CELEX: 61999CJ0413
Personu brīva pārvietošanās
Direktīva 90/364/EEK

Ar 1999. gada 28. maija rīkojumu, kas Tiesas Kancelejā saņemts 1999. gada 28. oktobrī,
Immigration Appeal Tribunal
[Imigrācijas Apelācijas tiesa] saskaņā ar EKL 234. pantu ir iesniegusi četrus prejudiciālos jautājumus par EKL 18. panta
un Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.)
12. panta interpretāciju.
Šie jautājumi ir radušies tiesvedībās starp, pirmkārt, Baumbasta kungu un kundzi, kā arī Mariju Fernandu Sarmiento un Idanellu
Baumbastu (turpmāk tekstā – “Baumbastu ģimene”) un, otrkārt,
R
un
Secretary of State for the Home Department
[Iekšlietu ministrijas valsts sekretārs] (turpmāk tekstā – “
Secretary of State
”) par pēdējā atteikumu izdot viņiem uzturēšanās atļaujas Apvienotās Karalistes teritorijā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības
EKL 17. pantā ir noteikts:
“1.      Ar šo ir izveidota Savienības pilsonība. Ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir Savienības pilsonis. Savienības
pilsonība papildina, nevis aizstāj valsts pilsonību.
2.      Savienības pilsoņiem ir ar šo Līgumu piešķirtās tiesības un ar to uzliktie pienākumi.”
EKL 18. panta 1. punktā ir noteikts, ka ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs,
ievērojot šajā Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.
Regulas Nr. 1612/68 10.–12. pantā ir noteikts:
“10. pants
1.      Ja darba ņēmējs, kas ir vienas dalībvalsts pilsonis, strādā algotu darbu citā dalībvalstī, kopā ar viņu drīkst apmesties:
a)      šā darba ņēmēja laulātais un viņu bērni, kas ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas viņa apgādībā;
b)      darba ņēmēja un viņa laulātā apgādībā esošie augšupējie radinieki.
2.      Dalībvalstis atbalsta tādu ģimenes locekļu uzņemšanu, kas neatbilst 1. punktam, ja viņi atrodas iepriekšminētā darba ņēmēja
apgādībā vai arī dzīvoja kopā ar šo darba ņēmēju valstī, no kuras [viņš] ieradās.
3.      Saskaņā ar 1. un 2. punktu darba ņēmējam jābūt mājoklim, kas ir līdzvērtīgs normālam attiecīgās valsts darba ņēmēja mājoklim
tajā reģionā, kur viņš strādā algotu darbu; šī norma nedrīkst radīt diskrimināciju starp vietējiem darba ņēmējiem un darba
ņēmējiem no citām dalībvalstīm.
11. pants
Ja dalībvalsts pilsonis strādā kā darba ņēmējs vai kā pašnodarbināta persona citā dalībvalstī, viņa laulātais un bērni, kas
ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas viņa apgādībā, ir tiesīgi strādāt kā darbinieki tajā pašā dalībvalstī arī tad, ja viņi
nav nevienas dalībvalsts pilsoņi.
12. pants
Ja dalībvalsts pilsoņa, kas ir vai ir bijis nodarbināts citā dalībvalstī, bērni uzturas tās teritorijā, viņus uzņem vispārējās
izglītības, mācekļa un profesionālās izglītības programmās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās valsts pilsoņus.
Dalībvalstis atbalsta mēģinājumus dot iespēju šiem bērniem apgūt minētās programmas ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem.”
Saskaņā ar Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/364/EEK par tiesībām uz dzīvesvietu (OV L 180, 26. lpp.) 1. panta 1. punkta
pirmo daļu dalībvalstis piešķir uzturēšanās tiesības citu dalībvalstu pilsoņiem, kam nav šādu tiesību saskaņā ar citām Kopienu
tiesību normām, un viņu ģimenes locekļiem, kā noteikts šīs direktīvas 1. panta 2. punktā, ar nosacījumu, ka šiem pilsoņiem
un viņu ģimenes locekļiem uzņēmējā dalībvalstī ir visaptveroša veselības apdrošināšana un pietiekami līdzekļi, lai nekļūtu
par apgrūtinājumu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai, kamēr viņi tur uzturas.
Direktīvas 90/364 1. panta 1. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka šī panta pirmajā daļā minētos līdzekļus uzskata par pietiekamiem,
ja tie pārsniedz līmeni, zem kura uzņēmēja dalībvalsts saviem pilsoņiem var piešķirt sociālo palīdzību, ievērojot prasītāja
un vajadzības gadījumā saskaņā ar 1. panta 2. punktu uzņemto personu personīgos apstākļus.
Direktīvas 90/364 1. panta 1. punkta trešajā daļā ir paredzēts, ka, ja šā punkta otro daļu kādā dalībvalstī nevar piemērot,
prasītāja līdzekļus uzskata par pietiekamiem, ja tie pārsniedz minimālo sociālā nodrošinājuma pensiju, ko maksā uzņēmēja dalībvalsts.
Saskaņā ar Direktīvas 90/364 1. panta 2. punktu:
“Tiesības apmesties uz dzīvi citā dalībvalstī kopā ar personu, kurai ir tiesības uz dzīvesvietu, neatkarīgi no pilsonības
ir šādām personām:
a)      viņa vai viņas laulātajam un viņu pēctečiem, kuri ir apgādājami;
b)      šīs personas, kurai ir tiesības uz dzīvesvietu, un tā laulātā augšupējiem radiniekiem, kuri ir apgādājami.”
Direktīvas 90/364 3. pantā ir paredzēts, ka uzturēšanās tiesības paliek spēkā, kamēr minēto tiesību subjekti ievēro 1. pantā
izklāstītos nosacījumus.

Valsts tiesības

Immigration Act 1988
(1988. gada imigrācijas likums) 7. panta 1. punktā ir noteikts:
“Personai nav vajadzīga ieceļošanas vai uzturēšanās atļauja Apvienotajā Karalistē, kā paredzēts [
Immigration Act 1971
[1971. gada migrācijas likumā]], ja tai šādas tiesības tiek piešķirtas tieši piemērojamās Kopienu tiesībās vai tiesību normās,
kas pieņemtas saskaņā ar
European Communities Act 1972
[1972. gada Eiropas Kopienu akts] 2. panta 2. punktu”.

Immigration (European Economic Area) Order 1994
(1994. gada rīkojums par imigrāciju Eiropas Ekonomikas zonā, 1994 SI 1895, turpmāk tekstā – “
EEA Order
”) 3. pantā ir noteikts vispārīgs princips, ka pilsoņi no valstīm, kas ir parakstījušas 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas
zonas līgumu (OV 1994, L 1, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”), un viņu ģimenes locekļi Apvienotajā Karalistē var ieceļot,
uzrādot derīgu savas valsts personas apliecību vai pasi.
Saskaņā ar
EEA Order
4. panta 1. punktu “akceptētai personai” [
qualified person
] ir tiesības uzturēties Apvienotajā Karalistē, kamēr tā saglabā šo statusu. Šīs tiesības
EEA Order
4. panta 2. punktā ir piešķiras arī ģimenes locekļiem, ieskaitot laulātos.
Saskaņā ar
EEA Order
6. pantu šāda “akceptēta persona” ir it īpaši EEZ līgumu noslēgušas valsts pilsonis, kas Apvienotajā Karalistē veic algotu
darbu.
Apvienotās Karalistes
Immigration Rules (House of Commons Paper 395)
(Apvienotās Karalistes Parlamenta 1994. gada migrācijas noteikumi, turpmāk tekstā – “
Immigration Rules
”) 225. punktā ir noteikts:
“EEZ pilsonis (izņemot studentus) vai šādas personas ģimenes loceklis, kas ir saņēmis uzturēšanās atļauju vai uzturēšanās
dokumentu uz pieciem gadiem un kas ir uzturējies Apvienotajā Karalistē saskaņā ar
EEA Order 1994
noteikumiem četrus gadus un turpina to darīt, var lūgt izdarīt uz savas uzturēšanās atļaujas vai attiecīgi uzturēšanās dokumenta
atzīmi par tiesībām uzturēties Apvienotajā Karalistē neierobežotu laiku”.

Pamata prāvas

Baumbastu lieta
Baumbasta, Kolumbijas pilsone, 1990. gada maijā Apvienotajā Karalistē apprecējās ar Baumbastu, Vācijas pilsoni. Viņu ģimenē
ir divas meitas: vecākā Marija Fernanda Sarmiento, Baumbastas ārlaulības meita, ir Kolumbijas pilsone, bet jaunākajai Idanellai
Baumbastai ir dubultā pilsonība – Vācijas un Kolumbijas.
No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietas dalībnieki
pamata prāvā ir vienojušies, ka attiecībā uz Kopienu tiesību jautājumiem Marija Fernanda Sarmiento arī tiek uzskatīta par
Baumbastu ģimenes locekli. Tāpēc rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu viņa ir minēta kā viena no šīs ģimenes diviem
bērniem.
1990. gada jūnijā Baumbastu ģimenei tika izsniegtas uzturēšanās atļaujas ar derīguma termiņu uz pieciem gadiem. No 1990. gada
līdz 1993. gadam Baumbasts bija nodarbināts Apvienotajā Karalistē sākumā kā darba ņēmējs, bet vēlāk kā uzņēmuma vadītājs.
Taču, kad viņa uzņēmums bankrotēja un viņš nevarēja atrast pietiekami labi apmaksātu darbu Apvienotajā Karalistē, kopš 1993. gada
viņš strādāja Vācijas uzņēmumos Ķīnā un Lesoto. Lai gan Baumbasts kopš tā laika periodiski ir meklējis darbu Apvienotajā Karalistē,
viņa nodarbinātības situācija rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu pieņemšanas laikā nebija mainījusies.
Attiecīgajā laika posmā Baumbastiem piederēja māja Apvienotajā Karalistē un viņu meitas tur gāja skolā. Viņi nesaņēma nekādu
sociālo palīdzību, un, tā kā viņiem bija vispārējā veselības apdrošināšana Vācijā, nepieciešamības gadījumā viņi brauca uz
turieni, lai saņemtu medicīnisko aprūpi.
1995. gada maijā Baumbasta iesniedza pieteikumu beztermiņa uzturēšanās atļaujas saņemšanai (“indefinite leave to remain”)
Apvienotajā Karalistē sev un ģimenes locekļiem. 1996. gada janvārī
Secretary of State
atteicās pagarināt Baumbasta uzturēšanās atļaujas, kā arī Baumbastas un viņas bērnu uzturēšanās dokumentu termiņu.
1998. gada 12. janvārī šis atteikums tika pārsūdzēts
Immigration Adjudicator
(Apvienotā Karaliste).
Immigration Adjudicator
konstatēja, ka Baumbasts nebija ne darba ņēmējs, ne arī persona, kurai bija Direktīvā 90/364 paredzētās vispārīgās uzturēšanās
tiesības. Par bērniem
Immigration Adjudicator
nolēma, ka viņiem bija neatkarīgas uzturēšanās tiesības uz Regulas Nr. 1612/68 12. panta pamata. Turklāt viņš nolēma, ka
Baumbastai bija uzturēšanās tiesības uz laiku, kamēr viņas bērni īstenoja savas minētās regulas 12. pantā noteiktās tiesības.
Saskaņā ar
Immigration Adjudicator
teikto Baumbastas tiesības izrietēja no dalībvalstīm uzliktā pienākuma saskaņā ar šo pantu atbalstīt mēģinājumus dot iespēju
bērniem uzņemošajā dalībvalstī apgūt programmas ar vislabākajiem nosacījumiem.
Baumbasts
Immigration Adjudicator
lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā attiecībā uz sevi. Savukārt
Secretary of State
šo lēmumu iesniedzējtiesā pārsūdzēja daļā par Baumbasti un abiem viņas bērniem.

R lieta

R
, Amerikas Savienoto Valstu pilsonei, no viņas pirmās laulības ar Francijas pilsoni ir divi bērni, kam ir dubultā pilsonība
– Francijas un ASV. 1990. gadā viņa apmetās Apvienotajā Karalistē kā EK līgumā paredzētās tiesības izmantojoša Kopienas pilsoņa
laulātā, un viņai tika atļauts uzturēties Apvienotajā Karalistē līdz 1995. gada oktobrim.

R
un viņas pirmais vīrs izšķīrās 1992. gada septembrī, bet, tā kā
Secretary of State
tajā laikā neveica nekādus pasākumus saistībā ar
R
ieceļotājas statusu, viņa turpināja uzturēties Apvienotajā Karalistē. Šķiršanās nosacījumi paredzēja, ka bērni dzīvos pie
mātes Anglijā un Velsā vismaz piecus gadus pēc šķiršanās vai periodu pēc pušu savstarpējas vienošanās. Pēc šķiršanās bērniem
bija regulāri kontakti ar tēvu, kas joprojām uzturas un strādā Apvienotajā Karalistē un kopā ar viņu māti atbild par viņu
audzināšanu emocionālā un finansiālā ziņā.
No pamata prāvas lietas materiāliem arī izriet, ka uzturēšanās laikā Apvienotajā Karalistē
R
ir iegādājusies māju un nodibinājusi interjera dizaina aģentūru, kurā viņa ir ieguldījusi lielas naudas summas. 1997. gadā
viņa apprecējās ar Apvienotās Karalistes pilsoni.
1995. gada oktobrī saskaņā ar valsts tiesībām
R
un abu viņas meitu vārdā tika iesniegts pieteikums beztermiņa uzturēšanās atļaujas saņemšanai. 1996. gada 3. decembrī bērniem
tika piešķirtas tiesības uzturēties Apvienotajā Karalistē nenoteiktu laiku kā migrējoša darba ņēmēja ģimenes locekļiem. Turpretim
R
pieteikums tika noraidīts, jo
Secretary of State
neuzskatīja ģimenes situāciju par tik īpašu, lai tā attaisnotu viņa rīcības brīvības izmantošanu. Pēc viņa domām, bērni bija
pietiekami mazi, lai pierastu pie dzīves ASV, ja viņiem būtu uz turieni jābrauc kopā ar māti.
Viens no jautājumiem, kas minēti sūdzībā, kura iesniegta
Immigration Adjudicator
par
Secretary of State
atteikumu piešķirt
R
beztermiņa uzturēšanās tiesības, bija par to, vai šis atteikums neapdraudēja tiesības, kas bija viņas bērniem saskaņā ar
Kopienu tiesībām, iegūt izglītību un uzturēties Apvienotajā Karalistē, kā arī tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību.
Immigration Adjudicator
sūdzību noraidīja ar lēmumu, ko
R
pārsūdzēja
Immigration Appeal Tribunal
.

Prejudiciālie jautājumi
Uzskatot, ka tās izskatāmajās lietās bija jāinterpretē EKL 18. pants un Regula Nr. 1612/68,
Immigration Appeal Tribunal
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“Abās lietās kopīgie jautājumi
1)      a)     Vai Eiropas Savienības pilsoņa bērniem, kas paši arī ir Savienības pilsoņi un ir apmetušies dalībvalstī, kur ir uzsākuši pamatizglītības
apguvi laikā, kad viņu tēvs (vai viens no vecākiem) tur izmantoja uzturēšanās tiesības kā darba ņēmējs šajā dalībvalstī, kuras
pilsonis viņš nav (“uzņemošā valsts”), ir tiesības uzturēties uzņemošajā valstī, lai iegūtu vispārējo izglītību saskaņā ar
Padomes Regulas (EEK) Nr. 1612/68 12. pantu?
b)     Tiktāl, ciktāl atbilde uz iepriekšējo jautājumu var būt atkarīga no tā, ka
i)     viņu vecāki ir šķīrušies;
ii)   tikai viens no vecākiem ir Eiropas Savienības pilsonis un vairs nav darba ņēmējs uzņemošajā valstī;
iii) bērni paši nav Eiropas Savienības pilsoņi;
kādi kritēriji ir jāpiemēro valsts iestādēm?
2)      Ja bērniem ir tiesības uzturēties uzņemošajā valstī, lai iegūtu vispārējo izglītību saskaņā ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 1612/68
12. pantu, vai uzņemošās valsts pienākums “atbalstīt mēģinājumu dot iespēju šiem bērniem apgūt minētās programmas saskaņā
ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem” ir jāinterpretē tā, ka tas dod tiesības tam no vecākiem, kas galvenokārt par viņiem
rūpējas (“primary carer”), neatkarīgi no tā, vai šī persona ir vai nav Eiropas Savienības pilsonis, tiesības uzturēties valstī
kopā ar viņiem, lai atvieglotu šo tiesību izmantošanu, arī ja
i)              viņu vecāki ir šķīrušies;
ii)   tēvs, kas ir Eiropas Savienības pilsonis, vairs nav darba ņēmējs uzņemošajā valstī?
Jautājumi Baumbastu lietā
3)      a)     Vai, ņemot vērā Baumbasta lietas faktus, viņam kā Eiropas Savienības pilsonim ir tieši piemērojamas tiesības uzturēties citā
Savienības dalībvalstī, pamatojoties uz EKL 18. pantu (bijušais 8.a pants), ja viņam vairs nav uzturēšanās tiesības kā darba
ņēmējam saskaņā ar EKL 39. pantu (bijušais 48. pants), kā arī nav uzturēšanās tiesības uzņemošajā valstī saskaņā ar kādu citu
Kopienu tiesību noteikumu?
b)     Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai viņa sievai un bērniem tādējādi ir atvasinātas uzturēšanās tiesības, tiesības strādāt
un citas tiesības?
c)     Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai viņiem ir tiesības saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 1612/68 11. un 12. pantu vai kādu citu
Kopienu tiesību normu (ja jā, tad kādu)?
4)      a)     Ja uz iepriekšējo jautājumu tiktu atbildēts nelabvēlīgi Savienības pilsonim, vai viņa ģimenes locekļiem saglabājas atvasinātās
tiesības, kuras viņi sākotnēji ieguva kā ģimenes locekļi, apmetoties uz dzīvi Apvienotajā Karalistē kopā ar darba ņēmēju?
b)     Apstiprinošas atbildes gadījumā – kādi nosacījumi ir piemērojami?”

Par pirmo divu prejudiciālo jautājumu pieņemamību
Vispirms jāatzīst, ka no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka laikā starp pamata prāvas sākumu un prejudiciālā jautājuma
uzdošanu gan Baumbastai un abiem viņas bērniem, gan
R
ir piešķirtas beztermiņa uzturēšanās atļaujas Apvienotajā Karalistē.
R
lietā šī atļauja, šķiet, tika piešķirta sakarā ar viņas laulību ar Apvienotās Karalistes pilsoni, kaut gan iesniedzējtiesa
to nav precizējusi. Tādējādi tikai Baumbasts nav saņēmis beztermiņa uzturēšanās atļauju.
Šajos apstākļos ir jāizlemj, vai pirmie divi iesniedzējtiesas uzdotie prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.
EKL 234. pantā paredzētā procedūra ir instruments sadarbībai starp Tiesu un valsts tiesām, un ar tās palīdzību pirmā sniedz
otrajām Kopienu tiesību interpretāciju, kas tām ir vajadzīga, lai atrisinātu lietas, kuras tām ir jāizskata (skat. 1990. gada
8. novembra spriedumu lietā C‑231/89
Gmurzynska‑Bscher
,
Recueil
, I‑4003. lpp., 18. punkts).
No tā izriet, ka tikai valsts tiesām, kuras izskata lietas un kurām jāuzņemas atbildība par sprieduma taisīšanu, atkarībā
no lietas īpašajiem apstākļiem ir jānovērtē gan vajadzība saņemt prejudiciālu nolēmumu, lai tās varētu taisīt spriedumu, gan
Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādējādi, ja valsts tiesu uzdotie jautājumi ir par Kopienu tiesību normas interpretāciju,
Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Gmurzynska‑Bscher
, 19. un 20. punkts).
Tādējādi EKL 234. pantā paredzētajā jurisdikcijas funkciju sadalē starp valsts tiesām un Tiesu Tiesa pieņem prejudiciālus
nolēmumus, principā neizvērtējot apstākļus, kādos valsts tiesām ir nācies tai uzdot šos jautājumus un kādos tās gatavojas
piemērot Kopienu tiesību normu, kuru tās ir lūgušas interpretēt (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Gmurzynska‑Bscher
, 22. punkts).
Citādi tas varētu būt tikai lietās, kurās šķiet, ka EKL 234. pantā paredzētā procedūra ir izmatota ļaunprātīgi un faktiski
tiek izmantota, lai saņemtu Tiesas nolēmumu apstākļos, kuros nav reāla strīda, vai arī ir acīmredzams, ka Kopienu tiesību
norma, kuru Tiesa ir lūgta interpretēt, lietas apstākļos nevar tikt piemērota ne tieši, ne netieši (šajā sakarā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Gmurzynska‑Bscher
, 23. punkts, un 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑130/95
Giloy
,
Recueil
, I‑4291. lpp., 22. punkts).
Taisnība, ka Baumbastai un viņas bērniem 1998. gada 23. jūnijā, tas ir, pat pirms iesniedzējtiesas 1999. gada 28. maija rīkojuma,
bet
R
vēlākā konkrēti neprecizētā datumā tika piešķirtas beztermiņa uzturēšanās atļaujas Apvienotajā Karalistē.
Tomēr no tiesas sēdē sniegtajiem apsvērumiem izriet, ka šīs atļaujas tika piešķirtas, pamatojoties uz Apvienotās Karalistes
tiesībām, un ka jautājums par ieinteresēto personu tiesībām, kas tai piešķirtas ar Kopienu tiesībām, nav atrisināts.
Tāpat jāatzīst, ka šie jautājumi ir radušies īstā tiesvedībā un iesniedzējtiesa ir Tiesai sniegusi informāciju par tās faktiem
un tiesisko regulējumu, kā arī iemeslus, kāpēc tā uzskatīja, ka atbilde uz šiem jautājumiem bija nepieciešama tās nolēmuma
pieņemšanai.
No iepriekš minētā izriet, ka iesniedzējtiesas uzdotie pirmie divi jautājumi ir pieņemami.

Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Eiropas Savienības pilsoņa bērniem, kas apmetušies uz dzīvi dalībvalstī
laikā, kamēr viens no viņu vecākiem šajā dalībvalstī izmantoja savas uzturēšanās tiesības kā migrējošs darba ņēmējs, ir tiesības
tur uzturēties, lai iegūtu vispārējo izglītību, saskaņā ar Padomes Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, pat ja vecāki pa to laiku
ir šķīrušies un tikai viens no vecākiem ir Savienības pilsonis un vairs nav migrējošs darba ņēmējs uzņemošajā dalībvalstī
vai paši bērni nav Savienības pilsoņi.

Tiesai iesniegtie apsvērumi

R
un Baumbastu ģimene, atzīstot, ka uzturēšanās tiesības un tiesības tikt uzņemtiem uzņemošās dalībvalsts izglītības sistēmā
saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 10. un 12. pantu nav absolūtas, uzskata, ka pamata prāvās ir izpildīti nosacījumi šīs regulas
12. pantā noteikto tiesību izmantošanai.
R
lietā nav nekāda pamata uzskatīt, ka bērni vairs nav tēva ģimenes locekļi, jo viņš joprojām strādā uzņemošajā dalībvalstī.
Baumbastu lietā vienīgais iemesls uzskatīt, ka bērnu situācija vairs neatbilst šīs regulas 12. panta nosacījumiem, ir tas,
ka viņu tēvs vairs nestrādā šajā valstī. Tomēr saskaņā ar 1989. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās 389/87 un 390/87
Echternach
un
Moritz
(
Recueil
, 723. lpp.) šis fakts neietekmē šādu tiesību turpmāku pastāvēšanu.
Apvienotās Karalistes un Vācijas valdības arī apgalvo, ka migrējošu darba ņēmēju bērnu iegūtās tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68
12. pantu turpina būt spēkā, pat ja viņu vecāki dodas prom no uzņemošās dalībvalsts.
Vācijas valdība tomēr argumentē, ka saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā
Echternach
un
Moritz
Regulas Nr. 1612/68 12. pants bērniem neatkarīgas uzturēšanās tiesības dod tikai tad, ja izglītību nav iespējams turpināt
savā dalībvalstī.
Runājot it īpaši par
R
lietu, Apvienotās Karalistes valdība apgalvo, ka R bērniem ir tiesības uzturēties Apvienotajā Karalistē saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68
12. pantu, jo, lai gan
R
un bērnu tēvs ir šķīrušies, tēvs turpina izmantot savas migrējoša darba ņēmēja tiesības Apvienotajā Karalistē.
Runājot par
R
lietu, Komisija apgalvo, ka, pat ja vecāki ir šķīrušies, tik ilgi, kamēr viens no viņiem saglabā migrējoša darba ņēmēja statusu
uzņemošajā dalībvalstī, bērniem ir uzturēšanās tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 10. pantu un tiesības izglītoties saskaņā
ar šīs regulas 12. pantu.
Par Baumbastu lietu Komisija apgalvo, ka saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā
Echternach
un
Moritz
migrējoša darba ņēmēja bērns saglabā savu statusu kā darba ņēmēja ģimenes loceklis Regulas Nr. 1612/68 izpratnē, ja bērna
ģimene atgriežas savā dalībvalstī un bērns paliek uzņemošajā dalībvalstī, lai turpinātu studijas, ko viņš nevarētu darīt savā
dalībvalstī.
Saskaņā ar Komisijas viedokli, kaut gan fakti, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam lietā
Echternach
un
Moritz
, bija tādi, ka bērnam nebija iespējas turpināt studēt savā dalībvalstī, Tiesa Regulas Nr. 1612/68 12. pantu ir interpretējusi
plaši. Situācija Baumbastu lietā nemaz neatšķiroties no situācijas, kurā tika pieņemts minētais spriedums, un tādējādi neesot
iemesla nonākt pie citāda rezultāta. Komisija secina, ka, ja Tiesa saglabātu šajā spriedumā pieņemto interpretāciju, Baumbastu
ģimenes bērni var turpināt uzturēties Apvienotajā Karalistē, lai tur izmantotu savas Regulas Nr. 1612/68 12. panta tiesības.

Tiesas vērtējums
Lai dotu noderīgu atbildi uz pirmo jautājumu, ir jāatšķir divas situācijas, par kurām iesniedzējtiesa uzdod savu jautājumu.
Vispirms jāatgādina, ka Regulas Nr. 1612/68 1. panta 1. punktā, kas attiecas uz migrējoša darba ņēmēja statusu, ir noteikts,
ka visiem dalībvalsts pilsoņiem neatkarīgi no dzīvesvietas ir tiesības pieņemt un strādāt algotu darbu citas dalībvalsts teritorijā.
Runājot, pirmkārt, par Baumbastu lietu, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka šī lieta no
R
lietas atšķiras ar to, ka Baumbasts, Vācijas pilsonis, kas vairākus gadus Apvienotajā Karalistē bija darbojies gan kā darba
ņēmējs, gan pašnodarbināta persona un turpina tur dzīvot, vairs nestrādā Apvienotajā Karalistē. Šādos apstākļos iesniedzējtiesa
jautā, vai viņa bērni var turpināt mācīties Apvienotajā Karalistē saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. panta noteikumiem.
Šajā sakarā jāatgādina, ka Regulas Nr. 1612/68 mērķis, proti, darba ņēmēju brīva pārvietošanās, prasa, lai tā tiktu nodrošināta
ievērojot brīvību un cieņu un apstākļos, kas vislabāk nodrošina Kopienas darba ņēmēja ģimenes integrāciju uzņemošās dalībvalsts
sabiedrībā (skat. 1990. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑308/89
Di Leo
,
Recueil
, I‑4185. lpp., 13. punkts).
Kā Tiesa ir norādījusi sprieduma lietā
Echternach
un
Moritz
21. punktā, lai šāda integrācija varētu notikt, Kopienas darba ņēmēja bērnam obligāti ir jābūt iespējai mācīties un studēt
uzņemošajā dalībvalstī, kā tas skaidri noteikts Regulas Nr. 1612/68 12. pantā, lai varētu veiksmīgi iegūt izglītību.
Tādos apstākļos kā Baumbastu lietā tas, ka Savienības pilsoņa bērnam tiek liegta iespēja turpināt mācīties uzņemošajā dalībvalstī,
atsakot uzturēšanās atļauju, varētu atturēt pilsoni no EKL 39. pantā paredzēto tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanas
un tāpēc radīt šķērsli efektīvai EK līgumā garantēto tiesību izmantošanai.
Lai gan Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā
Echternach
un
Moritz
tiešām norādīja, ka attiecīgais bērns pēc tēva atgriešanās savā dalībvalstī nevarēja tur turpināt mācības diplomu saskaņošanas
trūkuma dēļ, Tiesas tajā norādītajā pamatojumā būtībā bija paredzēts nodrošināt, lai atbilstoši Regulā Nr. 1612/68 noteiktajam
migrējošu darba ņēmēju ģimenes locekļu integrācijas mērķim šādu darba ņēmēju bērni varētu mācīties un studēt uzņemošajā dalībvalstī
bez jebkādas diskriminācijas un tādējādi varētu veiksmīgi iegūt izglītību (skat. arī 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā
42/87 Komisija/Beļģija,
Recueil
, 5445. lpp., 10. punkts).
Atļaut Savienības pilsoņa bērniem, kas ir tādā situācijā kā Baumbasta bērni, turpināt mācīties uzņemošajā dalībvalstī tikai
tad, ja viņi to nevarētu darīt savā dalībvalstī, būtu pretēji ne tikai Regulas Nr. 1612/68 12. panta, – kurā paredzētas dalībvalsts
pilsoņa, “kas ir vai ir bijis nodarbināts” citas dalībvalsts teritorijā, bērnu tiesības apgūt mācību programmas,– tekstam,
bet arī garam.
Tādējādi Vācijas valdības ierosināto šīs tiesību normas šauro interpretāciju nevar atzīt par pareizu.
Runājot par to, vai tas, ka bērni paši nav Savienības pilsoņi, var ietekmēt atbildi uz pirmo jautājumu, pietiek atgādināt,
ka saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 10. pantu Kopienas darba ņēmēja bērni, kas ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas viņa apgādībā,
neatkarīgi no viņu pilsonības tiek uzskatīti par viņa ģimenes locekļiem, un viņiem ir tiesības apmesties kopā ar darba ņēmēju,
un tādējādi viņiem ir tiesības tikt uzņemtiem izglītības sistēmā atbilstoši šīs regulas 12. pantam.
Turklāt “laulātā un viņu bērnu, kas ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas tā apgādībā,” tiesības apmesties kopā ar migrējošo
darba ņēmēju ir jāinterpretē tā, ka tās ir piešķirtas gan darba ņēmēja bērniem, gan viņa laulātā bērniem. Interpretēt šo tiesību
normu šauri, ka tikai migrējošā darba ņēmēja un viņa laulātā kopīgie bērni būtu tiesīgi apmesties kopā ar viņiem, būtu pretrunā
iepriekš minētajam Regulas Nr. 1612/68 mērķim.
Otrkārt, runājot par
R
lietu, bērniem kā darba ņēmēja, kas ir vienas dalībvalsts pilsonis un ir nodarbināts citas dalībvalsts teritorijā, ģimenes
locekļiem ir uzturēšanās tiesības un tiesības turpināt mācīties saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 10. un 12. pantu.
No šī sprieduma 50. punkta izriet, ka šīs tiesību normas ir domātas, lai veicinātu migrējošā darba ņēmēja un viņa ģimenes
integrāciju uzņemošajā dalībvalstī un sasniegtu Regulas Nr. 1612/68 mērķi, proti, darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, ievērojot
brīvības un cieņas principus.
Kaut gan
R
un viņas pirmais vīrs pa šo laiku ir šķīrušies, no lietas materiāliem izriet, ka viņš turpina strādāt algotu darbu Apvienotajā
Karalistē un tādējādi bauda tāda darba ņēmēja statusu, kas ir dalībvalsts pilsonis un ir nodarbināts citas dalībvalsts teritorijā
Regulas Nr. 1612/68 1. un 10. panta izpratnē.
Šādos apstākļos no Regulas Nr. 1612/68 tiesību normām, īpaši no tās 10. un 12. panta, skaidri izriet, ka
R
pirmā vīra bērni turpina baudīt tiesības uzturēties uzņemošajā dalībvalstī, kā arī tiesības tur turpināt mācīties ar tādiem
pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņi.
Tas, ka
R
pirmā vīra bērni pastāvīgi nedzīvo kopā ar viņu, neietekmē tiesības, kas viņiem rodas uz Regulas Nr. 1612/68 10. un 12. panta
pamata. Nosakot, ka migrējoša darba ņēmēja ģimenei ir tiesības apmesties kopā ar viņu, šīs regulas 10. pantā nav prasīts,
lai ģimenes locekļi pastāvīgi dzīvotu kopā ar darba ņēmēju, bet, kā izriet no 10. panta 3. punkta, tikai lai darba ņēmējam
pieejamais mājoklis tiktu uzskatīts par normālu ģimenes izmitināšanai (skat. 1985. gada 13. februāra spriedumu lietā 267/83
Diatta
,
Recueil
, 567. lpp., 18. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Eiropas Savienības pilsoņa bērni, kas ir apmetušies dalībvalstī,
kamēr viens no viņu vecākiem šajā dalībvalstī izmanto uzturēšanās tiesības kā migrējošs darba ņēmējs, ir tiesīgi tur uzturēties,
lai apgūtu vispārējās izglītības programmas saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu. Tam, ka attiecīgo bērnu vecāki pa to
laiku ir šķīrušies, tam, ka tikai viens no vecākiem ir Savienības pilsonis un ka minētais viens no vecākiem vairs nav migrējošs
darba ņēmējs uzņemošajā dalībvalstī, kā arī tam, ka bērni paši nav Savienības pilsoņi, šajā sakarā nav nozīmes.

Par otro jautājumu
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai apstākļos, kad bērniem ir tiesības uzturēties uzņemošajā dalībvalstī,
lai apgūtu vispārējās izglītības kursus saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, šī tiesību norma ir jāinterpretē tā, ka
tā dod tiesības tam no vecākiem, kurš galvenokārt rūpējas par šiem bērniem, neatkarīgi no viņa pilsonības uzturēties kopā
ar viņiem, lai veicinātu viņu tiesību izmantošanu, pat ja vecāki pa to laiku ir šķīrušies vai tas no vecākiem, kuram ir Eiropas
Savienības pilsoņa statuss, vairs nav migrējošs darba ņēmējs uzņemošajā dalībvalstī.

Tiesai iesniegtie apsvērumi
Pēc
R
un Baumbastu ģimenes domām, Kopienu tiesību normas ir jāinterpretē plaši, lai nodrošinātu tajās garantēto tiesību efektivitāti,
īpaši, ja ir iesaistītas tik būtiskas tiesības kā tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību. Viņi uzskata, ka, ja nepilngadīgi
bērni visu savu dzīvi ir dzīvojuši kopā ar savu māti un turpina to darīt, atteikums viņai nodrošināt uzturēšanās tiesības
laikā, kamēr bērni turpina mācīties, ir iejaukšanās viņu tiesībās, kas traucē to izmantošanu. Viņi arī uzskata, ka šāds atteikums
ir nesamērīga iejaukšanās ģimenes dzīvē, kas ir pretrunā Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību konvencijas (turpmāk tekstā
–“ECTK”) 8. pantam.
Apvienotās Karalistes un Vācijas valdības, kā arī Komisija ierosina Tiesai uz otro jautājumu atbildēt noliedzoši. Tās uzskata,
ka no Regulas Nr. 1612/68 12. panta neizriet uzturēšanās tiesības vecākiem, kas ir trešo valstu pilsoņi. Viņu tiesības nosakot
kritēriji, kas tiešā veidā regulē pārvietošanās brīvības izmantošanu. Pēc šķiršanās vai kad laulātais, kas ir Kopienas pilsonis,
beidz migrējoša darba ņēmēja darbību uzņemošajā dalībvalstī, Kopienu tiesības laulātajam, kas ir trešās valsts pilsonis, nedodot
uzturēšanās tiesības, kas atvasinātas no bērnu tiesībām uz izglītību.
Saskaņā ar Apvienotās Karalistes valdības teikto, ja uzņēmējai dalībvalstij ir pienākums atļaut bērniem tajā uzturēties, lai
apgūtu vispārējās izglītības programmas saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, tās pienākumu atbalstīt mēģinājumus dot
iespēju šiem bērniem apgūt šīs programmas ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem nevar interpretēt tā, ka tai jāļauj personai,
kas par viņiem rūpējas, uzturēties kopā ar viņiem. Minētā valdība norāda, ka, ja un tiktāl, ciktāl tiek atzīts, ka šādu tiesību
atteikums ir neattaisnojama iejaukšanās ģimenes dzīvē, kas tiek aizsargāta ar ECTK 8. pantu,
Home Office
(Iekšlietu ministrija) var tam no vecākiem, kas rūpējas par bērnu, izdot speciālu uzturēšanās atļauju, pieļaujot izņēmumu
no
Immigration Rules
.

Tiesas vērtējums
Pirmkārt, Regulas Nr. 1612/68 12. pants un no tā izrietošās tiesības ir jāinterpretē atkarībā no šīs regulas struktūras un
mērķa. No visām tās tiesību normām izriet, ka Padome nolūkā veicināt darba ņēmēju ģimenes locekļu pārvietošanos ir ņēmusi
vērā nozīmi, kādu, pirmkārt, darba ņēmējs cilvēciskā ziņā pievērš tam, lai pie viņa būtu visa viņa ģimene, un, otrkārt, darba
ņēmēja un visas viņa ģimenes integrācijas nozīmi visos aspektos uzņemošajā dalībvalstī bez nevienlīdzīgas attieksmes salīdzinājumā
ar valsts pilsoņiem (šajā sakarā skat. 1989. gada 18. maija spriedumu lietā 249/86 Komisija/Vācija,
Recueil
, 1263. lpp., 11. punkts).
Kā izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, Regulas Nr. 1612/68 12. panta mērķis it īpaši ir nodrošināt, lai Kopienas darba
ņēmēja bērni, pat ja viņš vairs neveic algotu darbu uzņemošajā dalībvalstī, varētu uzsākt un vajadzības gadījumā – pabeigt
savu izglītību šajā dalībvalstī.
Otrkārt, jānorāda, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka līdzīgi kā migrējoša darba ņēmēja statuss, Kopienas darba ņēmēja ģimenes
locekļu tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu atsevišķos gadījumos var turpināt pastāvēt, pat ja darba tiesiskās
attiecības ir beigušās (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Echternach
un
Moritz
, 21. punkts, un 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C‑85/96
Martínez Sala
,
Recueil
, I‑2691. lpp., 32. punkts).
Tādos apstākļos kā pamata prāvās, kur bērniem saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu ir tiesības turpināt mācīties uzņemošajā
dalībvalstī, kaut gan viņu vecāki, kas par viņiem rūpējas, riskē zaudēt uzturēšanās tiesības vienā lietā šķiršanās dēļ no
migrējoša darba ņēmēja, bet otrā lietā tādēļ, ka viens no vecākiem, kurš strādāja algotu darbu uzņemošajā dalībvalstī kā darba
ņēmējs, ir pārtraucis tur strādāt, ir skaidrs, ka, ja šiem vecākiem viņu bērnu izglītības iegūšanas laikā tiek atteikta iespēja
palikt uzņemošajā dalībvalstī, tas varētu bērniem liegt tiesības, ko viņiem ir piešķīris Kopienu likumdevējs.
Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Regula Nr. 1612/68 ir jāinterpretē, ievērojot ECTK 8. pantā paredzētās tiesības
uz ģimenes dzīves neaizskaramību, kas pieder pie pamattiesībām, kuras saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiek atzītas Kopienu
tiesībās (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija 10. punkts).
Migrējoša darba ņēmēja bērna tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem turpināt
mācīties uzņemošajā dalībvalstī noteikti ietver to, ka bērnam ir jābūt tiesībām būt kopā ar personu, kas par viņu galvenokārt
rūpējas, un tāpēc šai personai ir jābūt tiesībām dzīvot kopā ar viņu minētajā dalībvalstī, kamēr viņš mācās. Atteikums piešķirt
uzturēšanās atļauju vienam no vecākiem, kurš galvenokārt rūpējas par bērnu, kas izmanto tiesības turpināt mācības uzņemošajā
dalībvalstī, pārkāptu šīs tiesības.
Runājot par Komisijas argumentu, ka no Regulas Nr. 1612/68 12. panta nevar tikt atvasinātas uzturēšanās tiesības personai,
kas nav migrējoša darba ņēmēja bērns, tāpēc, ka šāds statuss ir
sine qua non
nosacījums visām tiesībām, kas izriet no šīs tiesību normas, jāatgādina, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 1612/68 un īpaši tās 12. panta
kontekstu un mērķi, šo tiesību normu nevar interpretēt šauri (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Diatta
, 17. punkts) un tai nekādā ziņā nedrīkst liegt tās lietderīgo iedarbību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu jāatbild, ka, ja bērniem ir tiesības uzturēties uzņemošajā dalībvalstī, lai
apgūtu vispārējās izglītības kursus saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, šī tiesību norma ir jāinterpretē tā, ka tā dod
tiesības tam no vecākiem, kas galvenokārt rūpējas par šiem bērniem, neatkarīgi no viņa pilsonības uzturēties kopā ar viņiem,
lai veicinātu šo tiesību izmantošanu, arī ja vecāki šajā laikā ir šķīrušies vai arī tas no vecākiem, kuram ir Eiropas Savienības
pilsoņa statuss, vairs nav migrējošs darba ņēmējs uzņemošajā dalībvalstī.

Par trešo jautājumu
Uzdodot trešā jautājuma pirmo daļu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Eiropas Savienības pilsonim, kuram vairs nav uzturēšanās
tiesību kā migrējošam darba ņēmējam uzņemošajā dalībvalstī, ir uzturēšanās tiesības kā Eiropas Savienības pilsonim, pamatojoties
uz EKL 18. panta 1. punkta tiešo piemērojamību.

Tiesai iesniegtie apsvērumi
Saskaņā ar Baumbasta teikto tas, ka EKL 18. pantā paredzētās tiesības brīvi dzīvot dalībvalstu teritorijās var tikt ierobežotas
un ka tās ir noteiktas EK līgumā, nenoliedz šo tiesību tiešo piemērojamību. Šī tiesību norma esot jāinterpretē tā, ka Baumbasts
var turpināt izmantot savas uzturēšanās tiesības Apvienotajā Karalistē, kamēr viņš strādā ārpus Eiropas Savienības. Šāda EKL
18. panta piemērošana ļautu izmantot EK līgumā noteiktās tiesības uz brīvu pārvietošanos, tikai apliecinot pilsonību, un tomēr
atbilstu iepriekšējiem tiesību aktiem šajā jomā.
Apvienotās Karalistes un Vācijas valdības apgalvo, ka uzturēšanās tiesības nevar tikt iegūtas tieši uz EKL 18. panta 1. punkta
pamata. Šajā punktā ietvertā atsauce uz ierobežojumiem un nosacījumiem liecinot, ka tas nav bijis iecerēts kā autonoma tiesību
norma.
Uzsverot EKL 18. panta politisko un juridisko nozīmi, Komisija uzskata, ka šīs tiesību normas un īpaši tās 1. punkta teksts
nosaka tā robežas. Kopienu tiesību pašreizējā attīstības stadijā šajā pantā noteiktās tiesības pārvietoties un uzturēties
esot saistītas ar nosacījumiem, kas noteikti iepriekš pieņemtos primārajos un sekundārajos noteikumos, kuros definētas to
personu kategorijas, kuras var izmantot šīs tiesības. Šīs tiesības joprojām esot saistītas vai nu ar saimnieciskas darbības
veikšanu, vai nu pietiekamu līdzekļu esamību. Tā kā trešais jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, ka Baumbasts savas tiesības
uzturēties Apvienotajā Karalistē nevar pamatot ne ar vienu citu Kopienu tiesību normu, Komisija secina, ka pašreizējā tiesību
attīstības stadijā un šajos apstākļos EKL 18. pants viņam nevar noderēt.

Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts pilsoņu tiesības ieceļot citas dalībvalsts teritorijā un tur uzturēties ir tiesības,
kas ir tieši paredzētas EK līgumā vai atkarībā no lietas – noteikumos, kas pieņemti tā īstenošanai (skat. it īpaši 1976. gada
8. aprīļa spriedumu lietā 48/75
Royer
,
Recueil
, 497. lpp., 31. lpp.).
Lai gan pirms Līguma par Eiropas Savienību stāšanās spēkā Tiesa ir precizējusi, ka uzturēšanās tiesības, kas ir tieši paredzētas
EK līgumā, bija saistītas ar nosacījumu, ka tiek veikta saimnieciska darbība EK līguma 48., 52. vai 59. panta (jaunajā redakcijā
pēc grozījumiem – EKL 39., 43. un 49. pants) izpratnē (skat. 1991. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑363/89
Roux
,
Recueil
, I‑273. lpp., 9. punkts), kopš tā laika EK līgumā tika izveidota Savienības pilsonība un EKL 18. panta 1. punktā ikvienam
pilsonim piešķirtas tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā.
Saskaņā ar EKL 17. panta 1. punktu Savienības pilsonis ir ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība. Savienības
pilsonība veido fundamentālu dalībvalstu pilsoņu statusu (šajā sakarā skat. 2001. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑184/99
Grzelczyk
,
Recueil
, I‑6193. lpp., 31. punkts).
Turklāt Līgumā par Eiropas Savienību nav paredzēts, ka Savienības pilsoņiem būtu jāveic profesionālā darbība kā darba ņēmējiem
vai kā pašnodarbinātām personām, lai varētu izmantot EK līguma otrajā daļā par Savienības pilsonību paredzētās tiesības. Turklāt
Līguma tekstā nekas neļauj secināt, ka Savienības pilsoņiem, kas apmetušies uz dzīvi citā dalībvalstī, lai tur strādātu algotu
darbu, tiek liegtas tiesības, kas viņiem šīs pilsonības dēļ ir paredzētas EK līgumā, ja šis darbs tiek pārtraukts.
Runājot īpaši par EKL 18. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām uzturēties dalībvalstu teritorijā, jākonstatē, ka šīs tiesības
katram Savienības pilsonim tieši ir paredzētas skaidrā un precīzā EK līguma tiesību normā. Tāpēc vien, ka Baumbasts ir dalībvalsts
pilsonis un tādējādi Savienības pilsonis, viņš ir tiesīgs pamatoties uz EKL 18. panta 1. punktu.
Protams, Savienības pilsoņu tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ir piešķirtas ar ierobežojumiem un nosacījumiem,
kas paredzēti EK līgumā un tiesību normās, kas pieņemtas tā īstenošanai.
Tomēr EKL 18. panta 1. punktā minēto ierobežojumu un nosacījumu attiecībā uz uzturēšanās tiesībām piemērošana ir pakļauta
pārbaudei tiesā. Tādējādi šo tiesību ierobežojumi un nosacījumi neliedz EKL 18. panta 1. punktā piešķirt personām tiesības,
uz kurām tās var pamatoties tiesā un kuras ir jāaizsargā valsts tiesām (šajā sakarā skat. 1974. gada 4. decembra spriedumu
lietā 41/74
Van Duyn
,
Recueil
, 1337. lpp., 7. punkts).
Runājot par ierobežojumiem un nosacījumiem, kas izriet no sekundārajiem tiesību aktiem, Direktīvas 90/364 1. panta 1. punktā
ir noteikts, ka dalībvalstis var pieprasīt, lai dalībvalstu pilsoņiem, kas vēlas uzturēties tās teritorijā, un viņu ģimenes
locekļiem būtu veselības apdrošināšana, kas sedz visus riskus uzņemošajā dalībvalstī, un pietiekami daudz līdzekļu, lai uzturēšanas
laikā nekļūtu par apgrūtinājumu uzņemošās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai.
Saistībā ar šo nosacījumu piemērošanu Baumbastu lietā jānorāda, ka no lietas materiāliem izriet, ka Baumbasts strādā algotu
darbu Vācijas uzņēmumu labā trešajās valstīs un ne viņš, ne viņa ģimene nav izmantojusi uzņemošās dalībvalsts sociālās palīdzības
sistēmu. Šādos apstākļos nav apstrīdēts, ka Baumbasts izpilda Direktīvā 90/364 ietverto nosacījumu par pietiekamiem līdzekļiem.
Saistībā ar veselības apdrošināšanu no lietas materiāliem izriet, ka gan Baumbastam, gan viņa ģimenei ir visaptveroša veselības
apdrošināšana Vācijā.
Immigration Adjudicator
, šķiet, ir konstatējis, ka šī veselības apdrošināšana neietver neatliekamās medicīniskās palīdzības sniegšanu Apvienotajā
Karalistē. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda šī atzinuma pareizība, ņemot vērā Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1408/71
par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.). Īpaši
jāatsaucas uz šīs regulas 19. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kurā darba ņēmējam un pašnodarbinātai personai, kas dzīvo citā
dalībvalstī un kuru veselības stāvoklis pieprasa aprūpi dzīvesvietas teritorijā, ir uz kompetentās dalībvalsts rēķina garantētas
tiesības saņemt medicīnas pakalpojumus natūrā, ko nodrošina šīs pēdējās valsts iestāde.
Katrā gadījumā EKL 18. pantā minētie un Direktīvā 90/364 paredzētie ierobežojumi un nosacījumi ir pamatoti ar domu, ka Savienības
pilsoņu uzturēšanās tiesību izmantošana var tikt pakārtota leģitīmām dalībvalstu interesēm. Šajā sakarā jāatgādina, ka no
Direktīvas 90/364 preambulas ceturtā apsvēruma izriet, ka uzturēšanās tiesību subjekti nedrīkst kļūt par “pārmērīgu” apgrūtinājumu
uzņēmošās dalībvalsts finansēm.
Tomēr minētie ierobežojumi un nosacījumi ir jāpiemēro, ievērojot Kopienu tiesībās noteiktās robežas un saskaņā ar vispārīgiem
šo tiesību principiem, it īpaši samērīguma principu. Tas nozīmē, ka šajā jomā veiktiem valsts pasākumiem ir jābūt piemērotiem
un vajadzīgiem vēlamā mērķa sasniegšanai (šajā sakarā skat. 1993. gada 2. augusta spriedumu apvienotajās lietās C‑259/91,
C‑331/91 un C‑332/91
Alluè
u.c.,
Recueil
, I‑4309. lpp., 15. punkts).
Par samērīguma principa piemērošanu Baumbastu lietas apstākļiem jāatgādina, pirmkārt, ka nav apstrīdēts, ka Baumbastam ir
pietiekami līdzekļi Direktīvas 90/364 izpratnē, otrkārt, viņš vairākus gadus strādāja un tāpēc likumīgi uzturējās uzņemošajā
dalībvalstī sākumā kā darba ņēmējs, bet vēlāk kā pašnodarbināta persona, treškārt, šai laikā arī viņa ģimene uzturējās uzņemošajā
dalībvalstī un palika tur, kad beidzās viņa kā darba ņēmēja un pašnodarbinātas personas darbības šajā dalībvalstī, ceturtkārt,
ne Baumbasts, ne viņa ģimenes locekļi nav kļuvuši par apgrūtinājumu uzņemošās dalībvalsts publiskajām finansēm un, piektkārt,
gan Baumbastam, gan viņa ģimenei ir visaptveroša veselības apdrošināšana citā Savienības dalībvalstī.
Šādos apstākļos atteikt Baumbastam izmantot uzturēšanās tiesības, kas viņam paredzētas EKL 18. panta 1. punktā, piemērojot
Direktīvu 90/364 un pamatojoties uz to, ka veselības apdrošināšana neietver neatliekamās palīdzības sniegšanu uzņemošajā dalībvalstī,
būtu nesamērīga iejaukšanās šo tiesību izmantošanā.
Tāpēc uz trešā jautājuma pirmo daļu jāatbild, ka Eiropas Savienības pilsonis, kuram vairs nav uzturēšanās tiesību kā migrējošam
darba ņēmējam uzņemošajā dalībvalstī, var izmantot uzturēšanās tiesības šajā valstī, tieši piemērojot EKL 18. panta 1. punktu.
Šādu tiesību izmantošana ir saistīta ar šajā tiesību normā minētajiem ierobežojumiem un nosacījumiem, bet kompetentajām iestādēm
un vajadzības gadījumā valsts tiesām ir jānodrošina, lai šie ierobežojumi un nosacījumi tiktu piemēroti saskaņā ar vispārējiem
Kopienu tiesību principiem un it īpaši samērīguma principu.
Uzdodot trešā jautājuma otro un trešo daļu, iesniedzējtiesa jautā, vai, ja Baumbastam ir uzturēšanās tiesības saskaņā ar EKL
18. panta 1. punktu, viņa ģimenes locekļiem ir uzturēšanās tiesības uz tāda pat pamata. Ņemot vērā uz pirmajiem diviem jautājumiem
sniegtās atbildes, uz šīm trešā jautājuma daļām nav jāatbild.
Ņemot vērā uz trešā jautājuma pirmo daļu sniegto atbildi, uz ceturto jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Apvienotās Karalistes un Vācijas valdībām, kā arī Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai,
nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa,
un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai iesniedza
Immigration Appeal Tribunal
ar 1999. gada 28. maija rīkojumu, nospriež:
1)
Eiropas Savienības pilsoņa bērni, kas ir apmetušies dalībvalstī, kamēr viens no viņu vecākiem šajā dalībvalstī izmanto uzturēšanās
tiesības kā migrējošs darba ņēmējs, ir tiesīgi uzturēties šajā valstī, lai apgūtu vispārējās izglītības kursus saskaņā ar
Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 12. pantu. Šajā sakarā
nav nozīmes ka attiecīgo bērnu vecāki pa to laiku ir šķīrušies, ka tikai viens no vecākiem ir Savienības pilsonis un ka minētais
viens no vecākiem vairs nav migrējošs darba ņēmējs uzņemošajā dalībvalstī, kā arī bērni paši nav ES pilsoņi, šajā sakarā nav
nozīmes.
2)
Ja bērniem ir tiesības uzturēties uzņemošajā dalībvalstī, lai apgūtu vispārējās izglītības kursus saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68
12. pantu, šī tiesību norma ir jāinterpretē tā, ka tā dod tiesības tam no vecākiem, kas galvenokārt rūpējas par šiem bērniem,
neatkarīgi no viņa pilsonības uzturēties kopā ar viņiem, lai veicinātu šo tiesību izmantošanu, arī ja vecāki šajā laikā ir
šķīrušies vai tas no vecākiem, kuram ir Eiropas Savienības pilsoņa statuss, vairs nav migrējošs darba ņēmējs uzņemošajā dalībvalstī.
3)
Eiropas Savienības pilsonis, kuram vairs nav uzturēšanās tiesību kā migrējošam darba ņēmējam uzņemošajā dalībvalstī, var iegūt
uzturēšanās tiesības šajā valstī, tieši piemērojot EKL 18. pantu. Šādu tiesību izmantošana ir saistīta ar šajā pantā minētajiem
ierobežojumiem un nosacījumiem, bet kompetentajām iestādēm un vajadzības gadījumā valsts tiesām ir jānodrošina, lai šie ierobežojumi
un nosacījumi tiktu piemēroti saskaņā ar vispārīgiem Kopienu tiesību principiem un it īpaši samērīguma principu.
Rodríguez Iglesias
Jann
Macken
Colneric
Von Bahr
Gulmann
Edward
La Pergola
Puissochet
Wathelet
Skouris
Cunha Rodrigues

Timmermans

Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2002. gada 17. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
Tiesvedības valoda ‑ angļu