CELEX: 61999CJ0080
Ansvar uden for kontraktforhold
Mælkproducenter
Forpligtelse til ikke-markedsføring
Udelukket fra mælkekvoteordningen
Erstatning
Substitution
Fast erstatningsbeløb i henhold til aftale
Forordning (EØF) nr. 2187/93
Kompetent domstol
Anvendelig ret

Dommens præmisser
1 Ved kendelser af 23. februar 1999, indgået til Domstolen den 4. marts 1999, har Verwaltungsgericht Frankfurt am Main i medfør af EF-traktatens artikel 177 (nu artikel 234 EF) forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af EF-traktatens artikel 215, stk. 2, og artikel 178 (nu artikel 288, stk. 2, EF og artikel 235 EF) og vedrørende fortolkningen af Rådets forordning (EØF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt har været forhindret i at udøve deres virksomhed (EFT L 196, s. 6).
2 Disse spørgsmål er rejst under tre tvister, dels Ernst Otto Flemmer og Renate Christoffel mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, dels Marike Leitensdorfer mod Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (herefter »BLE«) angående sidstnævntes afslag på helt eller delvis at betale sagsøgerne i hovedsagen den erstatning, som de tidligere havde fået tilbudt, med den begrundelse, at betingelserne efter forordning nr. 2187/93 for tildeling heraf ikke var opfyldt.
Retsforskrifter
3 Ved forordning (EØF) nr. 1078/77 om indførelse af en præmieordning for ikke-markedsføring af mælk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvægsbesætninger (EFT L 131, s. 1), som blev vedtaget af Rådet den 17. maj 1997, blev der indført en ordning, hvorefter der skulle udbetales præmie til producenter, som for en femårsperiode forpligtede sig til enten ikke at markedsføre mælk og mejeriprodukter eller at omstille malkekvægsbesætninger til kødproduktion.
4 Den 31. marts 1984 vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 856/84 om ændring af forordning (EØF) nr. 804/68 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 10) og forordning (EØF) nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 omhandlede afgift på mælk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13). Ved disse forordninger blev der med virkning fra den 1. april 1984 indført en ordning med en tillægsafgift på mælk, hvorefter hver enkelt mælkeproducent var forpligtet til kun at markedsføre de mængder mælk, som svarede til den mælkekvote, der var tildelt ham (herefter »referencemængden«), idet han i modsat fald skulle betale tillægsafgift. Denne kvote svarede til den mængde mælk, som fremstilledes inden for et referenceår, der for Forbundsrepublikken Tysklands vedkommende var 1983.
5 De producenter, som ikke havde haft nogen produktion i løbet af dette år på grund af deres forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77, var udelukket fra mælkekvoteordningen.
6 Ved domme af 28. april 1988 i Mulder-sagen (sag 120/86, Sml. s. 2321) og Von Deetzen-sagen (sag 170/86, Sml. s. 2355) kendte Domstolen forordning nr. 857/84 ugyldig i det omfang, den ikke bestemte, at der skulle tildeles en referencemængde til de producenter, som ikke havde leveret mælk i løbet af den pågældende medlemsstats referenceår.
7 Rådets forordning (EØF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om ændring af forordning nr. 857/84 (EFT L 84, s. 2) blev udstedt til opfyldelse af Mulder- og Von Deetzen-dommene. Den gav mulighed for at tildele en særlig referencemængde til den gruppe producenter, der tidligere var udelukket fra mælkekvoteordningen; nævnte mængde udgjorde 60% af deres produktion i løbet af de 12 måneder forud for indgåelsen af deres forpligtelse til ikke-markedsføring i henhold til forordning nr. 1078/77.
8 Ved domme af 11. december 1990 i Spagl-sagen (sag C-189/89, Sml. I, s. 4539) og Pastätter-sagen (sag C-217/89, Sml. I, s. 4585) blev artikel 3a, stk. 1 og 2, i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 764/89, kendt ugyldig, navnlig under hensyn til, at de særlige kvoter var begrænset til 60% af referenceproduktionen. Med henblik på opfyldelsen af disse domme blev forordning nr. 857/84 ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1639/91 af 13. juni 1991 (EFT L 150, s. 35).
9 Ved mellemafgørelse af 19. maj 1992 i sagen Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen (forenede sager C-104/89 og C-37/90, Sml. I, s. 3061, herefter »Mulder II-dommen«) kendte Domstolen Fællesskabet ansvarligt for de tab, der var forvoldt mælkeproducenter, som var blevet forhindret i at markedsføre mælk på grund af anvendelsen af forordning nr. 857/84.
10 På grund af det store antal producenter, der var berørt af Mulder II-dommen, og med henblik på den fulde opfyldelse af denne dom vedtog Rådet forordning nr. 2187/93. Det bestemmes i forordningen, at de nationale myndigheder skal fremsætte tilbud over for de pågældende producenter om en fast godtgørelse til fuld og endelig afgørelse af erstatningen, som disse kan acceptere eller afslå.
11 Ifølge erstatningsproceduren i henhold til forordningens artikel 10, stk. 2, første afsnit, var de producenter, som ønskede at rejse erstatningskrav, forpligtet til senest den 30. september 1993 at forelægge dette for den kompetente myndighed, som var udpeget af den pågældende medlemsstat.
12 Ifølge artikel 2 i forordning nr. 2187/93 blev erstatningskravet godkendt, når det var fremsat af en producent, der havde fået tildelt en endelig, specifik referencemængde på betingelserne i artikel 3a, stk. 3, i forordning nr. 857/84 efter omstændighederne enten pr. 29. marts 1991 i henhold til forordning nr. 764/89 eller pr. 1. juli 1993 i henhold til forordning nr. 1639/91.
13 Ifølge artikel 5 i forordning nr. 2187/93 blev krav fra producenter, som pr. 1. juli 1993 havde fået tildelt en endelig, specifik referencemængde i henhold til forordning nr. 1639/91, godkendt på den resolutive betingelse, at disse producenter hverken deltog i noget program for ophør med mælkeproduktion eller solgte eller bortforpagtede hele deres bedrift indtil den 1. juli 1994.
14 Hvis den specifikke mængde, der var endeligt tildelt, var mindre end 80% af den foreløbige specifikke mængde, eller hvis bedriften var delvis solgt eller bortforpagtet enten - efter omstændighederne - inden den 1. april 1992 eller inden den 1. juli 1994, blev den årlige mængde, der skulle ydes erstatning for, i henhold til artikel 7 i forordning nr. 2187/93 nedsat med den mængde, der var tilbageført til den nationale reserve.
15 Ifølge artikel 11 i forordning nr. 2187/93 skulle den kompetente myndighed kontrollere, at de af producenten givne oplysninger var korrekte og beregne erstatningsbeløbet på grundlag af den mængde og den periode, der skulle ydes erstatning for, ved anvendelse af de i bilaget anførte beløb.
16 Artikel 14 i forordning nr. 2187/93, der vedrører fremsættelse og accept af tilbud om erstatning, bestemmer:
»Inden for en frist på højst fire måneder regnet fra kravets modtagelse fremsætter den i artikel 10 omhandlede myndighed på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning et tilbud om erstatning til producenten, ledsaget af en kvittering for fuld og endelig afgørelse.
Hvis producentens ret til en specifik referencemængde har hjemmel i:
- forordning (EØF) nr. 764/89, udbetales erstatningen, så snart kvitteringen, behørigt godkendt og underskrevet af producenten, er modtaget retur
- forordning (EØF) nr. 1639/91, udbetales erstatningen, såfremt kvitteringen, behørigt godkendt og underskrevet af producenten, er modtaget retur, efter den 1. juli 1994, så myndigheden kan kontrollere, at artikel 5 og 7 er blevet overholdt, medmindre producenten over for myndigheden stiller en sikkerhed på et beløb svarende til 115 % af den erstatning, der forinden er beregnet i henhold til nævnte artikler, for at sikre overholdelsen af de i de pågældende artikler anførte betingelser.
Hvis tilbuddet ikke accepteres inden for en frist på to måneder fra dets modtagelse, medfører dette, at det ikke længere er bindende for de berørte fællesskabsinstitutioner.
En accept af tilbuddet ved returnering til myndigheden inden for ovennævnte frist af kvitteringen i behørigt godkendt og underskreven stand indebærer et afkald på enhver form for yderligere krav mod fællesskabsinstitutionerne for det tab, der er omhandlet i artikel 1.«
17 I femtende betragtning til forordning nr. 2187/93 udtales: »Accepterer en producent ikke det tilbud, som en medlemsstats myndighed giver ham i henhold til denne forordning, svarer dette til en afvisning af Fællesskabets tilbud; det søgsmål, som producenten senere måtte indlede, hører derfor under Fællesskabets domsmyndighed«.
18 Traktatens artikel 178 bestemmer:
»Domstolen har kompetence til at afgøre tvister vedrørende de i artikel 215, stk. 2, omhandlede skadeserstatninger.«
19 Traktatens artikel 215, stk. 1 og 2, bestemmer:
»Fællesskabets ansvar i kontraktforhold bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på den pågældende kontrakt.
For så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold skal Fællesskabet i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af dets institutioner eller af dets ansatte under udøvelsen af deres hverv.«
Tvisterne i hovedsagen
20 I sag C-80/99 er Ernst Otto Flemmer en mælkeproducent, der accepterede tilbuddet om betaling af en erstatning på 64 684 DEM med rente 8% pro anno fra den 1. oktober 1993, som BLE havde fremsat over for ham i medfør af forordning nr. 2187/93. BLE har imidlertid afslået at betale ham det aftalte erstatningsbeløb, hvorefter Flemmer har rejst krav om udbetaling heraf.
21 BLE opsagde med øjeblikkelig virkning aftalen om erstatning i henhold til § 60, stk. 1, i Verwaltungsverfahrensgesetz (den tyske forvaltningslov, herefter »VwVfG«) med den begrundelse, at det under en kontrol havde vist sig, at Flemmer med urette havde fået tildelt den endelige, specifikke referencemængde, fordi han ikke havde fremstillet hele den midlertidige, specifikke referencemængde på sin bedrift.
22 I sag C-81/99 rejser Renate Christoffel krav om betaling af et beløb på 73 038,17 DEM, som hun fik tilbudt i erstatning i henhold til forordning nr. 2187/93. Det fremgik, at Renate Christoffel den 1. januar 1992 havde indskrænket sin bedrift til 4,45 ha og bortforpagtet den øvrige del af bedriften, uden at den hertil knyttede referencemængde blev overført til den nationale reserve, men derimod til forpagteren. Den kompetente myndighed undlod at overføre den pågældende mængde til den nationale reserve under hensyn til beskyttelsen af den berettigede forventning hos Renate Christoffel og den forpagter, til hvem referencemængden var blevet overført. Under disse omstændigheder afslog BLE at betale den aftalte erstatning og fremsatte et nyt tilbud over for Renate Christoffel om betaling af et beløb på 13 458,09 DEM.
23 I sag C-82/99 er Marike Leitensdorfer arving efter en producent, der selv ved arv havde overtaget bedriften efter en anden producent, som havde påtaget sig en forpligtelse til ikke-markedsføring i henhold til forordning nr. 1078/77. Marike Leitensdorfer har rejst krav om betaling af et beløb på 14 328,15 DEM med rente 8% pro anno fra den 1. oktober 1993, som andrager i alt 12 913,02 DEM.
24 Ud over at det kompetente hovedtoldkontor med virkning fra den 1. april 1996 tilbagekaldte den endelige, specifikke referencemængde på 39 870 kg - hvilken afgørelse Marike Leitensdorfer indbragte til prøvelse for Finanzgericht München (Tyskland) - blev den aftale om erstatning, der blev indgået på grundlag af den endelige, specifikke referencemængde mellem den producent, som Marike Leitensdorfer havde efterfulgt, og BLE, opsagt af sidstnævnte med øjeblikkelig virkning i henhold til VwVfG's § 60, stk. 1, med den begrundelse, at den endelige, specifikke referencemængde var blevet tildelt producenten med urette. Den oprindelige producent var nemlig først begyndt at levere mælk fra sin bedrift med virkning fra den 10. oktober 1991 og ikke inden for en sammenhængende periode på 12 måneder forud for den 29. marts 1991, således som det var fastsat i artikel 3a i forordning nr. 857/84, som ændret ved forordning nr. 1639/91.
De præjudicielle spørgsmål
25 Det fremgår af forelæggelseskendelsernes præmisser, at den nationale ret hælder til den opfattelse, at spørgsmålet i de verserende sager vedrører erstatning inden for kontraktforhold i traktatens artikel 215, stk. 1's forstand, hvorfor retten selv har fornøden kompetence til at afgøre sagen.
26 Rettens dom af 24. september 1998 i sagen Dethlefs m.fl. mod Rådet og Kommissionen (sag T-112/95, Sml. II, s. 3819) har imidlertid foranlediget den nationale ret til at nære tvivl om sin kompetence. Efter dens opfattelse kan det ikke udelukkes, at denne dom, og navnlig dommens præmis 55, kan fortolkes således, at tvister opstået på grund af forlig eller aftaler om erstatning, der er indgået af de nationale myndigheder på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning ifølge bestemmelserne i forordning nr. 2187/93 henhører under området for erstatning uden for kontraktforhold i traktatens artikel 215, stk. 2's forstand.
27 Da det således er forbundet med alvorlige vanskeligheder for Verwaltungsgericht Frankfurt am Main at afgøre, hvilken ret der er kompetent og i påkommende tilfælde at afgøre, hvilken lovgivning der finder anvendelse på de aftaler, som de for Verwaltungsgericht verserende tvister vedrører, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der har samme ordlyd i de tre sager C-80/99, C-81/99 og C-82/99:
»1) Skal EF-traktatens artikel 215, stk. 2, og artikel 178, sammenholdt med bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 2187/93, fortolkes således, at Domstolen også er kompetent i tvister, der beror på en aftale, som de kompetente nationale myndigheder har indgået i Rådets og Kommissionens navn og for disses regning ifølge de nærmere bestemmelser herom i Rådets forordning (EØF) nr. 2187/93 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt har været forhindret i at udøve deres virksomhed?
2) Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, og såfremt EF-traktatens artikel 215, stk. 1, finder anvendelse med den følge, at de nationale domstole er kompetente efter EF-traktatens artikel 183, spørges der, om de nationale forvaltningsprocessuelle regler eller de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, gælder for en sådan aftale, hvis intet herom er foreskrevet i forordning (EØF) nr. 2187/93.
3) Hvis de almindelige retsgrundsætninger gælder, spørges videre, om og på hvilke betingelser de kompetente nationale myndigheder helt eller delvis kan opsige en aftale, som er indgået på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning, hvis det efterfølgende viser sig, at betingelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 2187/93 for at afgive et tilbud om erstatning helt eller delvis ikke var opfyldt, eller betingelserne for at afgive et tilbud om erstatning kun er opfyldt, fordi de kompetente nationale myndigheder af hensyn til beskyttelsen af en berettiget forventning finder, at de er afskåret fra på ny at ophæve en endelig tildeling af en specifik referencemængde, som var betingelsen for at yde erstatningen.«
28 Ved kendelse fra Domstolens præsident er de tre sager blevet forenet med henblik på den mundtlige og skriftlige forhandling samt domsafsigelsen.
Første spørgsmål
29 Med dette spørgsmål ønsker den nationale ret nærmere bestemt oplyst, om traktatens artikel 215, stk. 2, og artikel 178, skal fortolkes således, at Fællesskabets retsinstanser er kompetente til at påkende tvister opstået på grund af en aftale om erstatning, som den kompetente nationale myndighed har indgået på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning i overensstemmelse med betingelserne i forordning nr. 2187/93.
Argumenter i indlæggene for Domstolen
30 Sagsøgerne i hovedsagen har gjort gældende, at producenterne har indgået forvaltningsaftaler om forlig, hvorfor tvister om disse forlig må henhøre under de tyske forvaltningsdomstoles kompetence.
31 Hvad angår modstriden mellem denne opfattelse og dommen i sagen Dethlefs m.fl. mod Rådet og Kommissionen anfører sagsøgerne i hovedsagen, at de kan vælge at anlægge sag enten ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans eller ved de nationale domstole, da begge disse retsinstanser er kompetente i alle de sager, som vedrører forvaltningsaftaler om forlig angående krav om erstatning og renter, der rejses i medfør af traktatens artikel 215, stk. 2.
32 Kommissionen har fremført to rækker af argumenter, den ene til støtte for, at de nationale domstole har kompetence, den anden til støtte for, at der skal rejses direkte søgsmål ved Fællesskabets retsinstanser.
33 Hvad angår spørgsmålet om de nationale domstoles kompetence anfører Kommissionen i det væsentlige, at producentens krav på Rådet og Kommissionen i medfør af den indgåede aftale træder i stedet for erstatningskravet i medfør af traktatens artikel 215, stk. 2, som følge af bestemmelsen om afkald i artikel 14, stk. 4, i forordning nr. 2187/93.
34 Hvad angår kompetencen for Fællesskabets retsinstanser anfører Kommissionen, at traktatens artikel 178 kan fortolkes vidt i den forstand, at denne bestemmelse ikke blot vedrører søgsmål om ansvar uden for kontraktforhold i snæver forstand, men også søgsmål om kontraktlige krav, når disse angår opfyldelsen af den erstatningspligt, som påhviler Fællesskabet ifølge traktatens artikel 215, stk. 2, eller når de på anden måde har forbindelse med denne erstatningspligt.
35 I så henseende fremhæver Kommissionen, at der er en nær materiel forbindelse mellem forordning nr. 2187/93 og Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold. Da denne forordning udelukkende vedrører opfyldelsen af erstatningspligten over for producenterne i overensstemmelse med Mulder II-dommen, må den fortolkes på grundlag af principperne i denne dom. Det vil således kunne være nødvendigt at afgøre, om, og i givet fald for hvilket beløb, den pågældende producent i medfør af principperne i Mulder II-dommen kunne have rejst krav over for Fællesskabet om erstatning af sit tab. Ifølge traktatens artikel 178 henhører dette spørgsmål under Domstolens enekompetence.
36 Desuden fremdrager Kommissionen en række processuelle problemer. For at en producent kan sikre sig renter, hvis han ikke får medhold ved den nationale domstol, vil han være nødt til at anlægge sag ved begge retsinstanser.
37 Kommissionens konklusion er, at Fællesskabets retsinstanser har kompetencen. Da der er en nær materiel forbindelse mellem rettigheder inden og uden for kontraktforhold, udgør denne løsning sandsynligvis den bedste garanti for retssagens effektivitet og hensigtsmæssighed.
Domstolens bemærkninger
38 Indledningsvis skal det påpeges, at aftaler af den karakter, tvisterne i hovedsagen vedrører, som fastsat i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2187/93 indgås mellem sagsøgerne på den ene side og Rådet og Kommissionen på den anden side.
39 Hvad angår spørgsmålet om, hvilken ret der er kompetent til at afgøre tvister, som Fællesskabet er part i, har de nationale domstole, ifølge EF-traktatens artikel 183 (nu artikel 240 EF) kompetence til at afgøre sådanne tvister, medmindre Domstolen efter traktaten har enekompetence.
40 Ifølge den ordning, der gælder efter traktaten for fordelingen af kompetencen mellem retsinstanserne, har parterne derfor ikke, som hævdet af sagsøgerne i hovedsagen, i tvister som de konkret foreliggende mulighed for at vælge mellem at anlægge sag enten ved Fællesskabets retsinstanser eller ved de nationale domstole.
41 Når følgen af denne ordning er, at kompetencen for Fællesskabets retsinstanser udelukker de nationale domstoles kompetence, må det undersøges, om Fællesskabets retsinstanser under et erstatningssøgsmål har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende tvister af den karakter, som er indbragt for den forelæggende ret.
42 Ingen bestemmelse i traktaten tillægger Domstolen kompetence til at påkende tvister vedrørende Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold, bortset fra EF-traktatens artikel 181 (nu artikel 238 EF), som ikke har relevans for hovedsagerne. Ifølge traktatens artikel 178 har Domstolen kompetence til at afgøre tvister vedrørende de i artikel 215, stk. 2, omhandlede skadeserstatninger, hvilken bestemmelse kun vedrører Fællesskabets erstatning uden for kontraktforhold, da Fællesskabets ansvar inden for kontraktforhold er omhandlet i samme bestemmelses stk. 1.
43 Tvister af den karakter, som er indbragt for den forelæggende ret, vedrører imidlertid Fællesskabets ansvar inden for kontraktforhold, da retsgrundlaget for sagsøgerne i hovedsagens krav er en aftale. Domstolen har derfor ikke kompetence.
44 Denne fortolkning bekræftes af femtende betragtning til forordning nr. 2187/93. Heraf fremgår, at i modsætning til, hvad der gælder for tvister opstået som følge af, at en producent ikke har accepteret det tilbud, den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat har fremsat over for ham - hvilke tvister henhører under Fællesskabets retsinstansers kompetence - har Domstolen ikke kompetence i tvister vedrørende erstatning i henhold til forordning nr. 2187/93.
45 Ganske vist er der en nær forbindelse mellem den erstatningsordning, som blev indført ved forordning nr. 2187/93, og erstatningssøgsmålet i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2.
46 Denne forbindelse kan dog ikke begrunde, at Domstolen i medfør af traktatens artikel 178 har kompetence til at afgøre tvister vedrørende aftaler, som er indgået i henhold til forordning nr. 2187/93.
47 Erstatningen i henhold til forordning nr. 2187/93 har en selvstændig karakter, da den ordning, som blev indført ved denne forordning, udgør et alternativ til den retlige løsning af tvisterne og et supplerende middel til at opnå en erstatning.
48 Hvad angår risikoen for, at de nationale domstole fortolker forordning nr. 2187/93 forskelligt, bemærkes, at en ensartet fortolkning af fællesskabsretten kan sikres ved det retlige samarbejde mellem de nationale retter og Domstolen, som er etableret inden for rammerne af den præjudicielle procedure. På dette punkt er situationen ikke forskellig fra den situation, som normalt består, når medlemsstaterne gennemfører Fællesskabets retsforskrifter, og de nationale domstole påkender tvister, der er opstået på grund af de nationale myndigheders gennemførelsesforanstaltninger.
49 De processuelle problemer, som er fremdraget af Kommissionen, mindskes af, at den forældelsesfrist, der er omhandlet i artikel 43 i EF-statutten for Domstolen, ifølge artikel 10, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 2187/93, begyndte at løbe på ny over for alle producenter fra den 30. september 1993, hvis ikke de i første afsnit omhandlede krav var blevet fremsat inden denne dato. I øvrigt har producenten, såfremt der efter indgåelsen af aftalen om erstatning helt eller delvis gives afslag herpå, under alle omstændigheder mulighed for at anvende de forhåndenværende retsmidler i national ret, i hvilken forbindelse der påhviler de nationale domstole, hvis afgørelser ikke kan appelleres, en forpligtelse til præjudicielt at forelægge sagen for Domstolen.
50 Det første spørgsmål må herefter besvares med, at traktatens artikel 215, stk. 2, og artikel 178, skal fortolkes således, at de ikke tillægger Domstolen kompetence til at påkende tvister opstået på grund af en aftale om erstatning, som den kompetente nationale myndighed har indgået i medfør af forordning nr. 2187/93 på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning.
Andet spørgsmål
51 For det tilfælde, at Domstolen fastslår, at den forelæggende ret har kompetence til at træffe afgørelse i de for den indbragte tvister, spørger den, hvilke regler der da gælder herfor.
52 Den forelæggende ret fastslår, at hverken aftalerne eller forordning nr. 2187/93 bestemmer, hvilke regler der finder anvendelse, og gør gældende, at national ret i den pågældende medlemsstat må finde anvendelse på området. Den forelæggende ret henviser dog til, at der er gjort den retsopfattelse gældende, at Unionens institutioner ved indgåelse af aftaler alene er undergivet fællesskabsretten, og at der med henblik herpå bør udvikles særlige regler vedrørende ansvaret i kontraktforhold på grundlag af de almindelige retsgrundsætninger, som er fælles for medlemsstaternes retssystemer.
Argumenter i indlæggene for Domstolen
53 Sagsøgerne i hovedsagen og Kommissionen har gjort gældende, at såfremt de nationale domstole har kompetencen, må denne have grundlag i gældende bestemmelser i national ret og ikke i de almindelige retsgrundsætninger, som er fælles for medlemsstaternes retssystemer. Kommissionen er navnlig af den opfattelse, at de nationale domstoles kompetence hviler på, at tvisterne i hovedsagen vedrører Fællesskabets ansvar inden for kontraktforhold, og at dette ansvar ifølge traktatens artikel 215, stk. 1, bestemmes efter den lovgivning, der finder anvendelse på den pågældende kontrakt. Det ville i øvrigt være selvmodsigende at anse de nationale domstole for kompetente, men samtidig anvende de nævnte almindelige retsgrundsætninger og ikke national ret.
Domstolens bemærkninger
54 Som det fremgår af Kommissionens argumentation, henviser traktatens artikel 215, stk. 1, hvad angår den lovgivning der finder anvendelse på den pågældende kontrakt, til medlemsstaternes nationale ret og ikke til de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer.
55 Det fremgår af fast retspraksis, at for så vidt fællesskabsretten, herunder dennes almindelige principper, ikke indeholder forskrifter herom, skal de nationale kompetente myndigheder ved gennemførelsen af en fællesskabsordning følge de processuelle og formelle bestemmelser i den pågældende medlemsstats retssystem. Som Domstolen tidligere har fastslået, kan de nationale regler dog kun anvendes, i det omfang det er fornødent af hensyn til gennemførelsen af fællesskabsrettens bestemmelser, og kun for så vidt anvendelsen af de nationale regler ikke begrænser rækkevidden og effektiviteten af de pågældende fællesskabsretlige bestemmelser, herunder disses almindelige principper (dom af 6.5.1982, forenede sager 146/81, 192/81 og 193/81, BayWa m.fl., Sml. s. 1503, præmis 29; se endvidere dom af 21.9.1983, forenede sager 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor m.fl., Sml. s. 2633, præmis 17 og 22).
56 Den fortolkning, som er lagt til grund i de domme, der er nævnt i den foregående præmis, kan ikke fraviges for tvisterne i hovedsagen med den begrundelse, at gennemførelsen af forordning nr. 2187/93 sker på den specielle måde, at der indgås en aftale ikke blot for Rådets og Kommissionens regning, men også på disses vegne. Aftalens formål er nemlig at sikre, at de kompetente nationale myndigheder gennemfører Fællesskabets retsforskrifter.
57 Det andet spørgsmål må herefter besvares med, at i mangel af angivelser herom i forordning nr. 2187/93 er de aftaler om erstatning, som indgås i medfør af denne forordning, reguleret af bestemmelserne i national ret, forudsat at anvendelsen heraf ikke begrænser fællesskabsrettens rækkevidde og effektivitet.
Tredje spørgsmål
58 Hvad angår det tredje spørgsmål bemærkes, at selv om national ret finder anvendelse på de pågældende aftaler, fremgår det af nærværende doms præmis 56, at de nationale bestemmelser skal anvendes under skyldig hensyntagen til fællesskabsrettens almindelige retsgrundsætninger.
59 Vedrørende princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning, som den nationale ret har henvist til, bemærkes, at kravene til beskyttelse af de rettigheder og grundlæggende principper i Fællesskabets retsorden, som Domstolen skal værne om, også er bindende for medlemsstaterne ved gennemførelsen af Fællesskabets retsforskrifter.
60 Da princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet udgør en del af Fællesskabets retsorden, kan det ikke anses for stridende mod denne retsorden, at nationale retsregler beskytter den berettigede forventning og retssikkerheden (jf. Deutsche Milchkontor m.fl.-dommen, præmis 30).
61 Princippet om, at anvendelsen af den nationale ret skal ske uden forskelsbehandling i forhold til rent nationale sager af samme art, indebærer, at der fuldt ud skal tages hensyn til Fællesskabets interesser ved afvejningen af de implicerede interesser (Deutsche Milchkontor m.fl.-dommen, præmis 32).
62 Ved vurderingen af, om en producent kan påberåbe sig hensynet til beskyttelse af den berettigede forventning, når den kompetente nationale myndighed opsiger sin aftale med vedkommende, skal den nationale retsinstans endvidere tage hensyn til den resolutive betingelse i artikel 5 i forordning nr. 2187/93.
63 Det tredje spørgsmål må herefter besvares med, at ved vurderingen af rækkevidden af de aftaler, som er indgået af de nationale myndigheder på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning, er fællesskabsretten ikke til hinder for at anvende det princip om beskyttelse af den berettigede forventning, som er fastsat i den pågældende medlemsstats nationale ret, forudsat at der også tages hensyn til Fællesskabets interesse.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagsomkostningerne
64 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagernes behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main ved kendelse af 23. februar 1999, for ret:
1) EF-traktatens artikel 215, stk. 2, og artikel 178 (nu hhv. artikel 288, stk. 2, EF og artikel 235 EF) skal fortolkes således, at de ikke tillægger Domstolen kompetence til at påkende tvister opstået på grund af en aftale om erstatning, som den kompetente nationale myndighed har indgået i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt har været forhindret i at udøve deres virksomhed, på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning.
2) I mangel af angivelser herom i forordning nr. 2187/93 er de aftaler om erstatning, som indgås i medfør af denne forordning, reguleret af bestemmelserne i national ret, forudsat at anvendelsen heraf ikke begrænser fællesskabsrettens rækkevidde og effektivitet.
3) Ved vurderingen af rækkevidden af de aftaler, som er indgået af de nationale myndigheder på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning, er fællesskabsretten ikke til hinder for at anvende det princip om beskyttelse af den berettigede forventning, som er fastsat i den pågældende medlemsstats nationale ret, forudsat at der også tages hensyn til Fællesskabets interesse.