CELEX: 61995CJ0132
Gemenskapsrätt
Principer
Avräkning av en medlemsstats fordringar från belopp som utbetalas med stöd av gemenskapsrätten
Gemensam jordbrukspolitik
Förordning (EEG) nr 1765/92
Stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor

Domskäl
1 Østre Landsret har genom beslut av den 10 april 1995, som inkom till domstolens kansli den 24 april 1995, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt flera frågor om tolkningen av gemenskapsrätten i fråga om avräkning av en medlemsstats fordringar från belopp som utbetalas med stöd av gemenskapsrätten samt av artiklarna 10.1 och 15.3 i rådets förordning (EEG) nr 1765/92 av den 30 juni 1992 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor (EGT L 181, s. 12; svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 20, nedan kallad den omtvistade förordningen).
2 Frågorna har uppkommit i tvister mellan å ena sidan jordbrukare Bent Jensen, som enligt den omtvistade förordningen är berättigad till kompensationsbetalning, och Korn- og Foderstoftkompagniet A/S (nedan kallat KFK), cessionarie med avseende på en annan kompensationsbetalning som skall utbetalas med stöd av samma förordning, och å andra sidan Landbrugsministeriet - EF-direktoratet (nedan kallat EF-direktoratet) angående EF-direktoratets avräkningar av statens förfallna fordringar från dessa kompensationsbetalningar.
Relevanta gemenskapsbestämmelser
Förordning (EEG) nr 729/70
3 I artikel 4.1 i rådets förordning (EEG) nr 729/70 av den 21 april 1970 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken (EGT L 94, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 3, s. 23) föreskrivs att medlemsstaterna skall utse de myndigheter och organ som skall ges befogenhet att utföra de betalningar som avses i artiklarna 2 och 3. Enligt artikel 4.2 i förordningen skall kommissionen till medlemsstaternas förfogande ställa de medel som är nödvändiga för att de utsedda myndigheterna och organen skall kunna utföra de betalningar som avses i punkt 1 i enlighet med gemenskapsbestämmelser och nationell lagstiftning. Medlemsstaterna skall säkerställa att dessa medel används utan dröjsmål och enbart för de syften som fastställts.
Den omtvistade förordningen
4 Av andra övervägandet i ingressen till den omtvistade förordningen framgår att det bästa sättet för att säkerställa en bättre balans på marknaden är att närma gemenskapens priser för vissa jordbruksgrödor till världsmarknadspriserna och att kompensera för det inkomstbortfall som följer av sänkningen av de institutionella priserna, genom att bevilja kompensationsbetalning till de producenter som odlar sådana produkter. Enligt artonde övervägandet i ingressen till förordningen är det nödvändigt att fastställa vissa villkor för ansökan om ersättning och att närmare ange när producenterna skall betalas.
5 I artikel 2.1 i förordningen föreskrivs att gemenskapens producenter av jordbruksgrödor får ansöka om kompensationsbetalning enligt de villkor som fastställs i den första avdelningen i förordningen. Enligt artikel 2.2 andra stycket i förordningen skall kompensationsbetalningen beviljas för den areal där jordbruksgrödor odlas eller som tas ur bruk i enlighet med artikel 7 i denna förordning och som inte överstiger en regional basareal.
6 I artikel 10.1 i förordningen anges att kompensationsbetalningen för spannmål och proteingrödor och ersättningen för åtagandet om uttag av mark skall utbetalas efter skörd under perioden den 16 oktober-31 december.
7 I enlighet med artikel 15.3 i förordningen skall de betalningar som anges i den omtvistade förordningen utbetalas till stödmottagaren fullt ut.
Relevanta nationella bestämmelser
8 Av begäran om förhandsavgörande framgår att det enligt allmänna danska rättsprinciper finns tre sätt för myndigheterna att driva in stödmottagares skatteskulder.
9 För det första kan de, i likhet med varje borgenär, ansöka om utmätning av det stöd som skall utbetalas till gäldenären, vilket fordrar ett avgörande från behörig domstol om gäldenären motsätter sig utmätningen. Staten kan, liksom varje annan borgenär, ansöka om utmätning på grundval av själva rätten till stödet. Stödet skall således utbetalas direkt till staten på samma sätt som det skulle utbetalas till en enskild borgenär som ansökt om utmätning. I den mån stödet är föremål för flera utmätningar, skall de allmänna reglerna om förmånsrätt tillämpas.
10 För det andra kan myndigheterna driva in sina fordringar genom att stödmottagaren medger en cession av rätten till stödbeloppet. Vid cession till flera borgenärer skall reglerna om förmånsrätt tillämpas.
11 Slutligen kan myndigheterna driva in sina fordringar genom att från ett stöd som utges av en nationell förvaltning avräkna stödmottagarens skuld till denna förvaltning.
12 För att en sådan avräkning skall kunna göras i fråga om fordringar som inte är konnexa, till förmån för såväl myndigheter som enskilda, måste flera villkor vara uppfyllda. För det första skall fordringarna vara ömsesidiga, på så sätt att borgenären med avseende på den ena av de två fordringarna skall vara gäldenär med avseende på den andra fordringen. Vidare skall den fordran för vilken det begärs avräkning vara förfallen till betalning. Slutligen skall det vara fråga om två fordringar som avser pengar eller två krav som båda avser fungibla saker av samma slag.
13 I enlighet med justitieministeriets cirkulär nr 186 av den 22 november 1983, som riktades till alla centrala förvaltningsmyndigheter, skall fordringar som inte är sakrättsliga och sådana krav som exempelvis skattefordringar, mervärdesskattefordringar eller böter inte avräknas från statens sakrättsliga skulder (i allmänhet skulder i anledning av avtal).
14 Slutligen infördes genom lag nr 284 om ändring av olika lagbestämmelser om indrivning av statliga fordringar av den 27 april 1994, som trädde i kraft den 1 juli 1994, möjligheten att avräkna högst 20 procent från ett flertal bidrag som den danska staten ger inom vissa ekonomiska eller miljöpolitiska verksamhetsområden som hör under energi-, industri-, jordbruks- respektive miljöministeriet.
Tvisterna i målet vid den nationella domstolen
Dansk praxis i fråga om avräkning
15 I enlighet med vad som framgår av begäran om förhandsavgörande har EF-direktoratet sedan år 1978 avräknat bland annat statens fordringar för mervärdesskatt eller andra skattefordringar när den utbetalar stöd som skall utges på grund av den gemensamma organisationen av marknaderna för jordbruksprodukter.
16 Genom skrivelse av den 28 juli 1992 frågade EF-direktoratet kommissionen om denna praxis kunde upprätthållas.
17 I skrivelse av den 12 november 1992 svarade kommissionen att i den mån som en sådan avräkning var möjlig enligt nationell lagstiftning, hade kommissionen inte några invändningar mot att det organ som ansvarade för utbetalningarna avräknade statens fordringar när organet utbetalade det stöd som skulle utges för regleringsåret 1992/1993 enligt kommissionens förordning (EEG) nr 615/92 av den 10 mars 1992 om tillämpningsföreskrifter till stödsystemet för producenter av sojabönor, raps-, rybs- och solrosfrö (EGT L 67, s. 11). Detta gällde förutsatt att det inte i nationell lagstiftning gjordes någon skillnad mellan utbetalningen av detta stöd och utbetalningen av nationella stöd och att den nationella lagstiftningen om avräkning inte omöjliggjorde utbetalningen av stödet.
18 Kommissionen framhöll dock särskilt att det enligt artikel 15.3 i den omtvistade förordningen och artikel 2.2 i förordning nr 615/92 krävdes att producenten erhöll det totala stödbeloppet utan något som helst avdrag. Enligt kommissionen kunde följaktligen medlemsstaterna varken direkt eller indirekt avgiftsbelägga behandlingen av de ansökningar om kompensationsbetalning som föreskrevs i dessa förordningar.
19 Till följd av denna skrivelse vidhöll EF-direktoratet sin tidigare praxis och utförde avräkningar från de stödbelopp som utbetalades år 1993 med stöd av både förordning nr 615/92 och den omtvistade förordningen.
20 Genom skrivelse av den 7 oktober 1994 uppmärksammade kommissionen därefter den danske jordbruksministern på att enligt den senaste uppfattningen inom kommissionens rättstjänst hindrade den omtvistade förordningen de nationella myndigheterna från att från gemenskapsstöd avräkna belopp som skulle betalas med stöd av nationella ordningar eller bestämmelser. I en skrivelse från kommissionens rättstjänst av den 27 april 1994, vilken var riktad till generaldirektören för jordbruksfrågor och gällde problemet med avräkning av nationella skatteskulder från gemenskapsstöd, framhölls bland annat att den omtvistade förordningen, som gällde framför nationell rätt, innehöll en särskild bestämmelse om att de olika betalningarna skulle utbetalas fullt ut till producenterna. Dessutom äventyrade avräkningsmekanismen ändamålet med systemet för direkt inkomststöd, eftersom en medlemsstat kunde driva in skattefordringar från jordbrukare utan att behöva följa de normala förfarandena för detta.
21 Till följd av denna skrivelse beslutade den danske jordbruksministern, samtidigt som han bestred kommissionens uppfattning, att inte längre avräkna statens fordringar, i synnerhet mervärdesskatt eller andra skatter, från stöd som för år 1994 skulle utbetalas till jordbrukare med stöd av den omtvistade förordningen.
Bent Jensens ansökan om stöd
22 Den 9 maj 1993 ansökte Bent Jensen hos EF-direktoratet om ett hektarstöd för 1993 års skörd med stöd av den omtvistade förordningen. Det är ostridigt att han uppfyllde de villkor som anges i den omtvistade förordningen.
23 Då han emellertid i december 1993 var skyldig staten mervärdesskatt till ett belopp som översteg stödbeloppet, underrättades han den 20 december 1993, vilket var innan kommissionen hade ändrat uppfattning om den danska praxisen i fråga om avräkning, om att hela stödbeloppet, det vill säga 33 563 DKR, skulle tas i anspråk för mervärdesskatteskulden.
24 EF-direktoratet avslog Bent Jensens överklagande av detta beslut, med motiveringen att avräkningen var befogad och att samtliga förutsättningar i dansk rätt för avräkning var uppfyllda.
25 Bent Jensen väckte då talan vid Østre Landsret mot EF-direktoratet för att erhålla utbetalningen av hektarstödet om 33 563 DKR.
26 Av handlingarna i målet framgår att Bent Jensen hade ekonomiska problem år 1993 och därför hade försökt att träffa en överenskommelse med sina borgenärer om att de endast skulle erhålla en procentandel av deras fordran. Eftersom hektarstödet var att anse som en inkomst enligt överenskommelsen, skulle det ingå i det totalbelopp som skulle fördelas mellan borgenärerna, bland andra skattemyndigheten. Samtidigt som avräkningen gjorde det möjligt för denna förvaltning att erhålla full betalning för sin fordran, var den nära att äventyra genomförandet av överenskommelsen. Likväl genomfördes den, med betydligt minskade betalningar till de andra borgenärerna.
Cessionen till KFK
27 Av begäran om förhandsavgörande framgår att under våren 1993 hade en annan jordbrukare, Jens Anker Stenholt, till KFK cederat det årliga stödbelopp som han kunde göra anspråk på med stöd av den omtvistade förordningen, vilket uppgick till 45 574 DKR. Cessionsförklaringen hade meddelats till EF-direktoratet, som hade registrerat den med förbehåll för statens rätt att företa avräkning.
28 Eftersom Jens Anker Stenholt före cessionen till KFK hade ådragit sig en skuld till staten som förföll till betalning innan stödbeloppet utbetalades, företog EF-direktoratet en avräkning för att täcka statens fordran på stödmottagaren och underrättade KFK om att det således inte skulle erhålla någon betalning.
29 KFK väckte därför också talan vid Østre Landsret mot EF-direktoratet och yrkade betalning av det stödbelopp som Jens Anker Stenholt hade cederat.
Tolkningsfrågorna
30 Då Østre Landsret bedömde att det var nödvändigt att fråga EG-domstolen om tolkningen av gemenskapsrätten, beslutade den att vilandeförklara målet för att ställa domstolen följande frågor:
"1) Hindrar gemenskapsrätten generellt sett att en medlemsstat avräknar sina förfallna fordringar från ett belopp som skall utbetalas till en stödmottagare enligt en gemenskapsrättsakt?
2) a) Är det av betydelse för svaret på den första frågan om det stödbelopp som skall utbetalas med stöd av gemenskapsrätten utbetalas förskottsvis av medlemsstaten, som endast kan göra anspråk på ersättning för det utbetalade stödet om gemenskapsrättens bestämmelser om utbetalning har följts och som själv får betala de utgifter som är förenade med stödsystemets administration?
b) Är det av betydelse för svaret på den första frågan att ett villkor för avräkning, enligt medlemsstatens bestämmelser om avräkning, är att det finns en ömsesidig fordran mellan gäldenären (huvudfordran) och borgenären (motfordran)?
c) Är det av betydelse för svaret på den första frågan att medlemsstatens praxis i fråga om vissa närings- och miljöbidrag innebär att högst 20 procent får avräknas från dessa statliga bidrag?
d) Är det av betydelse för svaret på den första frågan vilken den rättsliga grunden är för den statliga fordran som skall avräknas?
Det önskas särskilt ett svar på om medlemsstaterna har ett större utrymme för avräkning om det belopp från vilket avräkning skall ske, eller en del av detta belopp, ingår i gemenskapens egna medel.
3) Om frågorna 1 och 2 a-2 d besvaras på så sätt att avräkning generellt är möjlig, eller är möjlig under vissa omständigheter, skall artikel 15.3 i rådets förordning nr 1765/92 då tolkas så att en medlemsstat är förhindrad att förplikta ett nationellt interventionsorgan att gentemot en stödmottagare avräkna statliga fordringar som normalt skulle kunna utnyttjas till avräkning?
4) Skall artikel 10.1 i rådets förordning nr 1765/92 tolkas så att de ifrågavarande kompensationsbetalningarna skall utbetalas så snart som interventionsorganet har avslutat behandlingen av stödmottagarens ansökan eller kan utbetalningen innehållas tills det har undersökts om staten har fordringar på stödmottagaren som den önskar avräkna, förutsatt att utbetalningen sker senast den 31 december det ifrågavarande året?"
De två första frågorna
31 Med de två första frågorna vill den nationella domstolen i huvudsak veta om gemenskapsrätten hindrar att en medlemsstat avräknar sina förfallna fordringar från ett belopp som skall utbetalas till en stödmottagare enligt en gemenskapsrättsakt. Den vill dessutom veta om svaret på denna fråga är beroende, för det första, av i vilken egenskap medlemsstaten ger det stöd som föreskrivs i den omtvistade förordningen samt av villkoret i nationell rätt om att det skall finnas en ömsesidig fordran mellan gäldenären och borgenären, vidare, av den praxis som medlemsstaten generellt följer i fråga om avräkning och, slutligen, av den rättsliga grunden för den statliga fordran som skall avräknas.
32 Sökandena i målet vid den nationella domstolen har gjort gällande att det strider mot allmänna gemenskapsrättsliga principer att avräkna en medlemsstats fordringar från stöd som utbetalas på grundval av den gemensamma organisationen av marknaderna. Ett sådant förfarande skulle motverka syftet med den gemensamma organisationen av marknaderna. I stället för att företa en sådan tvångsavräkning som den ifrågavarande i målet vid den nationella domstolen, hade de danska myndigheterna exempelvis kunnat ansöka om utmätning.
33 EF-direktoratet och den danska regeringen har däremot gjort gällande att i avsaknad av gemenskapsrättsliga regler på området kan de nationella bestämmelserna om avräkning fortfarande tillämpas, eftersom de inte är diskriminerande och inte äventyrar den gemensamma organisationen av marknaden i fråga.
34 Inledningsvis skall det påpekas att i enlighet med systemet för finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken beviljar gemenskapen stöd på grundval av en behörighet som den delar med medlemsstaterna. De belopp som motsvarar dessa stöd ställs till medlemsstaternas förfogande och skall förvaltas av dem (dom av den 14 juli 1994 i mål C-186/93, Unaprol, REG 1994, s. I-3615, punkt 27).
35 För närvarande innehåller gemenskapsrätten inte några allmänna regler om de nationella myndigheternas rätt att avräkna en medlemsstats förfallna fordringar från belopp som utbetalas med stöd av gemenskapsrätten.
36 För övrigt har domstolen redan fastslagit, i fråga om en insolvent näringsidkare som otillbörligen hade erhållit utbetalningar, att avräkning faktiskt kan vara det enda sättet för myndigheterna att återfå sådana belopp (dom av den 1 mars 1983 i mål 250/78, DEKA mot Europeiska ekonomiska gemenskapen, REG 1983, s. 421, punkt 14).
37 En nationell reglering skulle likväl vara oförenlig med fördraget och med bestämmelserna om den gemensamma organisationen av marknaderna om den hindrade de mekanismer från att fungera som används för att uppnå målet med de berörda organisationerna (se i detta avseende dom av den 10 mars 1981 i de förenade målen 36/80 och 71/80, Irish Creamery Milk Suppliers Association m.fl., REG 1981, s. 735, punkt 15, svensk specialutgåva, häfte 6, och av den 25 november 1986 i mål 218/85, Cerafel, REG 1986, s. 3513, punkt 13).
38 I detta fall finns det anledning att uppmärksamma att syftet med den omtvistade förordningen är att säkerställa utbetalning av direkta inkomststöd i form av kompensationsbetalningar, i anledning av att de inkomstbidrag som jordbrukarna garanterades genom prispolitiken har upphört till följd av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Av de skäl som generaladvokaten redogjorde för i punkt 47-55 i sitt förslag till avgörande förefaller det inte a priori som om en sådan nationell ordning som den ifrågavarande i målen vid den nationella domstolen, vilken avser att effektivisera indrivningen av offentliga fordringar, är av sådant slag att den undergräver gemenskapsrättens verkan.
39 I enlighet med vad generaladvokaten konstaterade i punkt 56 i sitt förslag till avgörande är det i alla händelser så att om det vore tillåtet att företa avräkning och det visade sig att detta medförde stora skillnader i behandling i de nationella rättsordningarna, vilket skulle kunna äventyra likabehandlingen av producenter i olika medlemsstater, skulle det ankomma på gemenskapslagstiftaren att anta nödvändiga bestämmelser för att undanröja dessa skillnader.
40 Vidare skall det undersökas om de omständigheter som den nationella domstolen redogör för i sin andra fråga kan väcka tvivel om huruvida den nationella praxisen i fråga om avräkning är förenlig med gemenskapsrätten.
41 Vad för det första beträffar i vilken egenskap medlemsstaten ger det stöd som föreskrivs i den omtvistade förordningen samt villkoret i nationell rätt om att det skall finnas en ömsesidig fordran mellan gäldenären och borgenären, skall det påpekas att frågan om avräkning inte uttryckligen regleras i gemenskapsrätten.
42 Under dessa omständigheter ankommer det i princip på varje medlemsstat att ange de förutsättningar under vilka de nationella myndigheterna kan företa avräkning och att reglera alla vidhängande frågor.
43 För det andra har sökandena i målet vid den nationella domstolen, mot bakgrund av den praxis som medlemsstaten i allmänhet följer i fråga om avräkning, gjort gällande att avräkningarna av statens fordringar från de direkta jordbruksstöd som beviljas med stöd av gemenskapsrätten har utförts på ett diskriminerande sätt, eftersom motsvarande nationella bidrag antingen inte kan bli föremål för avräkning eller endast kan bli föremål för en avräkning om 20 procent, medan EF-direktoratet har företagit en fullständig avräkning i fall som det ifrågavarande i målet vid den nationella domstolen.
44 Samtidigt som den danska regeringen har framhållit att det ankommer på den nationella domstolen att jämföra rättsordningen för gemenskapens jordbruksstöd med rättsordningen för nationella bidrag, anser den att dessa två typer av bidrag inte är likvärdiga och att det därför inte föreligger diskriminering.
45 Det skall inledningsvis påpekas att vid tillämpningen av artikel 177 i fördraget är EG-domstolen inte behörig att avgöra huruvida en nationell bestämmelse är förenlig med gemenskapsrätten.
46 Det ankommer således på den nationella domstolen att bedöma om de nationella regler som är tillämpliga i fråga om avräkning är diskriminerande på så vis att de tillämpas på olika sätt på belopp som skall utbetalas med stöd av gemenskapsrätten och på belopp som skall utbetalas enbart med stöd av nationell rätt.
47 Mot bakgrund av den bedömning som skall göras i detta avseende kan EG-domstolen emellertid ge den nationella domstolen vissa uppgifter avseende tolkningen av gemenskapsrätten.
48 Det är riktigt att vad beträffar just den gemensamma jordbrukspolitiken har domstolen redan fastslagit att i den mån gemenskapsrätten, inbegripet dess allmänna principer, inte innehåller gemensamma föreskrifter skall de nationella myndigheterna vid genomförandet av gemenskapsbestämmelserna tillämpa de formella och materiella reglerna i sin nationella rätt (dom av den 21 september 1983 i de förenade målen 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor m.fl., REG 1983, s. 2633, punkt 17; svensk specialutgåva, häfte 7).
49 Denna regel måste dock vara förenlig med kravet på enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten för att undvika olika behandling av näringsidkare (domen i det ovannämnda målet Deutsche Milchkontor m.fl., punkt 17).
50 Vidare får de nationella bestämmelser som är tillämpliga på avräkning inte innehålla ogynnsammare villkor för avräkning av medlemsstatens förfallna fordringar från ett belopp som skall utbetalas till en stödmottagare med stöd av gemenskapsrätten än de villkor som tillämpas vid avräkning som avser rent inhemska belopp (se i tillämpliga delar dom av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe, REG 1976, s. 1989, punkt 5, svensk specialutgåva, häfte 3, och i mål 45/76, Comet, REG 1976, s. 2043, punkt 13, samt av den 6 maj 1982 i mål 54/81, Fromme, REG 1982, s. 1449, punkt 6, svensk specialutgåva, häfte 6).
51 För övrigt skall det påpekas att icke-diskrimineringsprincipen innebär att de krav som enligt nationell lagstiftning ställs på mottagare av gemenskapsstöd inte skall vara strängare än de som ställs på mottagare av förmåner eller liknande stöd som grundas på nationell rätt. Detta gäller dock under förutsättning att de två grupperna av mottagare befinner sig i jämförbara situationer och att det därför inte finns sakliga skäl för en annorlunda behandling (domen i det ovannämnda målet Fromme, punkt 7).
52 Vad slutligen beträffar den rättsliga grunden för den statliga fordran som skall avräknas har Bent Jensen gjort gällande att det hektarstöd som den danska staten utbetalar till jordbrukare, och som gemenskapen ersätter den för, i själva verket härrör från gemenskapens egna medel. Det är således fullständigt logiskt att gemenskapen motsätter sig att en medlemsstat använder dessa medel för att driva in sina egna fordringar i stället för att förverkliga målen för gemenskapens hektarstöd.
53 Det skall dock konstateras att varken den rättsliga grunden för den statliga fordran eller det förhållandet att det belopp från vilket avräkningen skall ske härrör från gemenskapens egna medel påverkar rätten för en medlemsstat att avräkna dess exigibla skattefordringar från kompensationsbetalningar som skall utbetalas med stöd av gemenskapsrätten.
54 De två första frågorna skall följaktligen besvaras på så sätt att gemenskapsrätten inte hindrar att en medlemsstat avräknar sina förfallna fordringar från ett belopp som enligt en gemenskapsrättsakt skall utbetalas till en stödmottagare. Detta gäller dock inte om denna praxis hindrar en väl fungerande gemensam organisation av jordbruksmarknaderna. I detta avseende saknar det betydelse dels i vilken egenskap medlemsstaten ger det stöd som föreskrivs i den omtvistade förordningen, dels att det enligt denna medlemsstats regler om avräkning, för att avräkning skall kunna företas, krävs att det skall finnas en ömsesidig fordran mellan gäldenären och borgenären, dels vilken praxis som medlemsstaten generellt följer i fråga om avräkning och dels vilken den rättsliga grunden är för den statliga fordran som skall avräknas. Detta gäller under förutsättning att de nationella myndigheterna genom sitt tillvägagångssätt undviker att undergräva gemenskapsrättens verkan och säkerställer likabehandling av näringsidkare. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra om så är fallet.
Den tredje frågan
55 Med den tredje frågan vill den nationella domstolen i huvudsak veta om artikel 15.3 i den omtvistade förordningen skall tolkas på så sätt att en medlemsstat är förhindrad att förplikta ett nationellt interventionsorgan att gentemot en stödmottagare avräkna statliga fordringar.
56 I detta avseende har sökandena i målet vid den nationella domstolen och kommissionen åberopat att syftet med den omtvistade förordningen är att direkt bidra till att upprätthålla jordbrukarnas inkomster och att kompensera för de förluster som följer av den fortlöpande sänkningen av prisgarantierna och exportbidragen. De menar därför att denna bestämmelse innehåller ett klart förbud mot avräkning.
57 Den danska regeringen och EF-direktoratet anser för sin del att lydelsen av artikel 15.3 i den omtvistade förordningen endast betyder att stödet inte får minskas med skatt eller andra liknande avgifter som medför en minskning av totalbeloppet.
58 För det första skall det konstateras att det inte är nödvändigt med avseende på målen vid den nationella domstolen att avgöra om artikel 15.3 i den omtvistade förordningen innebär att de nationella myndigheterna inte får kräva mottagarna av gemenskapsstödet på administrativa avgifter för handläggningen av deras ansökningar. Det fall som den nationella domstolen har anfört avser nämligen avräkning av statliga fordringar som normalt skulle kunna utnyttjas till avräkning från belopp som utbetalas med stöd av gemenskapsrätten.
59 Vidare finns det anledning att påpeka att det uttryckligen framgår av andra övervägandet i ingressen till den omtvistade förordningen att syftet med kompensationsbetalningarna är att kompensera för det inkomstbortfall som följer av sänkningen av de institutionella priserna i samband med det nya stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor som följer av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
60 Därför skall, enligt artikel 15.3 i den omtvistade förordningen, de betalningar som anges i denna förordning utbetalas fullt ut till stödmottagarna. I enlighet med vad generaladvokaten konstaterade i punkt 39 i sitt förslag till avgörande framgår det emellertid inte av lydelsen av denna bestämmelse att gemenskapslagstiftaren har haft för avsikt att begränsa de mycket skiftande metoder för indrivning av skulder som förekommer i nationell rätt.
61 Avräkning av en medlemsstats förfallna fordringar från kompensationsbetalningar som utbetalas med stöd av den omtvistade förordningen medför nämligen inte någon minskning av stödbeloppet.
62 Med förbehåll för de villkor som nämns i svaret på de två första frågorna strider följaktligen inte avräkning mot artikel 15.3 i den omtvistade förordningen.
63 Den tredje frågan skall följaktligen besvaras på så sätt att artikel 15.3 i den omtvistade förordningen skall tolkas så att en medlemsstat inte är förhindrad att förplikta ett nationellt interventionsorgan att gentemot en stödmottagare avräkna statliga fordringar.
Den fjärde frågan
64 Med den fjärde frågan vill den nationella domstolen i huvudsak veta om artikel 10.1 i den omtvistade förordningen skall tolkas så att de ifrågavarande kompensationsbetalningarna skall utbetalas så snart som interventionsorganet har avslutat behandlingen av stödmottagarens ansökan eller om utbetalningen kan innehållas tills det har undersökts om staten har fordringar på stödmottagaren som kan avräknas, förutsatt att utbetalningen sker senast den 31 december det ifrågavarande året.
65 Bent Jensen har gjort gällande att även om de nationella myndigheterna kan fastställa lämpliga administrativa förfaranden för att behandla ansökningar om gemenskapens hektarstöd, måste dessa förfaranden följa de grundläggande gemenskapsrättsliga principerna och möjliggöra utbetalning av hektarstödet efter skörd under perioden den 16 oktober-31 december, i enlighet med artikel 10.1 i den omtvistade förordningen. Försenade utbetalningar av gemenskapsstödet skulle kunna ge upphov till diskriminering mellan jordbrukare i en och samma medlemsstat och mellan jordbrukare i olika medlemsstater.
66 EF-direktoratet anser däremot att det, i avsaknad av gemenskapsbestämmelser om rätten att företa vissa undersökningar för att utreda om stödmottagaren har skulder till staten eller till gemenskapen, ankommer på varje medlemsstat att fastställa sina egna regler på området, med beaktande av de allmänna gemenskapsrättsliga principerna.
67 I detta avseende finns det till att börja med anledning att beakta att, som EF-direktoratet på goda grunder har anfört, även om medlemsstaterna fortfarande har behörighet att tillämpa sina nationella regler i fråga om avräkning, måste de likväl göra det med beaktande av gemenskapsrätten och utan att undergräva dess verkan eller en väl fungerande organisation av marknaderna.
68 Vidare framgår det uttryckligen av artikel 10.1 i den omtvistade förordningen att kompensationsbetalningarna skall utbetalas till producenterna mellan den 16 oktober och den 31 december efter den ifrågavarande skörden. Även om det är lämpligt att de nationella myndigheterna verkställer dessa betalningar så snart som möjligt, är de således inte skyldiga att göra det före den 31 december.
69 Slutligen hindrar inte gemenskapsrätten att en medlemsstat inom rimlig tid undersöker om den har fordringar på en stödmottagare som skulle kunna avräknas, förutsatt att avräkningen utförs i enlighet med de allmänna gemenskapsrättsliga principer som framgår av svaret på de två första frågorna.
70 Under dessa omständigheter skall den fjärde frågan besvaras på så sätt att artikel 10.1 i den omtvistade förordningen skall tolkas så att ifrågavarande kompensationsbetalningar kan innehållas tills det har undersökts om staten har fordringar på stödmottagaren som kan avräknas, förutsatt att utbetalningen sker senast den 31 december det ifrågavarande året.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
71 De kostnader som har förorsakats den danska, den grekiska, den franska, den irländska, den finländska, den svenska och den brittiska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
- angående de frågor som genom beslut av den 10 april 1995 har ställts av Østre Landsret - följande dom:
72 Gemenskapsrätten hindrar inte att en medlemsstat avräknar sina förfallna fordringar från ett belopp som enligt en gemenskapsrättsakt skall utbetalas till en stödmottagare. Detta gäller dock inte om denna praxis hindrar en väl fungerande gemensam organisation av jordbruksmarknaderna. I detta avseende saknar det betydelse dels i vilken egenskap medlemsstaten ger det stöd som föreskrivs i rådets förordning (EEG) nr 1765/92 av den 30 juni 1992 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor, dels att det enligt denna medlemsstats regler om avräkning, för att avräkning skall kunna företas, krävs att det skall finnas en ömsesidig fordran mellan gäldenären och borgenären, dels vilken praxis som medlemsstaten generellt följer i fråga om avräkning och dels vilken den rättsliga grunden är för den statliga fordran som skall avräknas. Detta gäller under förutsättning att de nationella myndigheterna genom sitt tillvägagångssätt undviker att undergräva gemenskapsrättens verkan och säkerställer likabehandling av näringsidkare. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra om så är fallet.
73 Artikel 15.3 i förordning nr 1765/92 skall tolkas så att en medlemsstat inte är förhindrad att förplikta ett nationellt interventionsorgan att gentemot en stödmottagare avräkna statliga fordringar.
74 Artikel 10.1 i förordning nr 1765/92 skall tolkas så att ifrågavarande kompensationsbetalningar kan innehållas tills det har undersökts om staten har fordringar på stödmottagaren som kan avräknas, förutsatt att utbetalningen sker senast den 31 december det ifrågavarande året.