiskulude katteks sisse standardsumma, mis täiskasvanud veiste puhul on 4,5 eurot looma kohta ja noorveiste puhul 2,5 eurot looma kohta.
Samas tuleb märkida, et kuigi direktiivi 64/433 I lisa VI peatüki punkti 27 alapunkt a näeb ette, et tapaeelne kontroll peab võimaldama välja selgitada, kas loomad kannatavad inimestele ja loomadele ülekanduva haiguse all, kas neil ilmnevad sellise haiguse sümptomid või kas nende üldseisund viitab sellise haiguse esinemisele, ei ole BSE-d siiski nende mainitud direktiivi artiklis 5 loetletud haiguste hulgas, mida veiste veterinaarinspekteerimise ja -kontrolliga tahetakse tuvastada.
Sellest järeldub, et BSE testidega seotud kulud ei ole hõlmatud direktiivi 85/73 A lisaga, mis kehtestab tapmisega seotud inspekteerimiskulusid käsitlevad ühenduse lõivud. Kuna kõnealuste testide eest makstav summa ei olnud ühtlustatud, võis selle igas liikmesriigis järelikult määrata kulude alusel, mis testide tegemisega seotud toimingutega kaasnevad.
Esiteks näeb direktiivi 85/73 artikli 4 lõige 1 ette, et kuni ühenduse lõive reguleerivate sätete vastuvõtmiseni tagavad liikmesriigid muu hulgas kõnealuse direktiivi artikliga 1 hõlmamata inspekteerimise ja kontrolli finantseerimise.
Teiseks ei välista direktiivi 85/73 artikli 5 lõike 4 teine lõik liikmesriikide õigust kehtestada loomakatku ja episootiliste ja enzootiliste haiguste tõrjele suunatud lõive.
Nii direktiivi 85/73 sätete sõnastusest kui ka ülesehitusest tuleneb, et direktiivi artikkel 4 hõlmab liikmesriigi kehtestatud riiklikke lõive sanitaarinspekteerimise ja -kontrolli kohta, mis, olles seotud inimtoiduks ette nähtud loomade – käesoleval juhul veiste – tapmisega, vastavad kontrollidele või isegi BSE testide laadsetele testidele, mida ei ole direktiivis 64/433 ette nähtud, samas kui direktiivi 85/73 artikli 5 lõike 4 teise lõiguga on hõlmatud need lõivud, mis liikmesriik kehtestab loomakatku ja episootiliste ja enzootiliste haiguste tõrje raames, mille hulka ei kuulu tapmine.
Põhikohtuasjas tuleb BSE testide kohta, mille tegemine on otsuse 2000/764 artikli 1 lõigete 1 ja 2 kohaldamisel kohtuslik, märkida, et kuigi neid teste tehakse tapmise korral, tahetakse nende testidega saada kinnitust, et teatud riskigruppi kuuluvad veised on sellesse haigusesse nakatunud ja et nende liha ei ole ette nähtud inimtoiduks. Seega, kuna need lõivud, mis liikmesriik võib seesuguste testide rahastamiseks kehtestada, on osa episootiliste haiguste tõrjest, kuuluvad need direktiivi 85/73 artikli 5 lõike 4 teise lõigu kohaldamisalasse.
Seevastu BSE testid, mis on ette nähtud nii otsuse 2000/764 artikli 1 lõikes 3 kui ka määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõikes 1, on seotud inimtoiduks mõeldud veiste tapmisega ja neid võib seega rahastada riiklike lõivude kohaldamisega direktiivi 85/73 artikli 4 tähenduses.
Mis puutub kriteeriumidesse, millega tuleb selliste lõivude nagu põhikohtuasjas BSE testide rahastamiseks mõeldud lõivude kehtestamisel arvestada, siis tuleneb direktiivi 85/73 artiklist 4, et ühenduse lõivude puudumise korral võivad liikmesriigid kohaldada riiklikke lõive vastavuses ühenduse lõivude põhimõtetega.
Siinjuures tuleneb direktiivi 85/73 artikli 5 lõigetest 1-3, et ühenduse lõivude summad kehtestatakse tasemel, millega kaetakse pädeva asutuse kantud palga- ja sotsiaalkindlustuskulud ning kontrolli ja inspekteerimise läbiviimise halduskulud, et kehtestatud kogulõiv ei või ületada tegelikke inspekteerimiskulusid ning et igasugune lõivude otsene või kaudne tagasinõudmine on keelatud.
Tuleb märkida, et samad põhimõtted on analoogia alusel kohaldatavad juhul, kui liikmesriigid kehtestavad nii nagu põhikohtuasjas direktiivi 85/73 artikli 4 tähenduses riiklikud lõivud, mis on suunatud nende BSE testidega kaasnevate kulude katmiseks, mis tehakse inimtoiduks tapmisele kuuluvatele veistele.
Tuleb lisada, et direktiivi 85/73 artikli 5 lõike 4 teine lõik ei kohusta liikmesriike ühenduse lõivude põhimõtetest kinni pidama, kui nad kehtestavad loomakatku ja episootiliste ja enzootiliste haiguste tõrjele suunatud lõive, mis on mõeldud nende BSE testidega kaasnevate kulude katmiseks, mis tehakse otsuse 2000/764 artikli 1 lõigetes 1 ja 2 osutatud veistele.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale ja viiendale küsimusele vastata, et määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 2 ning direktiivi 85/73 artiklit 4 ja artikli 5 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et need sätted ei keela liikmesriikidel kehtestada BSE testide kulude rahastamiseks mõeldud riiklikke lõive. Veiste inimtoiduks tapmisega seotud lõivude kogusumma peab olema kehtestatud vastavuses ühenduse lõivude põhimõtetega, mille kohaselt esiteks ei tohi see summa ületada palga- ja sotsiaalkindlustuskulusid ning halduskulusid hõlmavaid kulusid, mis on selliste testide tegemisega seotud, ja teiseks on keelatud igasugune selliste lõivude otsene või kaudne tagasinõudmine.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Komisjoni 18. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 2777/2000, millega võetakse vastu veiselihaturu erakorralised toetusmeetmed (muudetud komisjoni 19. jaanuari 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 111/2001), artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes peetakse silmas veiste spongioosse entsefalopaatia teste, mis Madalmaades 2001. aasta mais ja juunis kõikidelt üle 30 kuu vanustelt inimtoiduks tapetud veistelt pärineva liha osas kohustuslikus korras tehti.

2.
Määrusega nr 111/2001 muudetud määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et keeld turustada nende üle 30 kuu vanuste veiste liha, kelle veiste spongioosse entsefalopaatia testi – mis nimetatud sättega alates 1. jaanuarist 2001 kohustuslikuks tehti – tulemus ei ole negatiivne, on nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta artikli 1 lõike 2 punkti d tähenduses käsitatav veterinaarmeetmena, mis kuulub veiste spongioosse entsefalopaatia likvideerimise ja seire programmi.

3.
Määrusega nr 111/2001 muudetud määruse nr 2777/2000 artikli 2 lõiget 2 ning nõukogu 29. jaanuari 1985. aasta direktiivi 85/73/EMÜ veterinaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise kohta, mida hõlmavad direktiivid 89/662/EMÜ, 90/425/EMÜ, 90/675/EMÜ ja 91/496/EMÜ (muudetud ja konsolideeritud nõukogu 26. juuni 1996. aasta direktiiviga 96/43/EÜ), artiklit 4 ja artikli 5 lõike 4 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et need sätted ei keela liikmesriikidel kehtestada veiste spongioosse entsefalopaatia testide kulude rahastamiseks mõeldud riiklikke lõive. Veiste inimtoiduks tapmisega seotud lõivude kogusumma peab olema kehtestatud vastavuses ühenduse lõivude põhimõtetega, mille kohaselt esiteks ei tohi see summa ületada palga- ja sotsiaalkindlustuskulusid ning halduskulusid hõlmavaid kulusid, mis on selliste testide tegemisega seotud, ja teiseks on keelatud igasugune selliste lõivude otsene või kaudne tagasinõudmine.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.