CELEX: 62009CJ0480
Muutoksenhaku
Valtiontuet
Tuki, joka on todettu yhteismarkkinoille soveltuvaksi
Edellytys, jonka mukaan tuensaajan on ensin palautettava aikaisempi lainvastaiseksi todettu tuki
Taloudellisen kokonaisuuden käsite
Kahden erillisen emoyhtiön yhdessä käyttämä määräysvalta
Kanneperusteiden vääristäminen
Virheelliset ja puutteelliset perustelut

AceaElectrabel Produzione SpA (jäljempänä AEP) vaatii valituksessaan sen Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
asiassa T-305/05, AceaElectrabel vastaan komissio, 8.9.2009 antaman tuomion (Kok., s. II-137; jäljempänä valituksenalainen
tuomio) kumoamista, jolla hylättiin valittajan kumoamisvaatimus, joka koski valtiontuesta, jota Italia (Lazion alue) aikoo
myöntää kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi, 16.3.2005 tehtyä komission päätöstä 2006/598/EY (EUVL 2006, L 244, s. 8;
jäljempänä riidanalainen päätös).

Asian tausta
Nyt käsiteltävän riita-asian taustalla olevat tosiseikat on selvitetty valituksenalaisen tuomion 1–17 kohdassa, ja ne voidaan
esittää tiivistetysti seuraavasti.
AEP on sähköntuotantoa harjoittava yhtiö, josta Electrabel Italia SpA (jäljempänä Electrabel Italia) omistaa 50 prosenttia
ja AceaElectrabel Holding SpA (jäljempänä AceaElectrabel) 50 prosenttia.
Electrabel Italia on Electrabel SA:n (jäljempänä Electrabel), jonka kotipaikka on Belgiassa, kokonaan omistama yhtiö.
AceaElectrabel on ACEA SpA:n (jäljempänä ACEA) ja Electrabel Italian perustama yhteisyritys. Kyseinen yhteisyritys toimii
sähkön- ja kaasuntuotannon alalla. ACEA omistaa yhteisyrityksestä 59,41 prosenttia ja Electrabel Italia 40,59 prosenttia.
Yhteisyrityksen muodostamista koskevan sopimuksen mukaan ACEA:n oli luovutettava AEP:lle kaksi sähköntuotantolaitosta ja viisi
vesivoimalaitosta ja Electrabelin oli luovutettava sille useita laitoshankkeita.
AceaElectrabel omistaa lisäksi kokonaan AceaElectrabel Energia -nimisen yrityksen ja AceaElectrabel Elettricità -nimisen yrityksen
sekä 84,17 prosenttia AceaElectrabel Trading -nimisestä yrityksestä (jäljempänä AE Trading).
Näiden yritysten rakennetta voidaan siis kuvata seuraavalla tavalla:
Italian tasavalta ilmoitti Euroopan komissiolle 28.1.2002 kaksi sellaista investointitukea koskevaa hanketta, joista toinen
koskee Rooman lähellä toteutettavaa kaukolämpöverkkohanketta, jolla uuden asuinalueen lämpöverkon energia oli siten tarkoitus
tuottaa osittain kunnostetussa ja uusitussa sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitoksessa (jäljempänä kyseinen tuki). Hankkeen
kustannukset olivat 9 500 000 euroa ja kyseisen tuen määrä 3 800 000 euroa.
Komissio ilmoitti Italian tasavallalle 13.5.2003 päivätyllä kirjeellä päätöksestään aloittaa perustamissopimuksen 88 artiklan
2 kohdan mukainen muodollinen tutkintamenettely kyseisestä tuesta. Komission mukaan tuki oli yhteismarkkinoille soveltuva
mutta siihen oli sovellettava asiassa C-355/95 P, TWD vastaan komissio, 15.5.1977 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-2549; jäljempänä
asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevä oikeuskäytäntö), jolla vahvistettiin yhdistetyissä asioissa T-244/93
ja T-486/93, TWD vastaan komissio, 13.9.1995 annettu tuomio (Kok., s. II‑2265), ilmaistuja periaatteita.
Komissio totesi tältä osin yhtäältä, että ACEA kuului niihin kunnallistettuihin energia-alan yrityksiin, jotka olivat tuensaajina
sellaisissa tukijärjestelmissä (jäljempänä aikaisempi tuki), jotka todettiin lainvastaisiksi valtiontuesta, joka koskee Italian
myöntämiä verovapautuksia ja halpakorkoisia lainoja yleishyödyllisille laitoksille, joiden osake-enemmistö on julkisessa omistuksessa,
5.6.2002 tehdyllä komission päätöksellä 2003/193/EY (EUVL 2003, L 77, s. 21), ja toisaalta, ettei Italian tasavalta komission
kahdesta asiaa koskevasta muistutuksesta huolimatta ollut vahvistanut komissiolle, että ACEA on aikaisemman päätöksen 3 artiklassa
säädetyn mukaisesti tosiasiallisesti palauttanut sille näiden tukijärjestelmien puitteissa maksetut määrät.
Komission mukaan ACEA nimittäin oli kyseisen tuen alkuperäinen saajayritys, sillä AEP:stä tuli nykyinen tuensaaja ainoastaan
useiden uudelleenjärjestelyjen seurauksena. Lisäksi komission mielestä ACEA:ta ja AEP:tä on pidettävä yhtenä taloudellisena
kokonaisuutena ja kyseisen tuen saajana on näistä sisäisistä uudelleenjärjestelyistä huolimatta pidettävä kyseistä yritysryhmää,
ACEA mukaan lukien.
Komissio teki 16.3.2006 riidanalaisen päätöksen, jolla se totesi kyseisen tuen yhteismarkkinoille soveltuvaksi mutta keskeytti
tuen maksamisen, kunnes Italian tasavalta on toimittanut sille todisteet siitä, että ACEA on palauttanut aikaisemman tuen.

Oikeudenkäyntimenettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
AEP nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 3.8.2005 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati
riidanalaisen päätöksen kumoamista EY 230 artiklan nojalla.
AEP vetosi ensimmäisessä kanneperusteessaan EY 87 artiklan 1 kohdan virheelliseen soveltamiseen sekä riidanalaisen päätöksen
perusteluja ja kyseisen valtiotuen toteamiseen johtanutta tutkintaa rasittaviin virheisiin. Toinen kanneperuste koski EY 88
artiklan ja [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen
(EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) virheellistä soveltamista ja riidanalaista päätöstä rasittavia oikeudellisia virheitä
sekä sen perustelujen riittämättömyyttä ja ristiriitaisuutta kyseisen tuen saajayrityksen yksilöimistä koskevilta osin. Kolmannen
kanneperusteen mukaan kyseisen tuen maksamisen keskeyttäminen oli lainvastaista eikä viittaaminen asiassa TWD vastaan komissio
annetusta tuomiosta ilmenevään oikeuskäytäntöön ollut perusteltua.
Electrabel pyysi 6.12.2005 saada osallistua väliintulijana oikeudenkäyntiin tukeakseen AEP:n vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulohakemuksen 7.4.2006 antamallaan määräyksellä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti 24.7.2007 osapuolia ja muita asianosaisia sekä Italian tasavaltaa toimittamaan
sille näillä mahdollisesti olevat aineelliset todisteet siitä, että ACEA on mahdollisesti palauttanut aikaisemman tuen.
Italian tasavalta vahvisti 7.9.2007 päivätyllä kirjeellä, että ACEA oli palauttanut vuoden 1998 osalta 1 511 135,88 euron
suuruisen määrän ja vuoden 1999 osalta 1 534 938,78 euron suuruisen määrän.
Komissio huomautti 14.2.2008 päivätyssä kirjeessään, että suhteessa ACEA:n vuoden 2004 taseessa ilmoitettuihin laskelmiin
sen takaisin maksamat määrät vastasivat hyvin pientä osaa niistä määristä, jotka sen oli kyseisen aikaisemman päätöksen nojalla
palautettava. Komissio totesi, ettei kyseisen tuen maksamisen edellytykseksi asetetun lykkäävän ehdon siten voitu katsoa täyttyneen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen valituksenalaisella tuomiolla.
Ensimmäisestä kanneperusteesta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, ettei komissio soveltanut virheellisesti EY 87
artiklan 1 kohtaa todetessaan kyseisen tuen valtiontueksi, koska kyseessä olevan kaukolämpöverkon paikallinen luonne ei merkitse
sitä, ettei se voisi kilpailla muiden energiatuotteiden kanssa tai ettei sillä voisi olla vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen
kauppaan, sekä että komission päätös sisälsi tältä osin riittävät perustelut. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi
tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttuvan niiden väitteiden osalta, joiden mukaan riidanalaisen päätöksen perustelut
olivat ristiriitaisia ja kyseisen tuen toteamiseen johtanut tutkinta riittämätöntä, ja katsoi, ettei kannekirjelmään sisältynyt
tältä osin perusteluja.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti toisen kanneperusteen tutkimatta siltä osin kuin se perustui EY 88 artiklan ja
asetuksen N:o 659/1999 virheelliseen soveltamiseen, sillä kyseiseen tuomioistuimeen toimitettu kannekirjelmä ei sen mukaan
sisältänyt näitä väitteitä tukevia perusteluja. Siltä osin kuin toinen kanneperuste koski riidanalaista päätöstä rasittavia
oikeudellisia virheitä sekä sen perustelujen riittämättömyyttä ja ristiriitaisuutta kyseisen tuen saajayrityksen yksilöimistä
koskevilta osin ensinnäkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan komissio ei ollut tehnyt ilmeistä arviointivirhettä
arvioidessaan, että ACEA:n ja AEP:n oli kyseisen tuen tutkimiseksi katsottava muodostavan taloudellisen kokonaisuuden ja että
ACEA:n oli katsottava lukeutuvan kyseisen tuen saajayrityksiin. Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että
valituksenalainen päätös oli perusteltu riittävällä tavalla eikä se ollut ristiriitainen.
Kolmannen kanneperusteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi väitteet, joiden mukaan ACEA:ta ei voitu samastaa
AEP:hen eikä aikaisemmalla tuella ja kyseisellä tuella ollut yhteisvaikutusta, sekä viittasi tältä osin toisen kanneperusteen
tutkinnan yhteydessä esittämäänsä. Kyseisen tuomioistuimen mielestä lisäksi – vastoin AEP:n esittämiä väitteitä – asiassa
TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevää oikeuskäytäntöä sovelletaan myös yleisiin tukijärjestelmiin eikä ainoastaan
yksittäisiin tukiin. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, ettei komissio ollut soveltanut mainittua tuomiota
virheellisesti katsoessaan, ettei sen tarvinnut näyttää toteen aikaisemman tuen ja kyseisen tuen kumuloitumisesta johtuvaa
kilpailun vääristymistä eikä todeta ennakkoon aikaisemman tuen tarkkaa määrää.

Asianosaisten vaatimukset
AEP vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion ja hyväksyy ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt vaatimukset
–        toissijaisesti palauttaa asian käsiteltäväksi ensimmäisessä oikeusasteessa ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen, ja
–        velvoittaa AEP:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valitus
Valittaja vetoaa kahteen valitusperusteeseen, joista ensimmäisen koskee sellaisten kanneperusteiden vääristämistä, joihin
ensimmäisessä oikeusasteessa vedottiin, oikeudellista virhettä ja valituksenalaisen tuomion perustelujen epärationaalisuutta
ja ristiriitaisuutta määritettäessä kyseisen tuen saajayritystä. Toinen kanneperuste perustuu sellaisten kanneperusteiden
vääristämiseen, joihin ensimmäisessä oikeusasteessa vedottiin, oikeudellisiin virheisiin ja valituksenalaisen tuomion perustelujen
ristiriitaisuuteen ja riittämättömyyteen asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevän oikeuskäytännön soveltamisalan
osalta.

Kyseisen tuen saajan määrittämistä koskeva ensimmäinen valitusperuste
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee sellaisten kanneperusteiden vääristämistä, joihin ensimmäisessä
oikeusasteessa vedottiin
–       Asianosaisten lausumat
AEP katsoo, että siltä osin kuin ensimmäisessä oikeusasteessa esitetty toinen kanneperuste koskee EY 88 artiklan ja asetuksen
N:o 659/1999 virheellistä soveltamista, toteamus sen tutkimatta jättämisestä perustuu kanteen ylimalkaiseen tutkimiseen, sillä
viittausta näihin sääntöihin on tarkasteltava kyseisen tuen saajayrityksen virheellistä määrittämistä koskevien väitteiden
yhteydessä. AEP:n mukaan sillä, että tuensaaja määritetään oikein, on merkitystä valtiontukien alalla sovellettavien menettelysääntöjen
noudattamisen kannalta.
AEP:n mukaan kysymystä ACEA:n ja EAP:n välisestä taloudellisesta jatkuvuudesta sellaisen liiketoiminnan osan luovutuksen perusteella,
johon kyseisen tuen kohteena oleva hanke kuului, on käsitelty laajalti niin osapuolten kirjelmissä kuin suullisessa käsittelyssä.
Sen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan ottanut huomioon tätä keskustelua, vaan antoi siten väärän
merkityksen kanneperusteille ja tutkinnan tuloksille.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen on jätettävä tutkittavaksi ottamatta sille esitettyyn kanteeseen
sisältyvä vaatimus, jos tämän vaatimuksen perustana olevat olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät käy johdonmukaisella
ja ymmärrettävällä tavalla ilmi kanteen tekstistä (asia C-214/05 P, Rossi v. SMHV, tuomio 18.7.2006, Kok., s. I-7057, 37 kohta
ja asia C-150/06 P, Arizona Chemical ym. v. komissio, määräys 13.3.2007, Kok., s. I-39, 45 kohta).
Todettuaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa
on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista ja että näiden mainintojen on oltava
riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta tuomioistuin voi ratkaista kanteen,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi siis perustellusti todeta, että väitteet, jotka koskevat EY 88 artiklan ja asetuksen
N:o 659/1999 virheellistä soveltamista, on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että ne eivät täytä näitä edellytyksiä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetussa kanteessa ei nimittäin ole esitetty riittävän selkeästi, yksiselitteisesti,
johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi, millä tavoin riidanalaisessa päätöksessä rikottiin mainittuja säännöksiä. AEP ei sitä
paitsi ole esittänyt unionin tuomioistuimelle mitään konkreettisia tietoja osoittaakseen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
nostettu kanne täyttäisi mainitut edellytykset.
Erityisesti on todettava, ettei tältä osin ole riittävää väittää, että viittausta kyseisiin säännöksiin on tulkittava yhdessä
sen perustelun kanssa, jonka mukaan kyseisen tuen saajayritys on määritetty virheellisesti, koska ensimmäisessä oikeusasteessa
nostetussa kanteessa ei ole selitetty tätä yhteyttä eikä sitä, missä mielessä väitetty virhe valittajan mukaan merkitsee mainittujen
säännösten virheellistä soveltamista.
Näin ollen ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
Oikeudellisia virheitä koskeva ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
–       Asianosaisten lausumat
AEP väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se hyväksyi komission päätelmän, jonka
mukaan ACEA ja AEP muodostavat taloudellisen kokonaisuuden. Vaikka ACEA omistaa 30 prosenttia AEP:stä, 70 prosenttia kyseisestä
yrityksestä on nimittäin Electrabelin omistuksessa, minkä vuoksi ei voida katsoa, että AEP ja ACEA muodostaisivat taloudellisen
kokonaisuuden.
AEP:n mukaan oikeuskäytännöstä, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin analyysinsä tueksi viittaa, seuraa, että harkintavalta,
joka komissiolle kuuluu tietyn tuen saajayritystä määritettäessä sen määrittämiseksi, muodostaako kaksi yritystä tai useampi
yritys taloudellisen kokonaisuuden, rajoittuu sellaisiin esimerkkitapauksiin, joissa tietty oikeushenkilö tai ryhmä käyttää
yksinomaista määräysvaltaa. Tästä ei sitä vastoin voida päätellä, että komissio voisi todeta, että kyse on yhdestä taloudellisesta
kokonaisuudesta silloin, kun määräysvaltaa yrityksessä nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevin tavoin käyttää yhteisyritys,
joka itsessään on kahden eri yritysryhmän omistuksessa, ja kun toinen kyseisistä yrityksistä käyttää määräysvaltaa yhteisyrityksessä.
AEP katsoo lisäksi, ettei komissio ole milloinkaan soveltanut tällaista lähestymistapaa muilla kilpailuoikeuden osa-alueilla,
vaikka kaikilla kilpailuoikeuden osa-alueilla käytetään samoja käsitteitä. AEP:n mukaan nimittäin yrityskeskittymien tai kartellien
alalla sovellettavia käsitteitä voidaan – toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi – soveltaa valtiontukiin
lukuun ottamatta sellaisia erityistilanteita, joissa erilainen tulkinta on perusteltua.
AEP väittää tältä osin, että komissio piti päätöksessään, jossa se hyväksyi AEP:n muodostamisen, kyseistä yhteisyritystä yrityskeskittymänä,
koska kyse oli emoyhtiöihin nähden toiminnallisesti itsenäisestä yrityksestä. AEP:n mukaan toiminnallisen itsenäisyyden käsitettä
kuitenkin käytetään kilpailuoikeudessa sellaisista yhteisyrityksistä, joilla siitä huolimatta, että ne ovat eri taloudellisten
ryhmien omistuksessa, on oma organisaatio- ja hallintorakenteensa ja jotka toimivat markkinoilla itsenäisten toiminnallisten
ja taloudellisten resurssiensa turvin.
AEP:n mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki siis virheen, kun se komission aikaisemmasta toteamuksesta huolimatta
arvioi valituksenalaisen tuomion 142 kohdassa, että AEP:ltä puuttuu todellinen toiminnallinen itsenäisyys ACEA:han ja Electrabeliin
nähden siksi, että nämä käyttävät yhdessä määräysvaltaa AEP:ssä. AEP:n mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näet samasti
toiminnallisen itsenäisyyden käsitteen määräysvallan käsitteeseen, vaikka määräysvallalla ei aina ole vaikutusta yrityksen
toiminnalliseen itsenäisyyteen.
AEP toteaa lisäksi, että siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 142 kohdassa,
ettei AEP ole siksi toiminnallisesti itsenäinen, että AE Trading vastaa sen tuottaman energian myynnistä, näillä toteamuksilla
ei ole merkitystä, kun otetaan huomioon se seikka, että tuotannon erottaminen tukkumyynnistä, josta vastaa AEP, ja vähittäismyynnistä,
josta käsiteltävässä asiassa vastaa puolestaan AE Trading, on energia-alalla tavanomainen toimintatapa ja että kyseinen seikka
oli komission tiedossa sillä hetkellä, kun se hyväksyi asianomaisen yrityskeskittymän.
AEP toteaa lisäksi, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, ettei komissio pitänyt AEP:a vastuullisena eikä
vaatinut sitä palauttamaan aikaisempaa tukea, kyseisen tuen maksamisen keskeyttämisellä on silti katsottava olevan vaikutuksia
sekä AEP:hen että sen välityksellä Electrabeliin. Mikäli komission tarkoituksena oli vaikuttaa AEP:n välityksellä ACEA:han,
sen ei kuitenkaan olisi pitänyt vaikuttaa Electrabelin tilanteeseen ja sen olisi näin ollen tullut keskeyttää kyseisen tuen
maksaminen ainoastaan AEP:n omistusosuutta, eli 29,705:tä prosenttia, ACEA:n osakepääomasta vastaavassa suhteessa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mainitsemassa asiassa C-91/01, Italia vastaan komissio, 29.4.2004 annetulla tuomiolla
(Kok., s. I-4355, 50 ja 53 kohta) ei AEP:n mukaan ole merkitystä, koska kyseisessä asiassa oli kyse siitä, kuuluiko yritys
pienille ja keskisuurille yrityksille myönnetyn etuuskohtelun piiriin, eikä siitä, kuuluiko se samaan taloudelliseen kokonaisuuteen.
Kaiken lisäksi kyseisessä asiassa oli valittajan mukaan enintään kyse yksinomaisesta määräysvallasta tietyn yritysryhmän sisällä.
Siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mielestä ACEA:n ja AEP:n välillä vallitsi taloudellinen jatkuvuus
sellaisen liiketoiminnan osan luovutuksen perusteella, johon kyseisen tuen kohteena oleva hanke kuului, AEP katsoo, ettei
mainittu luovutus riitä osoittamaan, että AEP jatkaisi ACEA:n aikaisemmin harjoittamaa toimintaa ja että siitä olisi tullut
tämän tuen saajayritys. AEP:n mukaan tämä ei myöskään riitä perusteluksi sille päätelmälle, jonka mukaan AEP ja ACEA muodostavat
taloudellisen kokonaisuuden.
AEP toteaa tästä, että kyseisen hankkeen luovutus tapahtui yhteisyritystä koskevan sopimuksen yhteydessä ja että yhteisyrityksestä
sopimisella päätettiin ACEA:n toteuttaman kilpailun palauttamista koskeva menettely, jonka yhteydessä kyseisen luovutetun
liiketoiminnan osa arvostettiin asianmukaisesti markkinasääntöjen mukaan. Komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Sääntöjenvastaisen
ja yhteismarkkinoille soveltumattoman valtiontuen takaisinperintää edellyttävien komission päätösten tehokas täytäntöönpano
jäsenvaltioissa” (EUVL 2007, C 272, s. 4), 33 kohdasta kuitenkin seuraa, että kun kyse on käsiteltävässä asiassa kyseessä
olevan kaltaisesta varallisuuden luovutuksesta (asset deals), vanhan ja uuden yrityksen välillä ei ole taloudellista jatkuvuutta.
Niiden ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamusten osalta, jotka liittyvät vaaraan siitä, että kyseisen ACEA:n liiketoiminnan
osan luovutus AEP:lle olisi voinut merkitä aikaisempaan päätökseen sisältyvän perintämääräyksen kiertämistä, AEP muistuttaa
esittäneensä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että taloudellisesti ja strategisesti yhtä merkittävän toimen toteuttamista
kuin AceaElectrabelin muodostamista ei ole voitu toteuttaa sellaisen valtiotuen maksamisen keskeyttämistä koskevan vaaran
välttämiseksi, joka on määrältään näin vähäpätöinen suhteessa kyseisen toimen kokonaisarvoon.
Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vapautti komission sille kuuluvasta velvollisuudesta perustella päätöksensä
muutoin kuin viittaamalla teoreettisiin ja paradoksaalisiin olettamuksiin, kun se yhtäältä katsoi, ettei komission ollut näytettävä
kiertämistarkoitusta, ja toisaalta, kun se totesi komission päättelyn osalta riittäväksi, että komissio totesi luovutuksen
tapahtuneen ja esitti luovutuksen vaarat suhteessa valtiontukia koskeviin sääntöihin.
Electrabel tuki suullisessa käsittelyssä niitä väitteitä, joilla AEP pyrki osoittamaan, etteivät AEP ja ACEA muodostaneet
taloudellista kokonaisuutta eikä kyseisen ACEA:n liiketoiminnan luovutuksella AEP:lle ollut tarkoitus kiertää aikaisempaan
päätökseen sisältyvää perintämääräystä. Electrabel esittää erityisesti, ettei kiertämisvaaraa tule arvioida abstraktisti vaan
tosiseikkojen pohjalta.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Koska AEP ja Electrabel riitauttavat ensimmäisen oikeusasteen toteamuksen, jonka mukaan komissio saattoi katsoa AEP:n ja ACEA:n
kuuluvan samaan taloudelliseen kokonaisuuteen suhteessa aikaisempaan tukeen ja kyseiseen tukeen, on tutkittava, voiko ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin oikeudellista virhettä tekemättä vahvistaa riidanalaisen päätöksen tämän kysymyksen osalta.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että kun yhtiön tuotantolaitoksia luovutetaan uudelleenjärjestelyn
osana uusille teollisuusyhtiöille ja vanhalla yhtiöllä säilyy omistusosuus näissä uusissa teollisuusyhtiöissä, kaikki kyseessä
olevat yhtiöt voivat muodostaa yhtenäisen ryhmän huolimatta siitä, että uusista teollisuusyhtiöistä kukin on vanhasta yhtiöstä
erillinen oikeushenkilö (ks. vastaavasti asia 323/82, Intermills v. komissio, tuomio 14.11.1984, Kok., s. 3809, Kok. Ep. VIII,
s. 667, 11 kohta).
Vanha yhtiö ja uudet tuotantoyhtiöt voivat näet muodostaa taloudellisen kokonaisuuden silloin, kun toteutetulla uudelleenjärjestelyllä
muodostetaan niiden tuotannon ja talouden kannalta yhtenäinen kokonaisuus (ks. vastaavasti em. asia Intermills v. komissio,
tuomion 12 kohta).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että yksikön, joka omistaa määräysvaltaan oikeuttavia osuuksia yhtiöstä
ja joka käyttää tosiasiallisesti tätä määräysvaltaa osallistumalla välittömästi tai välillisesti yhtiön hallinnointiin, on
katsottava osallistuvan määräysvallassaan olevan yrityksen taloudellisen toiminnan harjoittamiseen (asia C-222/04, Cassa di
Risparmio di Firenze ym., tuomio 10.1.2006, Kok., s. I‑289, 112 ja 118 kohta).
Muussa tapauksessa unionin valtiontukia koskevien sääntöjen tehokas vaikutus voitaisiin estää yksinkertaisesti pilkkomalla
yritys kahteen erilliseen yksikköön, joista ensimmäinen jatkaa välittömästi aiemman taloudellisen toiminnan harjoittamista
ja toinen käyttää määräysvaltaa ensimmäisessä osallistumalla sen hallinnointiin. Tällä mahdollistettaisiin se, että jälkimmäinen
yksikkö voi saada avustuksia tai muita etuja, joita valtio myöntää tai jotka myönnetään valtion varoista, ja käyttää ne sitten
kokonaisuudessaan tai osittain ensin mainitun yksikön hyväksi ja samalla molempien yksiköiden muodostaman taloudellisen kokonaisuuden
eduksi (em. asia Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomion 114 kohta).
Muun muassa siitä seikasta, että kyseisen yksikön hallituksen ja valvontaelimen jäsenet nimitetään vastaaviin elimiin sen
määräysvallassa olevassa yhtiössä, voi yhtäältä käydä ilmi mahdollisuus pelkkää sijoittajan tekemää pääomasijoitusta laajemmalle
ulottuvaan määräysvallan käyttöön, aloitteiden tekemiseen ja taloudellisen tuen myöntämiseen, ja toisaalta tämä voi ilmentää
organisatorisia ja toiminnallisia yhteyksiä määräysvaltaan oikeuttavia osuuksia omistavan yhtiön ja sen yhtiön, joka on kyseisen
yhtiön määräysvallassa, välillä (ks. vastaavasti em. asia Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomion 116 ja 117 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa sen paremmin AEP kuin Electrabelkaan ei ole kiistänyt seuraavia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
toteamuksia, eli ensinnäkään sitä, että kyseinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa ACEA:n olleen
kyseisen tuen alkuperäinen saajayritys, että sellainen ACEA-yrityksen liiketoiminnan osa, jolle oli myönnetty kyseistä tukea,
luovutettiin AEP:lle ja että AEP jatkaa tämän liiketoiminnan osan toimintaa. Lisäksi valituksenalaisen tuomion 142 kohdassa
todetaan, että AEP:n tuottaman energian myynnistä vastaa AE Trading, josta omistaa 84,17 prosenttia AceaElectrabel, josta
puolestaan ACEA omistaa 59,41 prosenttia.
Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että AEP on sidoksissa sekä
ACEA:han että Electrabeliin, että ACEA omistaa enemmistöosuuden AceaElectrabelin osakepääomasta ja että AceaElectrabel puolestaan
omistaa itse 50 prosenttia AEP:n osakepääomasta, sekä saman tuomion 111 kohdassa, että ACEA on nimenomaisesti vahvistanut
käyttävänsä yhdessä Electrabelin kanssa määräysvaltaa AEP:ssä.
Kolmanneksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa, että vaikka kahdeksan kaikkiaan
kahdestatoista AEP:n hallintoneuvoston jäsenestä ja neljä kuudesta sen hallituksen jäsenestä edustaa Electrabelia, päätöksenteko
merkittävimmissä asioissa edellyttää yhden ACEA:ta edustavan jäsenen suostumusta, mikä merkitsee sitä, että ACEA:lla on mahdollisuus
estää päätöksenteko.
Tämän tuomion 47 ja 48 kohdassa mieliin palautetusta oikeuskäytännöstä kuitenkin seuraa, että tällaisessa tilanteessa komissio
saattoi harkintavaltansa rajoja ylittämättä katsoa, että ACEA:n Electrabelin avustuksella toteuttaman uudelleenjärjestelyn
seurauksena ACEA ja AEP kuuluvat yhtenäiseen ryhmään aikaisempaan tukeen ja kyseiseen tukeen nähden, koska tähän uudelleenjärjestelyyn
liittyi kyseisen ACEA:n liiketoiminnan osan luovuttaminen AEP:lle, ja että ACEA:lla säilyi omistusosuus AEP:ssä sekä että
AEP:n tuottaman energian myynnistä vastasi AE Trading, jossa ACEA käyttää määräysvaltaa sitä kautta, että se omistaa enemmistöosuuden
AceaElectrabelin osakepääomasta.
Kun lisäksi otetaan huomioon oikeuskäytäntö, johon tämän tuomion 49 ja 51 kohdassa viitataan, näistä toteamuksista seuraa,
että komissio saattoi katsoa, että ACEA, joka omistaa jaettuun määräysvaltaan oikeuttavia osuuksia AEP:ssä, käytti tosiasiallisesti
määräysvaltaa AEP:ssä osallistumalla välittömästi tai välillisesti sen hallinnointiin niin AEP:n hallintoneuvostossa ja hallituksessa
olevien edustajiensa kautta kuin sitä kautta, että se omistaa enemmistöosuuden AceaElectrabelissa, joka puolestaan omistaa
50 prosenttia AEP:n osakepääomasta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa lisäksi yhtäältä, että kyseisen ACEA:n
liiketoiminnan osan luovutusta AEP:lle koskevaan sopimukseen sisältyi lauseke, jolla suljettiin pois mahdolliset tätä liiketoiminnan
osaa koskevat riidat, ja toisaalta, että ACEA oli jo kyseisenä ajankohtana riitauttanut aikaisemman päätöksen.
Näissä olosuhteissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei kuitenkaan voida moittia siitä, että se olisi tehnyt virheen
todetessaan valituksenalaisen tuomion 130 kohdassa komission osoittaneen, että käsiteltävässä asiassa ACEA:n ja Electrabelin
yhdessä toteuttama uudelleenjärjestely saattoi synnyttää vaaran aikaisempaan päätöksen sisältyvän takaisinperintämääräyksen
kiertämisestä.
Yhtäältä on näet katsottava, toisin kuin AEP ja Electrabel esittävät, että aikaisemman tuen takaisinperinnän kiertämistä koskevan
vaaran huomioon ottaminen ei edellytä tällaisen kiertämistarkoituksen näyttämistä yksittäisen asian tosiseikkoja koskevissa
olosuhteissa. Tällaisen edellytyksen asettamisella näet kannustettaisiin yrityksiä luomaan yritysrakenteita, joiden tarkoituksena
olisi kiertää lainvastaisten tukien takaisinperintää käyttämällä hyödyksi sitä, että komissiolla olisi todistustaakka tällaisen
tarkoituksen olemassaolon osalta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin piti näin ollen käsiteltävässä asiassa perustellusti komission osalta riittävänä, että
tämä osoittaa mainitun vaaran olemassaolon.
Toisaalta komissio saattoi katsoa, että jos AEP:n ei voida todeta kuuluvan samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ACEA:n kanssa,
se saattoi toteutetun uudelleenjärjestelyn seurauksena käyttämällä määräysvaltaa yhdessä ACEA:n kanssa jatkaa sille luovutettua
liiketoimintaa, jolle aikaisempaa tukea oli myönnetty, sekä saada kyseistä tukea. Lisäksi komissio saattoi katsoa, että kyseisen
tuen myöntämisellä AEP:lle mahdollistettiin ACEA:n hyötyminen tästä tuesta, koska kyseiset yritykset harjoittavat liiketoimintaansa
osana samaa yhtenäistä kokonaisuutta.
Tämän tuomion 50 kohdassa mieliin palautetusta oikeuskäytännöstä kuitenkin seuraa, että unionin valtiontukia koskevien sääntöjen
tehokas vaikutus voitaisiin estää sillä, jos ACEA voisi hyötyä kyseisestä tuesta, mikä olisi sitä paitsi vastoin asiassa TWD
vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevän oikeuskäytännön logiikkaa.
Tässä tilanteessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan, ettei komissio, jolla
on tältä osin laaja harkintavalta, tehnyt ilmeistä arviointivirhettä arvioidessaan, että ACEA ja AEP muodostavat taloudellisen
kokonaisuuden aikaisempaan tukeen ja kyseiseen tukeen nähden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi erityisesti todeta, että se seikka, että ACEA käyttää AEP:ssä määräysvaltaa ainoastaan
yhdessä Electrabelin kanssa ja että Electrabelin omistusosuus AEP:n osakepääomasta on suurempi kuin ACEA:n omistusosuus, ei
käsiteltävässä asiassa estä komissiota toteamasta, että ACEA ja AEP muodostavat mainitun taloudellisen kokonaisuuden.
Tätä toteamusta ei voida asettaa kyseenalaiseksi muilla AEP:n argumenteilla.
On ensinnäkin katsottava, että kun otetaan huomioon edellä esitetty analyysi, ne väitteet eivät voi menestyä, jotka liittyvät
yhtäältä komission yrityskeskittymää koskevan tarkastelun yhteydessä toteamaan AEP:n toiminnalliseen itsenäisyyteen suhteessa
ACEA:han ja toisaalta taloudellisen kokonaisuuden käsitteeseen kartellien ja yrityskeskittymien alalla. Kuten ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen tuomion 135, 137 ja 138 kohdassa, taloudellisen kokonaisuuden
käsite valtiontukien alalla voi nimittäin poiketa muilla kilpailuoikeuden aloilla sovellettavasta taloudellisen kokonaisuuden
käsitteestä.
Missään tapauksessa sen paremmin AEP:n mahdollisella toiminnallisella itsenäisyydellä kuin kartellien ja yrityskeskittymien
alaan kuuluvalla taloudellisen kokonaisuuden käsitteellä ei aseteta kyseenalaiseksi sitä seikkaa, että kun otetaan huomioon
erityisesti se, että ACEA:lla on mahdollisuus estää päätöksenteko AEP:n hallinnoinnin kannalta merkittävimmissä asioissa,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi käsiteltävässä asiassa vahvistaa komission toteamuksen, jonka mukaan ACEA käyttää
jaettua määräysvaltaa AEP:ssä ja AEP kuuluu mainittuun yhtenäiseen kokonaisuuteen.
Toiseksi väitteestä, joka koskee kyseisen liiketoiminnan osan luovutusta AEP:lle väitetyn varallisuuden luovutuksen (asset
deal) yhteydessä, on riittävää todeta, ettei tämäntyyppisiä liiketoimia koskevia sääntöjä voida soveltaa nyt käsiteltävän
asian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa, joissa ACEA käytti jaettua määräysvaltaa kyseisessä liiketoiminnan osassa ja
joissa sen voidaan siten katsoa kuuluvan samaan taloudelliseen kokonaisuuteen AEP:n kanssa.
Kolmanneksi sen väitteen osalta, joka koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viittausta edellä mainitussa asiassa
Italia vastaan komissio annettuun tuomioon, tämän tuomion 55–64 kohdassa esitetystä arvioinnista seuraa, että siinäkin tapauksessa,
että kyseisen viittauksen oletettaisiin AEP:n väittämän tavoin olevan virheellinen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
saattoi kuitenkin todeta, että ACEA ja AEP muodostavat taloudellisen kokonaisuuden. Tämä väite on näin ollen tehoton.
Neljänneksi AEP:n väitteestä, jonka mukaan kyseisen tuen maksaminen olisi pitänyt keskeyttää ainoastaan pro rata -suhteessa
ACEA:n omistusosuuteen AEP:n osakepääomasta, on riittävää todeta, että komissio ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoivat
tämän tuomion 61 kohdassa esitetyistä syistä todeta, että AEP:lle myönnetystä tuesta – vaikka se olisi määrältään pienikin
– voi koitua etua ACEA:lle.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
Valituksenalaisen tuomion perusteluiden epärationaalisuutta ja ristiriitaisuutta koskeva ensimmäisen valitusperusteen kolmas
kohta
–       Asianosaisten lausumat
AEP moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se ainoastaan toisti omaan lukuunsa kaikki komission väitteet
tuomatta esille näiden väitteiden ristiriitaisuutta ja niitä rasittavaa ilmeistä arviointivirhettä.
AEP esittää erityisesti, että koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että AEP:ssä käyttää määräysvaltaa kaksi
eri yritysryhmää ja että Electrabelin omistusosuus on näistä suurin, sen päätelmä, jonka mukaan AEP ja ACEA kuuluvat yhtenäisen
määräysvallan keskuksen piiriin, on ristiriitainen, mielivaltainen ja epälooginen, sillä sama yhtiö ei loogisesti voi muodostaa
taloudellista kokonaisuutta kahden eri oikeushenkilön kanssa.
Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei AEP:n mukaan ole esittänyt mitään selitystä sen toteamuksensa ulottuvuuden
täsmentämiseksi, jonka mukaan AEP ei sen vuoksi ole toiminnallisesti itsenäinen, että AE Trading vastaa sen tuottaman energian
myynnistä.
AEP:n mielestä on epärealistista ja epäloogista arvioida – kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sen mukaan teki –,
että AceaElectrabel on perustettu valtiontukiin sovellettavien sääntöjen kiertämiseksi ja että komission ei tarvitse näyttää
kiertämistarkoitusta vaan sen päättelyn osalta on riittävää todeta kyseisen luovutuksen tapahtuneen ja esittää tällaisen luovutuksen
vaarat suhteessa valtiotukien alaa koskeviin sääntöihin.
AEP:n mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli päättelyssään ristiriitainen myös siltä osin, kun se totesi valituksenalaisen
tuomion 140 kohdassa, että taloudellisen kokonaisuuden olemassaolon määrittämiseksi on otettava huomioon kyseisen yhtiön omistusosuus
yritysryhmässä, jossa määräysvaltaa käyttää suoraan tai välillisesti jokin asianomaisista yhtiöistä, sekä kuuluminen tietyn
yksikön määräysvallassa olevaan yhteen ja samaan yritysryhmään, kun kyseinen tuomioistuin itse totesi, että AEP:ssä määräysvaltaa
käyttää kaksi eri yksikköä.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen velvollisuus Euroopan unionin tuomioistuimen
perussäännön 36 artiklan ja 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla perustella tuomiot ei velvoita unionin yleistä tuomioistuinta
esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä.
Perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi kyseiset
toimenpiteet on toteutettu, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan
valvontaansa (ks. asia C-431/07 P, Bouygues ja Bouygues Télécom v. komissio, tuomio 2.4.2009, Kok., s. I‑2665, 42 kohta ja
asia C-150/09 P, Iride ja Iride Energia v. komissio, määräys 21.1.2010, 42 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on riittävää todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättely oli selkeää ja ymmärrettävää
ja että AEP ja Electrabel saivat sen avulla selville syyt, joiden vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kyseisen
kanneperusteen, sekä unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan valvontaansa.
Erityisesti on syytä korostaa, että väitetyt epäjohdonmukaisuudet, joista AEP moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta,
koskevat tosiasiassa niitä samoja väitettyjä oikeudellisia virheitä, joita on jo tarkasteltu ja jotka on hylätty ensimmäisen
valitusperusteen toisen osan yhteydessä, eivätkä puutteellisia perusteluja.
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa ja näin ollen ensimmäinen valitusperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.

Asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevän oikeuskäytännön soveltamisalaa koskeva toinen valitusperuste
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee väärän merkityksen antamista kanneperusteille, joihin ensimmäisessä oikeusasteessa
on vedottu
–       Asianosaisten lausumat
AEP väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi väärän merkityksen kolmannelle kanneperusteelle, jonka mukaan
tietyn tukijärjestelmän perusteella myönnetyn yksittäisen tuen takaisinperinnän määräämiseksi on ensin tutkittava kunkin kyseessä
olevan yrityksen yksittäinen tilanne, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 172 kohdassa, ettei komissiolla ollut velvollisuutta
analysoida aikaisemmassa päätöksessä tietyn järjestelmän perusteella myönnettyjä yksittäisiä tukia.
AEP:n mukaan on näet välttämätöntä määrittää ennen takaisinperintämääräyksen antamista, ovatko kaikki niiden yritysten ryhmään,
joita kyseinen tukijärjestelmä koskee, kuuluvat yritykset saaneet EY:n perustamissopimuksen määräysten vastaista tukea ja
missä määrin ne ovat tällaista tukea saaneet. Käsiteltävässä asiassa tätä ei AEP:n mukaan kuitenkaan ollut tutkittu.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Näistä väitteistä on yhtäältä riittävää todeta, kuten ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen 23–28 kohdasta ja valituksenalaisen
tuomion 147–151 kohdasta käy ilmi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuvasi tiivistetyssä esityksessään AEP:n esittämät
perustelut oikealla tavalla, ja toisaalta, että se vastasi näihin perusteluihin valituksenalaisen tuomion 164–181 kohdassa.
Ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn kannekirjelmän 25 kohdan lopusta käy erityisesti ilmi, että AEP väitti muun muassa,
että vedotakseen ACEA:ta tai AEP:tä vastaan ACEA:n saaman tuen lainvastaisuuteen komission olisi pitänyt aikaisemmassa päätöksessä
tutkia aikaisempaa tukea koskevien järjestelmien soveltamista ACEA:han ja että laiminlyötyään tämän tutkimisen se ei voinut
vedota tähän lainvastaisuuteen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei näin ollen voida moittia siitä, että se olisi antanut väärän merkityksen ensimmäisessä
oikeusasteessa esitetylle kolmannelle kanneperusteelle, sillä se vastasi AEP:n perusteluihin muun muassa toteamalla valituksenalaisen
tuomion 172 kohdassa, ettei komissiolla ollut velvollisuutta analysoida kyseisten järjestelmien perusteella myönnettyjä yksittäisiä
tukia.
Näin ollen toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
Oikeudellisia virheitä koskeva toisen valitusperusteen toinen osa
–       Asianosaisten lausumat
AEP väittää ensinnäkin, että asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevää oikeuskäytäntöä, joka koskee tukien
kumuloitumisen vaikutuksia tiettyyn yritykseen, voidaan soveltaa ainoastaan suhteessa tähän samaan yritykseen. AEP katsoo
ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä kuitenkin osoittaneensa, että sen ei voida katsoa muodostavan taloudellista kokonaisuutta
ACEA:n kanssa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki näin ollen AEP:n mukaan virheen vahvistaessaan riidanalaisen päätöksen
siltä osin kuin siinä sovelletaan mainittua oikeuskäytäntöä.
AEP katsoo toiseksi, että osoittaakseen, että aikaisemman tuen kumuloitumisella kyseisen tuen kanssa saattoi olla haitallisia
vaikutuksia, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt varmistaa, että ACEA oli tosiasiallisesti saanut lainvastaista
tukea, mitä sen paremmin Italian tasavalta kuin komissiokaan ei sen mukaan ollut tehnyt.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelystä käy ilmi, että komission oli analyysissään otettava huomioon ennen
kaikkea tuen vaikutus ACEA:han, kyseinen tuomioistuin muutti AEP:n mukaan asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta
ilmenevän oikeuskäytännön sellaiseksi uudeksi tuen soveltuvuutta koskevaksi edellytykseksi, josta ei ole määrätty perustamissopimuksessa
ja jolla pyritään rankaisemaan siitä, ettei aikaisempaa tukea ole palautettu. AEP:n mielestä sen sijaan, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin olisi ottanut huomioon mahdollisen yhteisvaikutuksen yhtenä kriteerinä tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille
arvioidakseen, kyseinen tuomioistuin nimittäin sovelsi mainittua oikeuskäytäntöä keinona taatakseen aikaisemman tuen takaisin
maksamisen varmistamalla, ettei aikaisempaa tukea saaneelle yritykselle edes välillisesti myönnetty lisää etuja ennen kuin
se on maksanut takaisin tämän aikaisemman tuen. AEP:n mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan ottanut kantaa
tähän perustavanlaatuiseen argumenttiin, jonka kyseinen tuomioistuin AEP:n mielestä hylkäsi ylimääräisenä perusteena valituksenalaisen
tuomion 188 kohdassa puhtaasti hypoteettiseksi jääneellä päätelmällä.
AEP korostaa, että riidanalaisen päätöksen tekohetkellä oli sekä mahdotonta olettaa yhteisvaikutuksen olemassaoloa että arvioida
tällaisen vaikutuksen merkitystä. AEP:n mukaan komissio voi tukijärjestelmiä tutkiessaan päättää tutkia joko yksittäistapauksia
tai tyytyä arvioimaan niitä yleisellä ja abstraktilla tasolla. Mikäli komissio päättää käyttää jälkimmäistä lähestymistapaa,
sen käytössä olevat keinot sen varmistamiseksi, että kyseinen jäsenvaltio panee täytäntöön päätöksen, rajoittuvat jäsenyysvelvoitteiden
noudattamatta jättämistä koskevaan kanteeseen, eikä asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevää oikeuskäytäntöä
ole ymmärrettävä siten, että sillä luotaisiin komissiolle vaihtoehtoinen keino seuraamusten määräämiseksi.
AEP katsoo nimittäin, että koska mainitulla oikeuskäytännöllä on tarkoitus välttää se, että uuden tuen saajayritys voisi saada
markkinoilla kohtuuttomasti etua siitä, ettei se ole palauttanut aikaisempaa lainvastaista tukea, tämän oikeuskäytännön soveltaminen
edellyttää uudesta tuesta johtuvien etujen konkreettista ja yksityiskohtaista tutkimista ja tässä tutkinnassa on nimenomaisesti
viitattava tuensaajayrityksen asemaan asianomaisilla markkinoilla suhteessa sen kilpailijoihin ja yhteisön kauppavirtoihin.
AEP katsoo näin ollen, että voidakseen keskeyttää uuden tuen maksamisen komission on päädyttävä perustellusti siihen johtopäätökseen,
että kyseessä olevien kahden tuen kumuloitumisesta johtuvat kilpailun ja kauppavirtojen vääristymät asianomaisilla aloilla
ovat senkaltaisia, että uuden tuen kielteisiä vaikutuksia voidaan pitää sen myönteisiä vaikutuksia merkittävämpinä, minkä
vuoksi uutta tukea ei voida hyväksyä ennen kuin aikaisempi tuki on palautettu.
AEP:n mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki näin ollen oikeudellisen virheen siltä osin kuin se arvioi valituksenalaisen
tuomion 186 kohdassa, että asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevässä oikeuskäytännössä ei edellytetä, että
komission olisi osoitettava, että asianomaisten tukien kumuloituminen vaikuttaa kauppaan, vaan että pelkästään olettama tällaisen
vaaran olemassaolosta riittää.
Kolmanneksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki AEP:n mukaan oikeudellisen virheen katsoessaan, että jäsenvaltio ja
uuden tuen saajayritys ovat velvollisia antamaan komissiolle tietoja, jotka osoittavat, ettei uudella tuella ole yhteisvaikutusta
suhteessa sellaisiin aikaisempiin lainvastaisiin tukiin, joita ei ole maksettu takaisin. Vaikka asianomaisen jäsenvaltion
on toimitettava komissiolle tietoja, jotka osoittavat uuden tuen yhteismarkkinoille soveltuvaksi, sen paremmin tällä jäsenvaltiolla
kuin asianomaisella yritykselläkään ei AEP:n mukaan nimittäin ole velvollisuutta esittää vastanäyttöä siitä, että asianomaisten
tukien kumuloituminen ei vaikuttaisi kauppaan.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On ensinnäkin muistutettava, että yhtäältä argumentti, jonka mukaan ACEA ja AEP ovat kaksi erillistä taloudellista yksikköä
aikaisempaan tukeen ja kyseiseen tukeen nähden, on hylätty ensimmäisen valitusperusteen toisen osan tarkastelun yhteydessä.
Toisaalta tämän saman tarkastelun yhteydessä on todettu, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen tehnyt oikeudellista
virhettä katsoessaan, että komissio saattoi todeta, että ACEA voi hyötyä kyseisen tuen myöntämisestä AEP:lle.
Lisäksi on muistutettava, että oikeuskäytännöstä käy ilmi, että palauttamattomien tukien ja suunniteltujen tukien yhteisvaikutuksen
estäminen on yhtä lailla tarpeen, olipa sitten kyse yksittäisistä tuista tai tiettyyn tukijärjestelmään kuuluvista tuista,
sekä että asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevän oikeuskäytännön mukaan komissio voi asettaa tuen yhteismarkkinoille
soveltuvuuden toteamisen edellytykseksi aikaisempien lainvastaisten tukien palauttamisen (ks. vastaavasti em. asia Iride ja
Iride Energia v. komissio, määräyksen 49, 50 ja 70 kohta).
Yhtäältä komission on nimittäin otettava huomioon mahdollinen aikaisempien palauttamattomien lainvastaisten tukien ja uusien
tukien yhteisvaikutus (ks. vastaavasti em. asia TWD v. komissio, tuomio 15.5.1977, 26 ja 27 kohta), ja toisaalta se voi pitää
uusia tukia yhteismarkkinoille soveltuvina ainoastaan silloin, jos sen käytössä olevien tietojen perusteella on mahdollista
näin todeta (ks. vastaavasti em. asia Iride ja Iride Energia v. komissio, määräyksen 70 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhtäältä, että komission käytössä olevat tiedot osoittavat,
että ACEA oli saanut aikaisempaa tukea, ja toisaalta, ettei komissiolla ole käytössään tietoja, joiden perusteella voisi todeta,
että aikaisemmalla tuella ja kyseisellä tuella ei ole lainvastaista ja yhteismarkkinoille soveltumatonta yhteisvaikutusta.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa perustellusti huomautti, asiassa TWD vastaan
komissio annetusta tuomiosta ilmenevästä oikeuskäytännöstä seuraa, että silloin kun komissio päättää aloittaa muodollisen
tutkintamenettelyn, jäsenvaltiolla ja uuden tuen mahdollisella saajalla oleva velvollisuus toimittaa komissiolle sellaiset
tiedot, joilla näytetään toteen, että tämä tuki soveltuu yhteismarkkinoille, ulottuu myös siihen, että niiden on näytettävä
toteen, ettei uudella tuella ja aikaisemmalla lainvastaisella, yhteismarkkinoille soveltumattomalla tuella, jota ei ole palautettu,
ole yhteisvaikutusta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi näin ollen perustellusti, että koska aikaisempi päätös koski tukijärjestelmää
eikä yksittäisiä tukia, jolloin Italian tasavallan tehtävänä oli määrittää kyseisen järjestelmän mukaisten tuensaajien palautettavaksi
tulevat määrät, Italian tasavallan, ACEA:n ja AEP:n oli ilmoitettava komissiolle riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneen
menettelyn yhteydessä palautettavat määrät ja mahdolliset aikaisemman tuen osalta palautetut määrät osoittaakseen, ettei ole
kyse mahdollisesta lainvastaisesta tukien kumuloitumisesta.
Koska komissiolle ei kuitenkaan ole toimitettu tällaisia tietoja, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida moittia
siitä, että se katsoi, ettei komissiolla ollut käsiteltävässä asiassa velvollisuutta määrittää täsmällisesti ACEA:n saaman
aikaisemman tuen määrää ennen riidanalaisen tuen maksamisen keskeyttämistä asiassa TWD vastaan komission annetusta tuomiosta
ilmenevän oikeuskäytännön nojalla.
Koska lisäksi oikeuskäytännöstä käy ilmi, että on riittävää, että komissio osoittaa riidanalaisten tukien voivan vaikuttaa
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää kilpailua (em. asia Iride ja Iride Energia v. komissio, määräyksen 72 kohta),
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti, ettei komissiolla ollut käsiteltävässä asiassa velvollisuutta
tutkia konkreettisesti ja yksityiskohtaisesti kyseisestä tuesta johtuvia etuja viittaamalla erityisesti AEP:n ja ACEA:n asemaan
asianomaisilla markkinoilla suhteessa niiden kilpailijoihin sekä yhteisön kauppavirtoihin.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyä rasita oikeudellinen virhe,
ja näin ollen toisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
Toisen valitusperusteen kolmas osa, joka koskee valituksenalaisen tuomion perustelujen ristiriitaisuutta ja riittämättömyyttä
–       Asianosaisten lausumat
AEP huomauttaa, että valituksenalaisen tuomion 179 kohdassa on todettu, ettei ole mahdollista varmistua siitä, että ACEA on
saanut perustamissopimuksen määräysten vastaista tukea. AEP pitää näin ollen käsittämättömänä, että kyseisen tuomion seuraavassa
kohdassa todetaan, että ACEA:n vuosikertomukseen sisältyvä mahdolliseen tietyn määrän palauttamista koskevaan riskiin liittyvä
viittaus on komission päättelyn osalta riittävä.
AEP pitää valituksenalaisen tuomion 186 kohtaa epäselvänä ja sen 187 kohtaa käsittämättömänä ja perustelemattomana. Lisäksi
saman tuomion 188 kohtaa ei AEP:n mukaan ole perusteltu.
AEP toteaa tästä lisäksi, että siltä osin kuin mainituissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion kohdissa esitetystä
päättelystä ilmenee, ettei komissio ole saanut Italian hallitukselta tarvittavia tietoja suorittaakseen tutkintaansa, kyseisen
tuomioistuimen olisi pitänyt vastata AEP:n suullisessa käsittelyssä esittämään perusteluun, jonka mukaan komissio ei tällaisessa
tilanteessa voi lausua pelkästään sen käytössä olevien tietojen pohjalta vaan sen on noudatettava asetuksen N:o 659/1999 5
artiklassa säädettyä menettelyä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan sen mukaan vastannut tähän perusteluun.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Tämän tuomion 77 kohdassa on muistutettu, ettei unionin yleisen tuomioistuimen velvollisuus perustella tuomiot velvoita sitä
vastaamaan eksplisiittisesti kaikkiin riidan asianosaisten esittämiin päätelmiin ja että perustelut ovat riittäviä, kunhan
asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi kyseiset toimenpiteet on toteutettu, ja unionin tuomioistuimella
on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan valvontaansa.
Nyt käsiteltävässä asiassa on yhtäältä riittävää todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättely on selkeää
ja ymmärrettävää ja että AEP ja Electrabel saivat sen avulla selville syyt, joiden vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
hylkäsi kyseisen kanneperusteen, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan
valvontaansa.
Valituksenalaisen tuomion 180 kohdassa on erityisesti selitetty, miksi komissio saattoi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
mukaan saman tuomion 179 kohdassa tarkastelluista AEP:n argumenteista huolimatta katsoa, että ACEA oli saanut aikaisempaa
lainvastaista tukea. Lisäksi valituksenalaisen tuomion 186–188 kohdasta käy selvästi ilmi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
esitti kyseisessä kohdassa tulkintansa asiassa TWD vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenevästä oikeuskäytännöstä.
Toisaalta asiakirja-aineistosta käy ilmi, ettei AEP ole vedonnut tämän tuomion 106 kohdassa mainittuun perusteluun ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa käydyssä kirjallisessa menettelyssä vaan ensimmäisen kerran vasta kyseisessä tuomioistuimessa
käydyssä suullisessa käsittelyssä, minkä se itse myöntää. Näissä olosuhteissa on katsottava, että kyse on uudesta perustelusta
riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi.
Tältä osin asiakirja-aineistosta käy ilmi, ettei tällä perustelulla voida katsoa suoraan tai implisiittisesti kehitettävän
aikaisemmin kannekirjelmässä esitettyä perustelua ja että se olisi tiukasti sidoksissa siihen. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen
48 artiklan 2 kohdan määräyksistä kuitenkin ilmenee, että asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei
se perustu kirjallisen käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin (ks. vastaavasti asia
C-564/08 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 12.11.2009, Kok., s. I‑191, 20–34 kohta).
Koska kyseinen tämän tuomion 106 kohdassa mainittu perustelu ei perustu uusiin perusteisiin, joihin käsittelyn kuluessa olisi
vedottu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei näin ollen voida moittia siitä, ettei se ole vastannut eksplisiittisesti
kyseiseen perusteluun.
Sitä paitsi siltä osin kuin AEP esitti kyseisen perustelun ensimmäistä kertaa unionin tuomioistuimessa käydyssä kirjallisessa
menettelyssä, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta unionin
tuomioistuimessa vaatimuksilleen perusteita, joihin se ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, sillä olisi oikeus
laajentaa unionin tuomioistuimessa kannettaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden. Unionin tuomioistuin
on siten valitusasioissa toimivaltainen tutkimaan ainoastaan arvioinnin, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille
esitetyistä perusteista (ks. mm. asia C-97/08, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009, Kok., s. I‑8237, 38 kohta ja
em. asia Iride ja Iride Energia v. komissio, määräyksen 32 kohta).
Toisen valitusperusteen kolmas osa ja siten koko toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Näin ollen valitus on kokonaisuudessaan hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla
valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on vaatinut, että AEP velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska AEP on hävinnyt asian, se velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Koska lisäksi Electrabelin esittämät valitusperusteet on hylätty, se velvoitetaan vastaamaan
omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
AceaElectrabel Produzione SpA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.
3)
Electrabel SA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.