CELEX: 62006CJ0044
Toldunion
fællesskabsforsendelse
bevis for forsendelsens forskriftmæssighed eller stedet for overtrædelsen
frist på tre måneder
indrømmelse af frist efter afgørelsen om opkrævning af importafgifter

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 11a, stk. 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1062/87
af 27. marts 1987 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse (EFT L 107, s. 1),
som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1429/90 af 29. maj 1990 (EFT 137, s. 21, herefter »forordning nr. 1062/87«).
Anmodningen er blevet forelagt i forbindelse med en sag anlagt af selskabet Gerlach & Co. mbH (herefter »Gerlach«) mod Hauptzollamt
Frankfurt (Oder) (toldkontor, herefter »Hauptzollamt«) vedrørende inddrivelse af importafgifter.

Fællesskabsbestemmelser
På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen var fællesskabsforsendelsesproceduren reguleret dels ved Rådets
forordning (EØF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om fællesskabsforsendelse (EFT 1977 L 38, s. 1), som ændret ved Rådets forordning
(EØF) nr. 474/90 af 22. februar 1990 (EFT L 51, s. 1, herefter »forordning nr. 222/77«), dels ved forordning nr. 1062/87.
Artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 222/77 bestemmer:
»Konstateres det, at der i forbindelse med en fællesskabsforsendelse er begået overtrædelser eller uregelmæssigheder i en
bestemt medlemsstat, inddrives eventuelt forfaldne told- og afgiftsbeløb af denne medlemsstat i henhold til dens ved lov eller
administrativ fastsatte bestemmelser, uden at der herved er taget stilling til spørgsmålet om strafforfølgning.«
I tilfælde af at stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, opstiller artikel 36, stk. 2 og 3, en
række formodningsregler, der gør det muligt at undgå kompetencekonflikter.
Artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 222/77 fastsætter nærmere bestemt:
»Når forsendelsen ikke er blevet frembudt ved bestemmelsestoldstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden
ikke kan fastslås, anses denne overtrædelse eller uregelmæssighed for begået:
–        i den medlemsstat, som afgangstoldstedet henhører under, eller
–        i den medlemsstat, hvorunder det indgangstoldsted i Fællesskabet henhører, som der er indgivet en grænseovergangsattest til
medmindre der inden for en nærmere fastsat frist på en for de kompetente myndigheder tilfredsstillende måde enten føres bevis
for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller det påvises, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk
er begået.
Når den pågældende overtrædelse eller uregelmæssighed i mangel af et sådant bevis fortsat anses for begået i afgangsmedlemsstaten
eller i indgangsmedlemsstaten som omhandlet i første afsnit, andet led, opkræves told og andre afgifter for de pågældende
varer af denne medlemsstat i henhold til dens love og administrative bestemmelser.
[...]«
Artikel 11a i forordning nr. 1062/87 bestemmer:
»1.      Når en forsendelse ikke er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke
kan fastslås, underretter afgangsstedet den hovedforpligtede herom så hurtigt som muligt og inden udløbet af den ellevte måned
efter datoen for registreringen af angivelsen til fællesskabsforsendelse.
2.      I den i stk. 1 omhandlede underretning anføres især den frist, inden for hvilken der på en for toldmyndighederne tilfredsstillende
måde skal føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller inden for hvilken det kan påvises, hvor
overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk er begået.
Nævnte frist fastsættes til tre måneder fra datoen for den i stk. 1 omhandlede underretning. Hvis det nævnte bevis ikke er
ført inden udløbet af denne frist, inddriver den kompetente medlemsstat importafgifter og andre afgifter for de pågældende
varer. I tilfælde, hvor denne medlemsstat ikke er den medlemsstat, hvor afgangsstedet er beliggende, skal sidstnævnte straks
informere den førstnævnte medlemsstat.«

Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Hauptzollamt på begæring af Gerlach den 6. og den 13. juli 1990 lod to forsendelser
af levende kalve fra Polen med bestemmelsestoldsted Barcelona (Spanien) frembyde til ekspedition under fællesskabsforsendelsesproceduren.
Da Hauptzollamt havde modtaget de afstemplede retureksemplarer fra toldmyndighederne i La Jonquera (Spanien) og Barcelona,
som fastslog, at disse forsendelser var frembudt ved bestemmelsestoldstedet, afsluttede Hauptzollamt fællesskabsforsendelsen.
Senere undersøgelser foretaget af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber samt Potsdam og Hannovers toldefterforskningstjenester
afslørede imidlertid, at de spanske toldstempler, som var påført nævnte retureksemplarer, var falske, og at uregelmæssigheder
var blevet begået under kvægtransporten. Det nøjagtige sted for disse uregelmæssigheder har ikke kunnet fastslås.
Som følge heraf tilsendte Hauptzollamt den 30. januar og den 4. februar 1992 Gerlach som den hovedforpligtede i forsendelsesproceduren
to afgiftsafgørelser med henblik på efteropkrævning af importafgifter vedrørende de omhandlede to forsendelser.
Gerlach indgav en klage over disse afgørelser og anmodede samtidig om udsættelse af fuldbyrdelsen heraf.
Ved brev af 2. april 1992 underrettede Hauptzollamt Gerlach om, at de afsendte varer ikke var frembudt ved bestemmelsestoldstedet,
og meddelte virksomheden, at den indtil den 7. juli 1992 kunne føre bevis for, at forsendelserne var gennemført forskriftsmæssigt,
eller påvise, hvor overtrædelserne eller uregelmæssigheden faktisk blev begået. Fuldbyrdelsen af afgiftsafgørelserne blev
udsat til udløbet af denne frist.
Da nævnte frist var udløbet, uden at Gerlach havde fremlagt de krævede beviser, afviste Hauptzollamt ved afgørelse af 28.
juli 1998 klagen som ubegrundet.
Gerlach har herefter anlagt sag ved Finanzgericht des Landes Brandenburg med påstand om annullation af afgiftsafgørelserne
og den trufne afgørelse i klagesagen.
I forbindelse med sagen har Gerlach fremført det klagepunkt mod Hauptzollamt, at man først har tilstået selskabet fristen
på tre måneder fastsat i artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87 efter at have truffet afgørelse om at efteropkræve
importafgifterne. I den forbindelse har Gerlach påberåbt sig Domstolens dom af 21. oktober 1999, Lensing & Brockhausen (sag
C-233/98, Sml. I, s. 7349), hvoraf følger, at afgangsmedlemsstaten ved ikke afsluttede forsendelser kun er berettiget til
at opkræve afgifterne hos den hovedforpligtede, når staten forudgående har meddelt denne, at han inden for en frist på tre
måneder kan føre bevis for, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk har fundet sted.
Hauptzollamt har anfægtet dette argument fra Gerlach, idet det heroverfor har anført, at selskabet under alle omstændigheder
blev indrømmet fristen på tre måneder under klagesagen. Dermed er en eventuel procedurefejl med hensyn til fastsættelsen af
nævnte frist blevet afhjulpet.
Under disse omstændigheder har Finanzgericht des Landes Brandenburg besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende
præjudicielle spørgsmål:
»Er en national toldadministration berettiget til at bogføre afgifterne før indrømmelsen af fristen i artikel 11a, stk. 2,
i [forordning (EØF) nr. 1062/87] vedrørende stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden og til først at fastsætte denne
frist under klagesagen?«
Den forelæggende ret er tilbøjelig til at besvare det forelagte spørgsmål bekræftende. Den har fundet, at den medlemsstat,
hvorunder afgangsstedet hører, kan bogføre afgifter før indrømmelsen af fristen på tre måneder i artikel 11a, stk. 2, i forordning
nr. 1062/87, når den hovedforpligtede indrømmes denne frist i forbindelse med klagesagen.
Ifølge Finanzgericht bør toldadministrationen normalt som det første indrømme den hovedforpligtede den omhandlede frist, og
først når denne frist er udløbet påbegynde inddrivelsen af afgifter. Det er dog ikke forbudt at gennemføre disse procedurer
i omvendt rækkefølge. Ifølge den forelæggende ret er det vigtige nemlig, at en frist på tre måneder faktisk indrømmes den
hovedforpligtede, og at denne får konkret mulighed for at tilvejebringe de nødvendige beviser, før inddrivningsproceduren
afsluttes. Således er en afgiftsafgørelse, som gøres til genstand for en klage, endnu ikke endelig. Følgelig ville den hovedforpligtede,
hvis den nationale myndighed indrømmede den omhandlede frist under klagesagen, stadig have mulighed for at føre de nødvendige
beviser og herved opnå annullation af den anfægtede afgørelse. Selv i det tilfælde bliver den hovedforpligtedes rettigheder
således respekteret.
Selv om Finanzgericht ganske vist anerkender, at Domstolen i Lensing & Brockhausen-dommen og i dom af 20. januar 2005, Honeywell
Aerospace (sag C-300/03, Sml. I, s. 689), har lagt til grund, at afgangsmedlemsstaten først kan inddrive afgifter, når den
har meddelt den hovedforpligtede, at han råder over den omhandlede frist på tre måneder, er den imidlertid af den opfattelse,
at den løsning, der er lagt til grund i disse domme, ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.
Den har nemlig konstateret dels, at der i de sager, der har givet anledning til disse domme, ikke var blevet tilstået de hovedforpligtede
nogen frist, mens der i det foreliggende tilfælde blev fastsat en frist, efter at afgiftsafgørelsen var truffet, men før denne
var blevet endelig. Dels har Domstolen ikke i Honeywell Aerospace-dommen fortolket artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87,
som er genstanden for den foreliggende sag, men derimod den bestemmelse, der fulgte efter, nemlig artikel 379, stk. 2, i Kommissionens
forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om
indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 253, s. 1).

Om det præjudicielle spørgsmål
Med sit præjudicielle spørgsmål ønsker det forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87
skal fortolkes således, at den medlemsstat, hvorunder afgangsstedet hører, kan indrømme den hovedforpligtede fristen på tre
måneder til at føre bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller påvise, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden
faktisk er begået – efter at afgørelsen om at inddrive importafgifterne er truffet – i forbindelse med behandlingen af en
klage indgivet over denne afgørelse.

Parternes argumenter
Gerlach og Kommissionen er af den opfattelse, at den medlemsstat, hvori afgangsstedet ligger, først kan fastsætte og opkræve
importafgifter, når den i hovedsagen omhandlede tremånedersfrist er udløbet, uden at der er blevet ført bevis for, at forsendelsen
er gennemført forskriftsmæssigt, eller når beviser fremlagt af den hovedansvarlige er utilstrækkelige.
Denne fortolkning støttes ifølge Gerlach og Kommissionen af ovennævnte domme i Lensing & Brockhausen-sagen, henholdsvis Honeywell
Aerospace-sagen, i hvilke Domstolen allerede har behandlet det spørgsmål, som Finanzgericht har forelagt i den foreliggende
hovedsag. Ordlyden af disse domme er utvetydig, og deres konklusion kan fuldt ud anvendes analogt på tilfældet i hovedsagen.
Ifølge Gerlach og Kommissionen følger nævnte fortolkning desuden af selve indholdet af artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87,
hvorved det for det første påbydes at fastsætte den i hovedsagen omhandlede tremånedersfrist og dernæst for det andet – hvis
de krævede beviser ikke føres inden udløbet af denne frist – at inddrive importafgifter og andre afgifter.
Kommissionen har tilføjet, at den fortolkning, der er lagt til grund, ligeledes er bekræftet af formålet med denne bestemmelse,
som er at sikre en hurtig inddrivelse af afgifterne, gennem at anspore den hovedforpligtede til aktivt at samarbejde om at
klargøre situationen. Således vil afsendelsesmedlemsstatens tilståelse af den i hovedsagen omhandlede frist efter inddrivelsen
af afgifterne stride mod denne målsætning.
Hvis det efter afgørelsen om at inddrive importafgifter lykkes den hovedforpligtede inden for fristen at godtgøre, at uregelmæssighederne
er begået i en anden medlemsstat, hvilken det således tilkommer at forestå inddrivelsen, skal afgangsmedlemsstaten nemlig
trække den allerede trufne afgørelse tilbage og oversende sagen til den kompetente medlemsstat. Denne fortolkning har den
ulempe, at sagen forsinkes, hvilket er i strid med den effektive virkning af fastsættelsen af en sådan frist.
Kommissionen har endvidere understreget, at den foreslåede løsning er i overensstemmelse med fællesskabsrettens generelle
principper. Det er nemlig ubestridt, at hvis en administrativ procedure fastsætter partens ret til kontradiktion, kan den
retsakt, hvormed denne procedure afsluttes, kun træffes efter høring af parten.

Domstolens svar
Det fremgår af artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 222/77, at når en forsendelse i en situation som den, der foreligger i
hovedsagen, ikke er blevet frembudt ved bestemmelsestoldstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan
fastslås, anses denne overtrædelse eller uregelmæssighed for begået i den medlemsstat, som afgangstoldstedet henhører under,
medmindre der inden for en nærmere fastsat frist enten føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller
det påvises, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk er begået.
Artikel 11a, stk. 1, i forordning nr. 1062/87 præciserer dernæst, at når en forsendelse ikke er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet,
og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, underretter afgangsstedet den hovedforpligtede herom
så hurtigt som muligt og inden udløbet af den 11. måned efter datoen for registreringen af angivelsen til fællesskabsforsendelse.
I henhold til stk. 2 i samme artikel 11a anføres i nævnte underretning især den frist, inden for hvilken der på en for toldmyndighederne
tilfredsstillende måde skal føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller inden for hvilken det
kan påvises, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk er begået. Nævnte frist fastsættes til tre måneder fra datoen
for den i stk. 1 omhandlede underretning. Hvis det nævnte bevis ikke er ført inden udløbet af denne frist, inddriver den kompetente
medlemsstat importafgifter og andre afgifter.
Domstolen har allerede fastslået, at det fremgår af selve ordlyden af artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87 samt af
de i det væsentlige identiske bestemmelser, som fulgte efter denne, nemlig artikel 49, stk. 2, i Kommissionens forordning
(EØF) nr. 1214/92 af 21. april 1992 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse
(EFT L 132, s. 1) og artikel 379, stk. 2, i forordning nr. 2454/93, at afgangsstedets underretning af den hovedforpligtede
om den frist, inden for hvilken det krævede bevis kan føres, er obligatorisk og skal gå forud for opkrævningen af toldskylden
(jf. i denne retning dom af 14.4.2005, sag C-460/01, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 2613, præmis 62 og 80).
Domstolen har i øvrigt understreget, at denne frist skal beskytte den hovedforpligtedes interesser ved at indrømme denne tre
måneder til, i givet fald, at føre bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller at påvise, hvor overtrædelsen
eller uregelmæssigheden faktisk er begået (jf. dom af 14.11.2002, sag C-112/01, SPKR, Sml. I, s. 10655, præmis 38, og Honeywell
Aerospace-dommen, præmis 24).
Heraf følger, at den medlemsstat, hvorunder afgangsstedet hører, kun kan opkræve importafgifterne, såfremt den forudgående
har underrettet den hovedforpligtede om, at vedkommende har en frist på tre måneder til at føre de krævede beviser, og at
disse ikke er blevet ført inden for fristen (jf. i denne retning Lensing & Brockhausen-dommen, præmis 29, og Honeywell Aerospace-dommen,
præmis 23).
Under disse omstændigheder kan nævnte frist ikke først indrømmes, efter at de kompetente myndigheders har truffet afgørelse
om at inddrive importafgifterne, under en behandlingen af en klage indgivet over denne afgørelse. Dette må så meget desto
mere være tilfældet i en sag som den i hovedsagen omhandlede, hvor denne afgørelse umiddelbart kan fuldbyrdes.
En sådan forsinket meddelelse af denne frist strider nemlig mod bestemmelserne i artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87
og tilsidesætter den hovedforpligtedes ret, som følger af denne bestemmelse, til at gøre sine synspunkter gældende vedrørende
forsendelsens forskriftmæssighed, forud for, at den afgørelse om opkrævning, som den pågældende er adressat for, og som i
væsentlig grad påvirker hans interesser, træffes.
Overholdelsen af denne ret er således et grundlæggende fællesskabsretligt princip, som skal overholdes under enhver procedure,
herunder proceduren for fællesskabsforsendelse, der iværksættes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der
indeholder et klagepunkt mod den pågældende (jf. i denne retning dom af 24.10.1996, sag C-32/95 P, Kommissionen mod Lisrestral
m.fl., Sml. I, s. 5373, præmis 21 og 30, af 21.9.2000, sag C-462/98 P, Mediocurso mod Kommissionen, Sml. I, s. 7183, præmis
36, og af 9.6.2005, sag C-287/02, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 5093, præmis 37).
Det forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 11a, stk. 2, i forordning nr. 1062/87 skal fortolkes således,
at den medlemsstat, hvorunder afgangsstedet hører, ikke først må indrømme den hovedforpligtede fristen på tre måneder til
at føre bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller påvise, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden
faktisk er begået – efter at afgørelsen om at inddrive importafgifterne er truffet – i forbindelse med behandlingen af en
klage indgivet over denne afgørelse.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
Artikel 11a, stk. 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1062/87 af 27. marts 1987 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling
af proceduren for fællesskabsforsendelse, som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1429/90 af 29. maj 1990, skal
fortolkes således, at den medlemsstat, hvorunder afgangsstedet hører, ikke først må indrømme den hovedforpligtede fristen
på tre måneder til at føre bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller påvise, hvor overtrædelsen eller
uregelmæssigheden faktisk er begået – efter at afgørelsen om at inddrive importafgifterne er truffet – i forbindelse med behandlingen
af en klage indgivet over denne afgørelse.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.