CELEX: 62002CJ0036
Laisvė teikti paslaugas
Laisvas prekių judėjimas
Ribos
Viešoji tvarka
Žmogaus orumas
Nacionalinėje konstitucijoje įtvirtintų pagrindinių vertybių apsauga
"Žaidimas žudyti"

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 49–55 straipsnių dėl laisvės teikti paslaugas ir EB 28–30 straipsnių
dėl laisvo prekių judėjimo išaiškinimu.
Šį prašymą
Bundesverwaltungsgericht
pateikė, nagrinėdamas kasacinį skundą dėl „peržiūrėjimo“, kurį šiam teismui pateikė bendrovė
Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs- GmbH
(toliau –
Omega
), ginčydama
Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn
(toliau – Bonos policijos institucija) jos atžvilgiu 1994 m. rugsėjo 14 d. priimto draudžiamojo sprendimo suderinamumą su
Bendrijos teise.

Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė
Omega
nuo 1994 m. rugpjūčio 1 d. Bonoje eksploatavo įrenginį „laserdrome“, įprastai skirtą „laser-sport“ veiklai. Po 1994 m. rugsėjo
14 d. šis įrenginys buvo toliau eksploatuojamas, kadangi 1994 m. lapkričio 18 d.
Verwaltungsgericht Köln
(Vokietija) nutartimi
Omega
buvo suteikta teisė laikinai tęsti šią eksploataciją.
Omega
naudojama jos pastate įranga, sudaryta iš panašių į automatus prietaisų, turinčių lazerinius taikiklius, taip pat iš spindulių
gaudiklių, įrengtų šaudyklos koridoriuose arba žaidėjų dėvimose liemenėse, iš pradžių buvo sukurta iš laisvai pardavinėjamo
vaikų žaislo. Kadangi ši įranga techniškai paseno,
Omega
nuo nenustatytos, bet vėlesnės nei 1994 m. gruodžio 2 d. datos naudojosi Didžiosios Britanijos bendrovės
Pulsar International Ltd
(dabar –
Pulsar Advanced Games Systems Ltd
, toliau –
Pulsar
) suteikta įranga. Tačiau frančizės sutartis su
Pulsar
buvo sudaryta tik 1997 m. gegužės 29 d.
Dar prieš „laserdrome“ atidarymą visuomenei dalis gyventojų pareiškė savo protestą dėl šio projekto. 1994 m. pradžioje Bonos
policijos institucija pareikalavo
Omega
jai pateikti tikslų šiame „laserdrome“ žaidžiamo žaidimo aprašymą ir 1994 m. vasario 22 d. laišku ją perspėjo apie savo ketinimą
priimti draudžiamąjį sprendimą, jeigu ten numatoma žaisti „žaidimą žudyti žmones“. 1994 m. kovo 18 d.
Omega
atsakė, kad taikinys yra tik šaudyklos koridoriuose įrengti nejudantys gaudikliai.
Kadangi Bonos policijos institucija pastebėjo, kad „laserdrome“ žaidžiamo žaidimo tikslas taip pat pataikyti į gaudiklius,
esančius žaidėjų dėvimose liemenėse, 1994 m. rugsėjo 14 d. ji priėmė
Omega
skirtą sprendimą, kuriuo jai uždraudė „savo <...> pastate leisti ar toleruoti žaidimus, kurių tikslas lazeriniais spinduliais
arba kitais techniniais įrenginiais (pavyzdžiui, infraraudonaisiais spinduliais) šaudyti į gyvus taikinius, taip, registruojant
pataikiusius į tikslą šūvius, žaisti „žaidimą žudyti žmones“, numatydama 10 000 DEM baudą už kiekvieną žaistą partiją, pažeidžiant
šį sprendimą.
Minėtas sprendimas buvo priimtas, remiantis įgaliojimu, suteiktu Ordnungsbehördengesetz Nordrhein-Westfalen (įstatymas, taikomas
policijos institucijoms Šiaurės Reine–Vestfalijoje, toliau – OBG NW) 14 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta:
„Policijos institucijos gali imtis būtinų priemonių, siekdamos išskirtiniais atvejais užkirsti kelią visuomenės saugumui ar
viešajai tvarkai kylančiam pavojui“.
Pagal 1994 m. rugsėjo 14 d. draudžiamąjį sprendimą
Omega
eksploatuojamame pastate žaidžiami žaidimai kelia grėsmę viešajai tvarkai, nes imituoti nužudymai ir jų sukeliamo žiaurumo
banalinimas prieštarauja visuomenėje vyraujančioms pagrindinėms vertybėms.
1995 m. lapkričio 6 d.
BezirksregierungKöln
(Kelno vietinės administracijos valdžios institucija) atmetė
Omega
pateiktą skundą dėl šio sprendimo. 1998 m. rugsėjo 3 d. sprendimu
Verwaltungsgericht Köln
ieškinį atmetė. 2000 m. rugsėjo 27 d.
Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen
(Vokietija) taip pat atmetė
Omega
pateiktą apeliaciją.
Po to
Omega
padavė kasacinį skundą
Bundesverwaltungsgericht
dėl „peržiūrėjimo“. Grįsdama savo kasacinį skundą ji rėmėsi, tarp daug kitų pagrindų, tuo, kad ginčijamu sprendimu buvo pažeista
Bendrijos teisė, būtent EB 49 straipsnyje įtvirtinta laisvė teikti paslaugas, kadangi jos „laserdrome“ naudojamą įrangą ir
techniką suteikė Didžiosios Britanijos bendrovė
Pulsar
.

Bundesverwaltungsgericht
mano, kad pagal nacionalinę teisę
Omega
paduotas kasacinis skundas dėl „peržiūrėjimo“ yra atmestinas. Tačiau jis abejoja, ar toks sprendimas yra suderinamas su Bendrijos
teise, būtent su EB 49–55 straipsniais dėl laisvės teikti paslaugas ir EB 28–30 straipsniais dėl laisvo prekių judėjimo.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu,
Oberverwaltungsgericht
teisingai nusprendė, kad komercinis „žaidimo žudyti“ eksploatavimas
Omega
„laserdrome“ kelia grėsmę žmogaus orumui, kurio sąvoka įtvirtinta Vokietijos Pagrindinio įstatymo 1 straipsnio 1 dalies pirmame
sakinyje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad žmogaus orumas yra konstitucinis principas, kurį gali pažeisti
žeminantis elgesys su varžovu, o taip šiuo atveju nėra, arba tai, kad sukeliamas ar sustiprinamas žaidėjo elgesys, neigiantis
pagrindinę kiekvieno žmogaus teisę būti pripažintam ir gerbiamam, pavyzdžiui, šiuo atveju prievartos veiksmų imitacija žaidimo
tikslais. Tokia aukščiausia konstitucinė vertybė, kaip antai žmogaus orumas, pramogaujant neturi būti ignoruojama. Pagrindinės
teisės, kuriomis remiasi
Omega,
nacionalinės teisės požiūriu negali pakeisti šio vertinimo.
Dėl Bendrijos teisės taikymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nagrinėjamu sprendimu pažeidžiama
EB 49 straipsnyje numatyta laisvė teikti paslaugas. Iš tiesų
Omega
sudarė frančizės sutartį su Didžiosios Britanijos bendrove, kuriai nebesuteikiama galimybė teikti paslaugas savo klientui
Vokietijoje, nors ji teikia panašias paslaugas valstybėje narėje, kurioje yra jos buveinė. Taip pat svarstytinas EB 28 straipsnyje
numatyto laisvo prekių judėjimo pažeidimas tiek, kiek
Omega
nori gauti Didžiojoje Britanijoje savo „laserdrome“ įrangos prekių, būtent prietaisų, turinčių lazerinį taikiklį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinė byla suteikia galimybę dar labiau patikslinti
sąlygas, kurios pagal Bendrijos teisę yra taikomos tam tikrų kategorijų paslaugų teikimo ir tam tikrų prekių importo apribojimams.
Jis tvirtina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką iš nacionalinių vienodai taikomų priemonių kylančios kliūtys laisvei teikti
paslaugas yra leistinos, tik jeigu šios priemonės yra pateisinamos privalomais bendrojo intereso pagrindais, jeigu jos gali
užtikrinti jų siekiamo tikslo įgyvendinimą ir jeigu jos neviršija to, kas yra būtina jam pasiekti. Siekiant vertinti šių priemonių
būtinumą ir proporcingumą neturi reikšmės tai, kad kita valstybė narė priėmė kitokias apsaugos priemones (žr. 1999 m. rugsėjo
21 d. Sprendimo
Läärä ir kt.
, C‑124/97, Rink. p. I‑6067, 31, 35 ir 36 punktus ir 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo
Zenatti
, C‑67/98, Rink. p. I‑7289, 29, 33 ir 34 punktus).
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar pagal 1994 m. kovo 24 d. Sprendimą
Schindler
(C‑275/92, Rink. p. I‑1039) bendra visose valstybėse narėse teisinė koncepcija yra reikalaujama sąlyga tam, kad šios valstybės
savo nuožiūra galėtų apriboti tam tikrą EB sutarties saugomų paslaugų kategoriją. Remiantis tokiu minėto sprendimo
Schindler
aiškinimu ginčijamas sprendimas sunkiai gali būti pateisintas tuo atveju, jeigu neįmanoma nustatyti bendros teisinės koncepcijos,
susijusios su pramogų, imituojant nužudymą, vertinimu valstybėse narėse.
Jis tvirtina, kad du minėti sprendimai
Läärä ir kt
. bei
Zenatti
, kurie buvo priimti vėliau negu nurodytas sprendimas
Schindler
, gali sudaryti įspūdį, kad Teisingumo Teismas griežtai nebesilaiko bendros teisinės koncepcijos dėl laisvės teikti paslaugas
apribojimo reikalavimo. Jeigu taip yra, ginčijamo sprendimo patvirtinimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo manymu, neprieštarautų Bendrijos teisei. Dėl esminės žmogaus orumo principo reikšmės Bendrijos teisėje ir Vokietijos
teisėje nereikia nagrinėti laisvę teikti paslaugas apribojančios nacionalinės priemonės proporcingumo klausimo.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesverwaltungsgericht
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar nacionalinė teisė, draudžianti konkrečią ekonominę veiklą, šiuo atveju „laserdrome“, kuriame imituojamas nužudymas, eksploataciją,
nes tai prieštarauja Konstitucijoje įtvirtintoms pagrindinėms vertybėms, yra suderinama su Europos Bendrijų steigimo sutarties
nuostatomis, susijusiomis su laisve teikti paslaugas ir laisvu prekių judėjimu?“

Dėl prejudicinio klausimo priimtinumo
Bonos policijos institucija abejoja dėl prejudicinio klausimo priimtinumo, o tiksliau tariant, dėl Bendrijos teisės taisyklių,
susijusių su pagrindinėmis laisvėmis, taikymo šioje byloje. Jos manymu, 1994 m. rugsėjo 14 d. draudžiamasis sprendimas nedaro
įtakos jokiam tarpvalstybinio pobūdžio sandoriui ir todėl negali apriboti Sutartimi užtikrintų pagrindinių laisvių. Ji teigia,
kad šio sprendimo priėmimo dieną
Pulsar Omega
pasiūlyti įrenginiai dar nebuvo pristatyti ir jokia frančizės sutartis šios neįpareigojo pasirinkti draudžiamos žaidimo rūšies.
Tačiau pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką vien tik bylą iškėlusiems ir už būsimą sprendimą atsakingiems
nacionaliniams teismams priklauso pareiga įvertinti, atsižvelgiant į kiekvienos bylos aplinkybes, ir prejudicinio sprendimo
reikalingumą, kad jie galėtų priimti sprendimą, ir Teisingumo Teismui pateiktų klausimų tinkamumą. Todėl kai pateikti klausimai
yra susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą (žr. ypač 2001 m. kovo 13 d.
Sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo
Canal
Satelite
Digital
, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 18 punktą; 2003 m. vasario 27 d. Sprendimo
Adolf Truley
, C‑373/00, Rink. p. I‑1931, 21 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo
Korhonen ir kt.
, C‑18/01, Rink. p. I‑5321, 19 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Kapper
, C‑476/01, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).
Be to, iš tos pačios teismų praktikos matyti, kad atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto klausimo galima,
tik kai akivaizdžiai matyti, jog prašomas Bendrijos teisės aiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos dalyku arba
realybe, kai problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas nežino faktinių ir teisinių aplinkybių, kad galėtų naudingai
atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr. minėto sprendimo
PreussenElektra
39 punktą; minėto sprendimo
Canal Satélite Digital
19 punktą; minėto sprendimo
Adolf Truley
22 punktą; minėto sprendimo
Korhonen ir kt.
20 punktą ir minėto sprendimo
Kapper
25 punktą).
Šiuo atveju taip nėra. Iš tiesų net jeigu iš bylos medžiagos matyti, kad 1994 m. rugsėjo 14 d. sprendimo priėmimo metu
Omega
dar formaliai nebuvo sudariusi tiekimo ar frančizės sutarčių su Didžiojoje Britanijoje įsteigta bendrove, pakanka konstatuoti,
kad bet kuriuo atveju šis sprendimas, atsižvelgiant į jo numatomą pobūdį ir jo nustatyto draudimo turinį, gali apriboti sutartinių
santykių tarp dviejų šalių būsimą plėtrą. Taigi akivaizdžiai neatrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo klausimas dėl Sutarties nuostatų, užtikrinančių laisvę teikti paslaugas ir laisvą prekių judėjimą, išaiškinimo yra
visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos realybe arba dalyku.
Iš to matyti, kad
Bundesverwaltungsgericht
pateiktas prejudicinis klausimas pripažintinas priimtinu.

Dėl prejudicinio klausimo
Savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, pirma, ar ekonominės
veiklos draudimas dėl priežasčių, susijusių su nacionalinėje Konstitucijoje įtvirtintų pagrindinių vertybių, pavyzdžiui, šiuo
atveju žmogaus orumo, apsauga yra suderinamas su Bendrijos teise, ir antra, ar valstybės narės galimybė dėl tokių priežasčių
apriboti Sutarties užtikrinamas pagrindines laisves, t. y. laisvę teikti paslaugas ir laisvą prekių judėjimą, priklauso, kaip
nurodyta minėtame sprendime
Schindler
, nuo sąlygos, kad šis apribojimas remiasi bendra visoms valstybėms narėms teisine koncepcija.
Pirmiausia reikia nustatyti, kiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo konstatuotas apribojimas gali paveikti
laisvės teikti paslaugas ir laisvo prekių judėjimo, kuriuos reglamentuoja skirtingos Sutarties nuostatos, įgyvendinimą.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad ginčijamu sprendimu uždraudus
Omega
savo „laserdrome“ eksploatuoti pagal
Pulsar
išvystytą ir teisėtai Didžiojoje Britanijoje parduodamą, būtent frančizės sutarčių pagrindu, žaidimo modelį, daroma įtaka
laisvei teikti paslaugas, kurią EB 49 straipsnis užtikrina įsteigtiems kitoje valstybėje narėje šių paslaugų teikėjams bei
gavėjams. Be to, tiek, kiek
Pulsar
išvystyto žaidimo modelio eksploatavimas apima specifinės įrangos, kuri taip pat yra teisėtai parduodama Didžiojoje Britanijoje,
naudojimą,
Omega
nustatytas draudimas gali ją atgrasyti įsigyti nagrinėjamą įrangą, taip pažeidžiant EB 28 straipsnyje užtikrinamą laisvą
prekių judėjimą.
Tačiau primintina, kad tuo atveju, kai nacionalinė priemonė daro įtaką tiek laisvei teikti paslaugas, tiek laisvam prekių
judėjimui, jeigu paaiškėja, kad bylos aplinkybėmis viena iš jų yra papildoma kitos atžvilgiu ir gali būti su ja susieta, Teisingumo
Teismas šią priemonę nagrinėja iš esmės atsižvelgdamas tiktai į vieną iš šių dviejų pagrindinių laisvių (šiuo klausimu žr.
minėto sprendimo
Schindler
22 punktą; minėto sprendimo
Canal Satélite Digital
31 punktą ir 2004 m. kovo 25 d. Sprendimo
Karner
, C‑71/02, Rink. p. I‑0000, 46 punktą).
Pagrindinės bylos aplinkybėmis laisvės teikti paslaugas aspektas yra svarbesnis už laisvo prekių judėjimo aspektą. Iš tiesų
Bonos policijos institucija ir Europos Bendrijų Komisija teisingai pabrėžė, kad ginčijamu sprendimu prekių importas yra apribojamas
tik tiek, kiek tai susiję su įranga, specialiai sukurta draudžiamai lazerinio žaidimo rūšiai, ir kad tai yra neišvengiama
nustatyto apribojimo
Pulsar
suteiktų paslaugų atžvilgiu pasekmė. Todėl, kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 32 punkte, nereikia atskirai nagrinėti,
ar šis sprendimas suderinamas su laisvą prekių judėjimą reglamentuojančiomis Sutarties nuostatomis.
Dėl 1994 m. rugsėjo 14 d. sprendime nustatyto laisvės teikti paslaugas apribojimo pateisinimo, šioje srityje taikomas pagal
EB 55 straipsnį EB 46 straipsnis leidžia apribojimus, kurie yra pateisinami viešosios tvarkos, visuomenės saugumo arba visuomenės
sveikatos apsaugos sumetimais. Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad pagrindai, kuriais remiasi Bonos policijos institucija
priimdama draudžiamąjį sprendimą, aiškiai nurodo, kad atitinkama veikla kelia pavojų viešajai tvarkai. Be to, nuoroda į viešajai
tvarkai galintį kilti pavojų yra taip pat OBG NW 14 straipsnio 1 dalyje, įgaliojančioje policijos institucijas priimti šio
pavojaus prevencijai būtinas priemones.
Šiame procese akivaizdu, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas nepaisant visų vertinimų, susijusių su paslaugų teikėjų ar
gavėjų, kuriems taikomas apribojimas, pilietybe. Bet kuriuo atveju, kadangi viešosios tvarkos apsaugos priemonės kyla iš leidžiančios
nukrypti nuostatos, įtvirtintos EB 46 straipsnyje, nėra būtina nagrinėti, ar šios priemonės yra vienodai taikomos nacionalinių
ir įsisteigusių kitose valstybėse narėse paslaugų teikėjų atžvilgiu.
Tačiau valstybei narei suteikta galimybė pasinaudoti Sutartyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata netrukdo vykdyti teisminės
šios leidžiančios nukrypti nuostatos taikymo priemonių kontrolės (žr. 1974 m. gruodžio 4 d. Sprendimo
Van Duyn
, 41/74, Rink. p. 1337, 7 punktą). Be to, „viešosios tvarkos“ sąvoka Bendrijos srityje, o būtent kaip leidžiančios nukrypti
nuo pagrindinės laisvės teikti paslaugas nuostatos pateisinimas, turi būti suprantama siaurai, taip, kad kiekviena valstybė
narė be Bendrijos institucijų kontrolės vienašališkai nenustatytų jos taikymo srities (žr. pagal analogiją dėl darbuotojų
judėjimo laisvės minėto sprendimo
Van Duyn
18 punktą ir 1977 m. spalio 27 d. Sprendimo
Bouchereau
, 30/77, Rink. p. 1999, 33 punktą). Iš to išplaukia, kad viešąja tvarka galima remtis tik realios ir pakankamai didelės visuomenės
pagrindiniam interesui kylančios grėsmės atveju (žr. 2000 m. kovo 14 d. Sprendimo
Église de scientologie
, C‑54/99, Rink. p. I‑1335, 17 punktą).
Išlieka galimybė, kad specifinės aplinkybės, kurios galėtų pateisinti viešosios tvarkos sąvokos naudojimą skirtingose valstybėse
ir skirtingais laikotarpiais, gali skirtis. Taigi šiuo atžvilgiu kompetentingoms nacionalinės valdžios institucijoms reikia
pripažinti Sutartimi apribojamą kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų diskreciją (minėtų sprendimų
Van Duyn
18 punktas ir
Bouchereau
34 punktas).
Pagrindinėje byloje kompetentingos valdžios institucijos nusprendė, kad draudžiamajame sprendime numatyta veikla kelia pavojų
viešajai tvarkai, kadangi pagal visuomenėje vyraujančią koncepciją komercinis pramogos imituojant nužudymą eksploatavimas
pažeidžia nacionalinėje Konstitucijoje įtvirtintą pagrindinę vertybę, t. y. žmogaus orumą.
Bundesverwaltungsgericht
manymu, nagrinėję bylą nacionaliniai teismai sutiko ir patvirtino žmogaus orumo apsaugos reikalavimo koncepciją, kuria grindžiamas
ginčijamas sprendimas, todėl ši koncepcija turi būti laikoma suderinama su Vokietijos Pagrindinio įstatymo nuostatomis.
Šiomis aplinkybėmis primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrų teisės principų,
kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis, todėl pastarasis vadovaujasi valstybių narių bendromis konstitucinėmis
tradicijomis ir tarptautiniais dokumentais žmogaus teisių apsaugos srityje, kuriuos priimant dalyvavo valstybės narės arba
prie kurių prisijungė. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę
(žr. būtent 1991 m. birželio 18 d. Sprendimo
ERT
, C‑260/89, Rink. p. I‑2925, 41 punktą, 2001 m. kovo 6 d. Sprendimo
Connolly prieš Komisiją
, C‑274/99 P, Rink. p. I‑1611, 37 punktą; 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo
Roquette
Frères
, C‑94/00, Rink. p. I‑9011, 25 punktą ir 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 71 punktą).
Kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 82–91 punktuose, Bendrijos teisės sistema neabejotinai siekia užtikrinti žmogaus
orumo apsaugą, kaip bendrą teisės principą. Taigi neabejotina, kad žmogaus orumo apsaugos tikslas yra suderinamas su Bendrijos
teise, net jeigu Vokietijoje žmogaus orumo apsaugos principas turi išskirtinį statusą, kaip pagrindinė savarankiška teisė.
Kadangi pagrindinių teisių laikymasis yra privalomas ir Bendrijai, ir jos valstybėms narėms, šių teisių apsauga yra teisėtas
interesas, galintis iš esmės pateisinti Bendrijos teisės nustatytų pareigų, net ir susijusių su Sutartimi užtikrinama pagrindine
laisve, t. y. laisve teikti paslaugas, apribojimą (dėl laisvo prekių judėjimo žr. minėto sprendimo
Schmidberger
74 punktą).
Tačiau teigtina, kad laisvę teikti paslaugas ribojančios priemonės gali būti pateisinamos su viešąja tvarka susijusiais pagrindais,
tik jeigu jos yra būtinos interesų, kuriuos jos siekia užtikrinti, apsaugai ir tik tiek, kiek šių tikslų negalima pasiekti
mažiau apribojančiomis priemonėmis (dėl laisvo kapitalo judėjimo žr. minėto sprendimo
Église de scientologie
18 punktą).
Šiuo atžvilgiu nėra būtina, kad valstybės narės valdžios institucijų nustatyta apribojanti priemonė atitiktų koncepciją, kuriai
pritaria visos valstybės narės, kiek tai susiję su pagrindinės teisės arba atitinkamo teisėto intereso apsaugos būdais. Jeigu
tiesa, kad Teisingumo Teismas minėto sprendimo
Schindler
60 punkte pateikė nuorodą į moralinio, religinio ar kultūrinio pobūdžio pagrindus, dėl kurių visos valstybės narės gali nustatyti
apribojimus loterijų ir kitų azartinių žaidimų organizavimui, paminėdamas bendrą koncepciją, jis neketino suformuluoti bendro
kiekvienos nacionalinės priemonės, kuri riboja ekonominės veiklos vykdymą, proporcingumo vertinimo kriterijaus.
Atvirkščiai, kaip išplaukia iš aiškiai nustatytos ir vėlesnės nei minėtas sprendimas
Schindler
teismų praktikos, priimtų šiuo klausimu priemonių būtinumas ir proporcingumas nėra atmestinas vien todėl, kad valstybė narė
pasirinko kitokią apsaugos sistemą nei ta, kurią taiko kita valstybė narė (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Läärä ir kt.
36 punktą; minėto sprendimo
Zenatti
34 punktą ir 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Anomar ir kt.
, C‑6/01, Rink. p. I‑0000, 80 punktą).
Šiuo atveju teigtina, pirma, kad, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, draudimas komerciniais tikslais
eksploatuoti žaidimus, kuriuose imituojama prievarta asmenų atžvilgiu, ypač žmonių žudymo vaizdavimas, atitinka žmogaus orumo
apsaugos lygį, kurį nacionalinė Konstitucija siekė užtikrinti Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje. Antra, konstatuotina,
kad apsiribodamas tik lazerinio žaidimo rūšies, kurios tikslas šaudyti į gyvą taikinį ir taip žaisti „žaidimą žudyti žmones“,
draudimu ginčijamas sprendimas neviršijo to, kas būtina kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų tikslui pasiekti.
Šiomis sąlygomis 1994 m. rugsėjo 14 d. sprendimas neturi būti laikomas priemone, nepateisinamai keliančia grėsmę laisvei teikti
paslaugas.
Atsižvelgiant į ankstesnius vertinimus į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad remiantis tuo, kad ekonominė veikla, susijusi
su žaidimų, kuriuose yra imituojamas nužudymas, eksploatacija komerciniais tikslais, kelia grėsmę žmogaus orumui, viešosios
tvarkos apsaugos pagrindu priimta šią veiklą draudžianti nacionalinė priemonė neprieštarauja Bendrijos teisei.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų nei šių šalių asmenų, pateikusių Teisingumo Teismui
savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija), nusprendžia:
Remiantis tuo, kad ekonominė veikla, susijusi su žaidimų, kuriuose yra imituojamas nužudymas, eksploatacija komerciniais tikslais,
kelia grėsmę žmogaus orumui, viešosios tvarkos apsaugos pagrindu priimta šią veiklą draudžianti nacionalinė priemonė neprieštarauja
Bendrijos teisei.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.