CELEX: 62002CJ0277
Keskkond
Jäätmed
Määrus (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste kohta
Taaskasutatavad jäätmed
Vastuväited
Lähteriigi pädeva ametiasutuse pädevus
Direktiivi 75/442/EMÜ artikli 4 nõuetega ja siseriikliku õigusega vastuolus olev taaskasutamine
Lähteriigi pädeva ametiasutuse pädevus esitada vastavaid vastuväiteid

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli
kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral (EÜT L 30, lk 1; ELT eriväljaanne 15/02, lk 176),
muudetud komisjoni 18. mai 1998. aasta otsusega 98/368/EÜ (EÜT L 165, lk 20) ja komisjoni 24. novembri 1999. aasta otsusega 1999/816/EÜ
(EÜT L 316, lk 45; ELT eriväljaanne 15/04, lk 338; edaspidi „määrus”), artikli 7 lõike 4 punkti a esimese ja teise taande
tõlgendamist.
Käesolev taotlus on esitatud kohtuvaidluses EU-Wood-Trading GmbH, asukoht Bürstadt (Saksamaa), (edaspidi „EU-Wood-Trading”),
ja Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH vahel, mille esemeks on viimase esitatud vastuväited 3500 tonni
puidujäätmete saadetiste suhtes, mida EU-Wood-Trading kavatses saata Itaaliasse.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigus
Nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (EÜT L 194, lk 39; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23), muudetud
nõukogu 18 märtsi 1991. aasta direktiiviga 91/156/EMÜ (EÜT L 78, lk 32; ELT eriväljaanne 15/02, lk 3) ja komisjoni 24. mai
1996. aasta otsusega 96/350/EÜ (EÜT L 135, lk 32; ELT eriväljaanne 15/03, lk 59; edaspidi „direktiiv”), põhieesmärk on inimeste
tervise ja keskkonna kaitse jäätmete kogumise, vedamise, töötlemise, hoidmise ja ladestamisega seotud kahjulike mõjude eest.
Nimetatud direktiivi neljas põhjendus osutab eraldi vajadusele edendada loodusvarade kaitsmise eesmärgil jäätmete taaskasutust
ja taasväärtustatud materjalide kasutamist.
Direktiivi artikli 1 punktis e on „kõrvaldamine” määratletud kui „kõik toimingud, mis on ettenähtud direktiivi IIA lisas”,
ning punktis f on „taaskasutamine” määratletud kui „kõik toimingud, mis on ette nähtud direktiivi IIB lisas”.
Direktiivi artikli 4 esimeses lõigus on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada jäätmete kõrvaldamine viisil, mis ei sea ohtu inimeste tervist ega kahjusta
keskkonda ning millega eelkõige:
–        ei ohustata vett, õhku, pinnast, taimi ega loomi,
–        ei tekitata mürast või haisust põhjustatud häiringuid,
–        ei kahjustata maapiirkondi ega erihuvi pakkuvaid kohti.”
Direktiivi artikli 7 lõike 1 alusel peavad liikmesriikide nimetatud pädevad asutused ettenähtud, eelkõige artiklis 4 nimetatud
eesmärkide saavutamiseks võimalikult kiiresti koostama ühe või mitu jäätmekava. Sama artikli 7 lõike 3 kohaselt võivad liikmesriigid
võtta vajalikke meetmeid, et vältida nendele jäätmekavadele mittevastavat jäätmete vedu.
Määrusega on korraldatud liikmesriikide vaheliste jäätmesaadetiste järelevalve ja kontroll.
Selle üheksandas põhjenduses on täpsustatud:
„[…] jäätmesaadetistest tuleb eelnevalt teatada pädevatele ametiasutustele, et nad oleksid nõuetekohaselt informeeritud eriti
jäätmete liigist, edasitoimetamisest ja kõrvaldamisest või taaskasutamisest, et neil oleks võimalus võtta kõik vajalikud meetmed
inimeste tervise ja keskkonna kaitseks, kaasa arvatud võimalus esitada saadetise suhtes põhjendatud vastuväiteid.”
Määruse artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)      pädevad ametiasutused – pädevad ametiasutused, mille on vastavalt artiklile 36 määranud kas liikmesriigid või mitteliikmesriigid;
c)      lähtekoha pädev ametiasutus – pädev ametiasutus, mille on vastavalt artiklile 36 määranud liikmesriigid piirkonnas, kust saadetis
lähetatakse […];
d)      sihtkoha pädev ametiasutus – pädev ametiasutus, mille on vastavalt artiklile 36 määranud liikmesriigid piirkonnas, kus saadetis
vastu võetakse […];
e)      transiidi pädev ametiasutus – kõigile ühine ametiasutus, mille liikmesriigid on vastavalt artiklile 36 määranud selles liikmesriigis,
mille kaudu transiit toimub;
[…]
g)      teataja – mis tahes füüsiline või juriidiline isik, kellele või millele on pandud kohustus teatada, seega […] isik, kes kavatseb
jäätmeid saata või saata lasta;
i)      kõrvaldamine – nagu määratletud direktiivi 75/442/EMÜ artikli 1 lõikes e;
[…]
k)      taaskasutamine – nagu määratletud direktiivi 75/442/EMÜ artikli 1 punktis f;
[…]”
Määruse II jaotis pealkirjaga „Liikmesriikidevahelised jäätmesaadetised” sisaldab kahte eraldi peatükki, millest üks käsitleb
kõrvaldatavate jäätmete saadetistele kohaldatavat menetlust (peatükk A, artiklid 3–5) ning teine taaskasutatavate jäätmete
saadetistele kohaldatavat menetlust (peatükk B, artiklid 6–11).
Määruse artikli 6 lõike 1 sätete kohaselt, kui jäätmete tekitaja või omanik kavatseb saata nimetatud määruse III lisas loetletud
jäätmeid (jäätmete oranž loetelu) ümbertöötamiseks ühest liikmesriigist teise ja/või transiitveona läbi ühe või mitme liikmesriigi,
teatab ta sellest sihtkoha pädevale ametiasutusele ning saadab teate koopiad lähtekoha ja transiidi pädevatele ametiasutustele
ning vastuvõtjale.
Määruse artikli 6 lõike 3 kohaselt toimub teatamine saatekirjaga, mille annab välja lähtekoha pädev ametiasutus. Sama artikli
lõikes 5 on täpsustatud, millist informatsiooni teataja saatekirjas peab kajastama ning see hõlmab informatsiooni direktiivi IIB lisas
loetletud taaskasutamistoimingute kohta.
Nimetatud määruse artikli 6 lõike 6 alusel peab teataja sõlmima vastuvõtjaga jäätmete taaskasutamise lepingu ning üks selle
lepingu koopia tuleb saata pädevale ametiasutusele, kui viimane seda nõuab.
Määruse artikli 6 lõike 8 kohaselt võib lähtekoha pädev ametiasutus kooskõlas siseriiklike õigusaktidega otsustada teataja
asemel ise edastada teate sihtkoha pädevale ametiasutusele, samuti saata koopiad vastuvõtjale ja transiidi pädevale ametiasutusele.
Määruse artikli 7 lõikes 2 on kehtestatud tähtajad ja tingimused, millest sihtkoha, lähtekoha ja transiidi pädevad ametiasutused
peavad kinni pidama, kui nad esitavad vastuväiteid plaanitud taaskasutatavate jäätmete saadetiste kohta, millest neile on
teatatud. Nimetatud sättes on eraldi ette nähtud, et sellised vastuväited peavad põhinema sama artikli lõikel 4.
Määruse artikli 7 lõikes 4 on sätestatud:
„a)      Lähte- ja sihtkoha pädevad ametiasutused võivad kavatsetava saadetise kohta esitada põhjendatud vastuväiteid:
–        vastavalt direktiivile 75/442/EMÜ, eriti selle artiklile 7,
või
–        juhul, kui see pole vastavuses siseriiklike õigusaktidega, mis käsitlevad keskkonnakaitset, avalikku korda, julgeolekut või
tervisekaitset,
või
–        juhul, kui teataja või vastuvõtja on varem olnud süüdi illegaalses jäätmeveos. Sel juhul võib lähtekoha pädev ametiasutus
vastavalt siseriiklikele õigusaktidele keelata kõik saadetised, mis on seotud kõnealuse isikuga,
või
–        juhul, kui saadetis on vastuolus kohustustega, mis tulenevad rahvusvahelistest konventsioonidest, millele on alla kirjutanud
asjaomane liikmesriik või liikmesriigid,
või
–        juhul, kui taaskasutamiseks sobivate ja taaskasutamiseks kõlbmatute jäätmete suhe, taaskasutamise tulemusel saadavate materjalide
arvatav väärtus või taaskasutamise hind ja taaskasutamiseks kõlbmatu osa kõrvaldamise hind ei õigusta jäätmete taaskasutamist
majanduse ega keskkonna vaatepunktist.
b)      transiidi pädevad ametiasutused võivad kavatsetava saadetise kohta esitada põhjendatud vastuväiteid punkti a teise, kolmanda
ja neljanda alapunkti alusel.”
Määruse artiklis 26 on ette nähtud:
„1.      Igasugust jäätmete vedu, mis toimub:
[...]
c)      asjaomastelt pädevatelt ametiasutustelt võltsingu, valeandmete või pettuse teel saadud nõusolekul
või
[…]
e)      nii, et sellele järgnev kõrvaldamine või taaskasutamine on vastuolus ühenduse või rahvusvaheliste eeskirjadega
[...]
loetakse illegaalseks.”
Määruse artikli 30 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et jäätmeid saadetakse vastavalt käesoleva määruse sätetele. Selliste meetmete
hulka võib kuuluda asutuste ja ettevõtete kontrollimine vastavalt direktiivi 75/442/EMÜ artiklile 13 ning saadetiste pisteline
kontroll.”
Määruse artiklis 34 on sätestatud:
„1.      Ilma et see piiraks artikli 26 sätete ning ühenduse ja siseriiklike tsiviilvastutust käsitlevate sätete kohaldamist ja vaatamata
jäätmete kõrvaldamise või taaskasutamise asukohale astub jäätmete tekitaja kõik vajalikud sammud jäätmete kõrvaldamiseks või
taaskasutamiseks või nende kõrvaldamise või taaskasutamise korraldamiseks, et kaitsta keskkonna kvaliteeti […].
2.      Liikmesriigid astuvad kõik vajalikud sammud, et tagada lõikes 1 ettenähtud kohustuste täitmine.”
Määruse artiklis 36 on sätestatud:
„Liikmesriigid määravad käesoleva määruse rakendamiseks pädeva ametiasutuse või pädevad ametiasutused. Iga liikmesriik määrab
ühe transiidi pädeva ametiasutuse.”

Siseriiklik õigus
27. septembri 1994. aasta Gesetz zur Förderung der Kreislaufwirtschaft und Sicherung der umweltverträglichen Beseitigung von
Abfällen’i (seadus jäätmete ringlussevõtu edendamiseks ja keskkonnasõbraliku jäätmete kõrvaldamise tagamiseks,
BGBl
. 1994 I, lk 2705; edaspidi „27. septembri 1994. aasta seadus”) artikli 5 lõikes 3 on keelatud igasugune jäätmete taaskasutamine,
mille tulemusel reostusainete hulk materjalide ringluses kasvab.
Rheinland-Pfalzi liidumaal on mürgiste jäätmete kõrvaldamise korraldamise kohustus Sonderabfall-Management Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH’l.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
EU-Wood-Trading teatas 23. novembril 1999 Sonderabfall-Management-Gesellshaft Rheinland-Pfaltz mbH’le kui lähtekoha pädevale
ametiasutusele oma kavatsusest saata Itaalias asuvale ettevõttele Frati Luigi de Pomponesco 3500 tonni puidujäätmeid.
Selle teatise kohaselt koosnesid kõnealused jäätmed eelkõige töödeldud või värvitud puidust, mis on pärit lammutustelt, mööblist
ja tisleritöökodade jääkidest. Need olid mõeldud taaskasutamiseks puitlaastplaatide tootmisel.
Teatisele lisatud dokumendid sisaldasid taaskasutamistoimingu kirjeldust, mille kinnituste kohaselt Itaalia pädevad sihtkoha
ametiasutused ei esitanud selle kasutatud puidu impordi suhtes vastuväiteid, ning laboriaruannet, milles esitatud jäätmete
analüüsist selgus, et üks kilogramm kuivainet sisaldab 47 mg pliid.
Lähtekoha pädev ametiasutus esitas 17. jaanuari 2000. aasta otsusega selle saadetise kohta määruse artikli 7 lõike 4 punkti a
esimese ja teise taande alusel vastuväiteid. Tema vastuväited põhinesid asjaolul, et arvestades kõnealuste jäätmete pliisisaldust,
mis ületas Rheinland-Pfalz’i liidumaa keskkonnaministeeriumi suunistes kehtestatud viitekogust, ei saanud nimetatud jäätmete
taaskasutamine toimuda ilma inimeste tervist ohtu seadmata ega keskkonda kahjustamata, mis on vastuolus nii direktiivi kui
ka 27. septembri 1994. aasta seaduse nõuetega.
EU-Wood-Trading esitas lähtekoha pädeva ametiasutuse vastuväidete suhtes vastulause ning uue jäätmete analüüsi aruande, mis
näitas, et ühes kilogrammis kuivainetes leidub 23 mg pliid ning 3,4 mg arseeni. See vastulause jäeti 5. juulil 2000 rahuldamata.
Verwaltungsgericht Mainz (Saksamaa) jättis 16. oktoobri 2001. aasta kohtuotsusega EU-Wood-Tradingu poolt selle otsuse peale
esitatud hagi rahuldamata. EU-Wood-Trading esitas selle kohtuotsuse peale Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz’ile apellatsioonkaebuse.
Sisuliselt väitis ta, et lähtekoha pädev ametiasutus ei saanud esitada taaskasutamiseks mõeldud jäätmete saadetistele vastuväiteid,
mis ei puudutanud nende jäätmete vedu, vaid taaskasutamist teises liikmesriigis.
Nendel asjaoludel, leides, et talle esitatud vaidluse lahendamine sõltub ühenduse õiguse tõlgendamisest, otsustas Oberverwaltungsgericht
Rheinland-Pfalz menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1)      Kas taaskasutamiseks mõeldud jäätmesaadetistele saab määruse (EMÜ) nr 259/93 […] artikli 7 lõike 4 punkti a esimese taande
alusel esitada vastuväiteid, põhjendusel et kavatsetav taaskasutamine rikub direktiivi 75/442 […] artikli 4 esimesest lausest
tulenevaid nõudeid, milles on ette nähtud, et jäätmete taaskasutamine peab toimuma viisil, mis ei sea ohtu inimeste tervist
ega kahjusta keskkonda?
2)      Jaatava vastuse korral, kas sellise vastuväite võib esitada mitte ainult sihtkoha pädev ametiasutus, vaid ka lähtekoha pädev
ametiasutus?
3)      Jaatava vastuse korral, kas lähtekoha pädev ametiasutus võib sihtkohas kavatsetava taaskasutamise mõjude hindamisel tervisele
ja keskkonnale tugineda lähteriigis kehtivatele kriteeriumitele, isegi kui need on rangemad, kui sihtriigis kohaldatavad kriteeriumid?
4)      Kas taaskasutatavate jäätmete saadetiste suhtes saab esitada vastuväite määruse (EMÜ) nr 259/93 artikli 7 lõike 4 punkti a
teise taande alusel põhjendusel, et kavatsetav taaskasutamine pole vastavuses siseriiklike õigus- ja haldusnormidega, mis
käsitlevad keskkonnakaitset, avalikku korda, julgeolekut või tervisekaitset?
5)      Jaatava vastuse korral, kas lähtekoha pädev ametiasutus võib esitada sellise vastuväite põhjendusel, et taaskasutamine rikub
lähtekohas kohaldatavaid siseriiklikke õigus- ja haldusnorme?”

Eelotsuse küsimused

Esimene ja teine küsimus
Esimeses ja teises küsimuses, mida on otstarbekas käsitleda koos, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas jäätmesaadetiste
suhtes esitatavad vastuväited, mida lähte- ja sihtkoha pädevad ametiasutused on määruse artikli 7 lõike 4 punkti a esimese
taande alusel volitatud esitama, võivad põhineda kaalutlustel, mis on seotud mitte ainult jäätmete tegeliku veotoiminguga
iga pädeva ametiasutuse territoriaalse pädevuse piirides, vaid ka nimetatud saadetise suhtes ette nähtud taaskasutamistoiminguga.
Esmalt tuleb esile tuua, et saadetise mõistet ei ole määruses määratletud. Siiski, kuna teised selle määruse sätted, eriti
nimetatud määruse artikli 7 lõige 3, viitavad jäätmete veo mõistele, ei ole sama määruse artikli 7 lõike 4 saadetise mõiste
tingimata piiratud jäätmete veotoimingutega.
Seega tuleb saadetise mõiste asetada oma konteksti ja seda tuleb tõlgendada vastavalt kõnealuste sätete mõttele ja eesmärgile,
et teha kindlaks, kas need lubavad esitada jäätmesaadetistele vastuväiteid, mis põhinevad sihtriigis ette nähtud taaskasutamisel.
Esmalt tuleb meelde tuletada, et jäätmesaadetiste küsimus on ühenduse tasandil ühtlustatult reguleeritud asjaomase määrusega,
eesmärgiga tagada keskkonna kaitse (13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑324/99: DaimlerChrysler, EKL 2001, lk I‑9897,
punkt 42).
Määruses sätestatud tingimused ja menetlus kehtestati keskkonnakaitse eesmärgil ning arvestades ühenduse ja siseriiklikul
tasandil keskkonnapoliitika valdkonda kuuluvaid eesmärke, nagu läheduse, taaskasutamise eelistamise ja iseseisvuse põhimõtted.
Eelkõige lubab sätestatu liikmesriikidel nende põhimõtete elluviimiseks rakendada täieliku või osalise keelu või järjekindla
vastuväidete esitamise meetmeid ning seista vastu jäätmesaadetistele, mis pole direktiivi sätetega kooskõlas. Määrus kuulub
seega ühenduse poolt elluviidava keskkonnapoliitika valdkonda ning selle eesmärgiks ei saa pidada ühendusesisest jäätmete
vaba liikumise kehtestamist (28. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑187/93: parlament
v.
nõukogu, EKL 1994, lk I‑2857, punktid 22 ja 23).
Tundub, et määruse poolt niimoodi kehtestatud ühenduse korras võivad ühenduse seadusandja poolt sellega seatud tervise ja
keskkonnakaitse eesmärgid sattuda ohtu, kui liikmesriikide vahelisi jäätmesaadetisi ei käsitleta terviklikult, see tähendab
alates lähteliikmesriigist lähetamisest kuni nende käitlemise lõpuni sihtliikmesriigis.
Seoses sellega tuleneb määruse üheksandast põhjendusest, et sellega kehtestatakse jäätmesaadetistest eelnevalt pädevatele
ametiasutustele teatamise menetlus, et nad oleksid nõuetekohaselt informeeritud mitte ainult nende jäätmete liigist ja edasitoimetamisest,
vaid ka nende kõrvaldamisest või taaskasutamisest; et neil oleks võimalus võtta kõik vajalikud meetmed inimeste tervise ja
keskkonna kaitseks, kaasa arvatud võimalus esitada saadetise suhtes põhjendatud vastuväiteid.
Selleks peab teataja saatma määruse artikli 6 lõike 5 kohaselt saatekirjaga teate mitte ainult taaskasutatavate jäätmete koostise
ja koguse ning vedamise üksikasjade, vaid ka nimetatud jäätmete taaskasutamistingimuste kohta. Ühenduse seadusandja tahte
kohaselt peavad kõik pädevad ametiasutused olema seetõttu informeeritud kogu jäätmekäitlemise protsessist kuni hetkeni, mil
need enam ei ohusta tervist ega keskkonda.
Lisaks kõnealuse põhikohtuasja esemeks olevatele sätetele sisaldab määrus teisi õigusnorme, mille rakendamine viitab sellele,
et taaskasutatavate jäätmete saadetiste kontrollimiseks võtavad pädevad ametiasutused arvesse taaskasutamistoimingutega seotud
asjaolusid. Nii on määruse artikli 7 lõike 4 punkti a viiendas taandes sätestatud sellisele saadetisele vastuväite esitamise
alusena taaskasutamise põhjendamatus majanduslikult ja keskkonna seisukohalt. Samuti on määruse artikli 26 lõike 1 punkt e
sätetes koostoimes nimetatud määruse artikli 26 lõike 5 sätetega ette nähtud, et liikmesriikidel tuleb illegaalsete jäätmevedude,
millele järgnev kõrvaldamine või taaskasutamine on vastuolus ühenduse või rahvusvaheliste eeskirjadega, keelamiseks ja nende
eest karistamiseks võtta kohaseid õiguslikke meetmeid.
Neist kaalutlustest lähtuvalt ei ole määrust tervikuna vaadeldes välistatud, et kõik jäätmesaadetiste kontrolli eest vastutavad
pädevad ametiasutused saaks arvesse võtta mitte ainult nende jäätmete veoga seotud asjaolusid, vaid samuti sellele järgneva
jäätmete taaskasutamise tingimusi.
Mis puutub määruse artikli 7 lõike 4 punkti a esimesse taandesse, tuleb kohtujuristi ettepaneku punkti 36 eeskujul nõustuda,
et selle sätteid, milles on siht- ja lähtekoha pädevate ametiasutuste jaoks ette nähtud võimalus esitada kavatsetavate saadetiste
kohta põhjendatud vastuväiteid „vastavalt direktiivile 75/442/EMÜ, eriti selle artiklile 7”, tuleb tõlgendada nii, et need
volitavad nimetatud ametiasutusi esitama selliseid vastuväited direktiivi alusel, eriti selle artikli 7 alusel.
Sõna „eriti” kasutamine enne direktiivi artikli 7 mainimist viitab sellele, et viide artiklile on puhtalt näitlik, nii et
vastuväiteid saab esitada ka teiste direktiivi sätete alusel. Asjaolust, et direktiivi artikli 7 lõikes 3 on ette nähtud,
et liikmesriigid võivad võtta vajalikke meetmeid, et takistada nende jäätmetöötluskavadega vastuolus olevat jäätmete „vedu”,
ei saa seetõttu järeldada, et kaalutlused, millele pädevad ametiasutused võivad vastuväidete esitamisel määruse artikli 7
lõike 4 punkti a esimese taande alusel tugineda, on piiratud ainult nende jäätmete veoga.
Lõpuks, kui liikmesriigid võtavad direktiivi artikli 4 kohaselt vajalikud meetmed, et tagada jäätmete taaskasutamine ja kõrvaldamine
viisil, mis ei sea ohtu inimeste tervist ja mille käigus ei kasutata keskkonda ohustavaid protsesse ja menetlusi, tuleb määruse
artikli 7 lõike 4 punkti a esimese taande sätteid tõlgendada nii, et need volitavad siht- ja lähtekoha pädevaid ametiasutusi
taaskasutatavate jäätmete saadetistele vastuväiteid esitama põhjendusel, et ette nähtud taaskasutamine ei ole direktiivi nimetatud
artiklist 4 tulenevate nõuetega kooskõlas.
Eelnevat silmas pidades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et määruse artikli 7 lõike 4 punkti a esimest taanet
tuleb tõlgendada nii, et taaskasutatavate jäätmete saadetistele esitatavad vastuväited, mida lähte- ja sihtkoha pädevad ametiasutused
on volitatud esitama, võivad põhineda kaalutlustel, mis on seotud mitte ainult jäätmete tegeliku veotoiminguga iga pädeva
ametiasutuse territoriaalse pädevuse piirides, vaid ka nimetatud saadetise suhtes ette nähtud taaskasutamistoiminguga.

Kolmas küsimus
Kolmandas küsimuses tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse artikli 7 lõike 4 punkti a esimest
taanet tuleb tõlgendada nii, et lähtekoha pädev ametiasutus võib jäätmesaadetisele vastuväite esitamisel tugineda sihtkohas
kavatsetava taaskasutamise tervisele ja keskkonnale avalduvate kahjulike mõjude hindamisel kriteeriumitele, millele taaskasutamine
on selliste kahjulike mõjude vältimiseks allutatud lähteriigis, isegi kui need on rangemad kui sihtriigis kehtivad kriteeriumid.
Seoses sellega, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 33, on jäätmesaadetiste küsimust keskkonna kaitse tagamise
eesmärgil määrusega ühtlustatud. Seevastu, nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 60, puuduvad ühtlustavad meetmed
taaskasutamistingimuste suhtes. Seetõttu peavad liikmesriigid vastavalt direktiivi artikli 4 esimesele taandele võtma vajalikud
meetmed, et tagada jäätmete taaskasutamine viisil, mis ei sea ohtu inimeste tervist, mille käigus ei kasutata keskkonda ohustavaid
protsesse ja menetlusi ning millega eelkõige ei ohustata vett, õhku, pinnast, taimi ega loomi, ei tekitata mürast või haisust
põhjustatud häiringuid, ei kahjustata maapiirkondi ega erihuvi pakkuvaid kohti. Kuna selles sättes pole vastu võetavate meetmete
konkreetset sisu täpsustatud, on vaieldamatu, et see paneb liikmesriikidele eesmärgi saavutamise kohustuse ning liikmesriikidele
on selliste meetmete vajalikkuse hindamiseks jäetud kaalutlusõigus (9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑365/97: komisjon
v.
parlament, EKL 1999, lk I‑7773, punktid 66 ja 67).
Selle kaalutlusõiguse kasutamisel võivad liikmesriigid oma jäätmete taaskasutamise reeglite sätestamisel võtta siseriiklikke
meetmeid, mis on liikmesriigiti arvestatavalt erineva ranguse astmega, arvestades direktiivis kehtestatud inimese tervise
ja keskkonna kaitse eesmärke. Just neil asjaoludel on eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõstatatud küsimused püstitatud, eriti
see, milles küsitakse, kas siis, kui lähteliikmesriigi poolt sätestatud reeglid eespool mainitud eesmärkide saavutamiseks
on rangemad kui sihtliikmesriigis, võib lähtekoha pädev ametiasutus ettenähtud saadetisele esitada määruse alusel vastuväite,
tuginedes oma siseriiklike õigusnormidega tagatud kõrgema kaitstuse tasemele. Kuigi tuleb tõdeda, et lähtekoha pädevad ametiasutused
on volitatud esitama saadetistele vastuväited, arvestades sihtriigis toimuva jäätmete taaskasutamise tingimustega seotud asjaolusid,
viitavad määruse artikli 7 lõike 4 punkti a esimese taande sätted sellele, et nimetatud ametiasutused võivad taaskasutamise
ohte inimesele ja keskkonnale hinnates võtta arvesse kõiki sellega seotud asjakohaseid kriteeriume, sealhulgas neid, mis kehtivad
lähteriigis, isegi kui need on sihtriigis kehtivatest rangemad, ning kui nende eesmärk on neid ohte vältida. Lähtekoha pädevad
ametiasutused ei ole siiski nende enda riigi kriteeriumitega seotud, kui need ei ole nende riskide vältimiseks sama kohased
kui sihtriigi kriteeriumid.
Määruse selline tõlgendus on kohustuslik, kuna see on vastu võetud ühenduse edendatava ühise keskkonnapoliitika raames, mille
eesmärk on EÜ artikli 2 kohaselt edendada keskkonna kaitse ja kvaliteedi parandamise kõrget taset. Selline eesmärk võib sattuda
ohtu, kui lähtekoha pädevad ametiasutused ei saa tugineda oma normide sisule, mis vastavad keskkonna kaitse kõrgendatud tasemele,
ja esitada järelikult vastuväiteid jäätmesaadetisele, mille taaskasutamistingimused sihtriigis võivad olla inimese tervisele
või keskkonnale kahjulikud.
On tõsi, et selline vastuväide võib sarnaselt põhikohtuasja asjaoludega olla vastuolus sihtkoha pädeva ametiasutuse poolt
vastu võetud seisukohaga, kui see ei esita kavatsetavale jäätmesaadetisele mingeid vastuväiteid, leides, et taaskasutamistoiming
vastab tema enda siseriikliku õiguse nõuetele. Selline olukord on siiski omane määruse enda poolt kehtestatud korrale, mis
paneb kõikidele pädevatele ametiasutustele samaaegselt kohustuse jälgida, et saatmine toimuks vastavalt nimetatud määruse
sätetele (27. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑6/00: ASA, EKL 2002, lk I‑1961, punkt 44). Sellele pädevate ametiasutuste
hinnangute erinevusele ei saa seega tugineda kui EÜ artiklis 10 väljendatud lojaalsuse põhimõtte rikkumisele selleks, et nõuda
määruse teistsugust tõlgendamist.
Siiski, kuna ühenduse seadusandja on sätestanud, et taaskasutatavad jäätmed peavad liikuma nende käitlemise eesmärgil liikmesriikide
vahel vabalt (25. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑203/96: Dusseldorp jt, EKL 1998, lk I‑4075, punkt 33), saab lähtekoha
pädev ametiasutus oma taaskasutamisele kehtivate siseriiklike normide alusel saadetisele seaduslikult vastuväidet esitada
vaid siis, kui viimased vastavad proportsionaalsuse põhimõttele ja on kohased saavutamaks eesmärke vältida ohte inimese tervisele
ja keskkonnale ega välju nende eesmärkide saavutamiseks vajaliku piiridest.
Seoses sellega tuleb ohte hinnata mitte üldise korra kaalutluste, vaid asjakohaste teaduslike uuringute alusel (vt selle kohta
eelkõige 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑17/93: Van der Veldt, EKL 1994, lk I‑3537, punkt 17).
Peale selle ei tähenda asjaolu, et üks liikmesriik kehtestab leebemaid norme kui mõni teine liikmesriik, iseenesest seda,
et rangemad normid oleks ebaproportsionaalsed ja selliselt ühenduse õigusega vastuolus (vt selle kohta 11. juuli 2002. aasta
otsus kohtuasjas C‑294/00: Gräbner, EKL 2002, lk I‑6515, punkt 46).
Ainuüksi asjaolu, et üks liikmesriik on valinud teise liikmesriigi omast erineva kaitsekorra, ei mõjuta selles osas vastu
võetud sätete vajalikkuse ja proportsionaalsuse hindamist (21. oktoobri 1999. otsus kohtuasjas C-67/98: Zenatti, EKL 1999,
lk I‑7289, punkt 34, ja eespool viidatud kohtuotsus Gräbner, punkt 47).
Siseriiklik kohus, kelle poole on pöördutud lähtekoha pädeva ametiasutuse vastuväite vastu esitatud hagiga, peab hindama,
kas siseriiklikele õigusnormidele on tuginetud tingimustel, mis on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega (vt selle kohta
12. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑314/98: Snellers, EKL 2000, lk I‑8633, punkt 59).
Eelnevat silmas pidades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et määruse artikli 7 lõike 4 punkti a esimest taanet tuleb tõlgendada
selliselt, et lähtekoha pädev ametiasutus võib jäätmesaadetisele vastuväite esitamisel tugineda sihtkohas kavatsetava taaskasutamise
tervisele ja keskkonnale avalduvate kahjulike mõjude hindamisel proportsionaalsuse põhimõtet järgides kriteeriumitele, millele
taaskasutamine on selliste kahjulike mõjude vältimiseks allutatud lähteriigis, isegi kui need on rangemad kui sihtriigis kehtivad
kriteeriumid.

Neljas ja viies küsimus
Oma neljanda ja viienda küsimusega, mida on otstarbekas koos käsitleda, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt,
kas määruse artikli 7 lõike 4 punkti a teine taane, mille kohaselt kavatsetava saadetise vastu võib esitada põhjendatud vastuväiteid
juhul, kui see pole vastavuses siseriiklike õigus- ja haldusnormidega, mis käsitlevad keskkonnakaitset, avalikku korda, julgeolekut
või tervisekaitset, lubab lähtekoha pädeval ametiasutusel tõstatada vastuväite, mis põhineb asjaolul, et kavatsetav taaskasutamine
rikub siseriiklikke sätteid.
Nagu on öeldud käesoleva kohtuotsuse punktis 39, ei välista määrus tervikuna seda, et kõik pädevad ametiasutused, kelle üleandeks
on jäätmesaadetiste kontroll, saaks arvesse võtta asjaolusid, mis on seotud mitte ainult nende jäätmete veoga, vaid ka nende
taaskasutamistingimustega. Igal juhul määruse artikli 7 lõike 4 sätete kontrollimine tervikuna ei viita määruse artikli 7
lõike 4 punkti a teise taande kohaldamise sellisele tõlgendusele, ilma et see ei satuks nimetatud artikli terviklikkusega
vastuollu.
Nimelt tuleb esile tuua, et määruse artikli 7 lõike 4 punktis b on transiidi pädevatel ametiasutustel lubatud kavatsetava
saadetise kohta esitada põhjendatud vastuväiteid sama artikli punkti a teise, kolmanda ja neljanda taande alusel, kuid mitte
sama sätte esimese ja viienda taande alusel.
Erinevalt lähte- ja sihtkoha pädevatest ametiasutustest ei luba määrus transiidi pädevatel ametiasutustel kontrollida, kas
jäätmete käitlemine toimub vastavalt direktiivile, või kas taaskasutamine on majanduslikult ja keskkonnakaitse seisukohast
põhjendatud.
Selles kontekstis, nähes määruse artikli 7 lõike 4 punkti a teises taandes ette, et ametiasutused võivad kavatsetava saadetise
kohta esitada põhjendatud vastuväiteid juhul, kui see pole vastavuses siseriiklike õigus- ja haldusnormidega, soovis ühenduse
seadusandja, et igas jäätmete saatmise etapis säiliks iga asjaomase liikmesriigi enda õigusnormide toime jäätmete suhtes,
mis asuvad selle riigi territooriumil. Nii on nimetatud sätetega reguleeritud saadetisega silmas peetud ainult nende saadetistega
seotud toiminguid, mis leiavad aset ajal, mil need asuvad vastavalt iga asjaomase pädeva ametiasutuse territooriumil. Sellest
järeldub, et lähtekoha pädevad ametiasutused ei saa tugineda nimetatud sättele vastuväite tõstatamisel, mis on seotud taaskasutamistoiminguga
sihtriigis.
Neil asjaoludel tuleb neljandale ja viiendale küsimusele vastata, et määruse artikli 7 lõike 4 punkti a teist taanet tuleb
tõlgendada nii, et lähtekoha pädev ametiasutus ei saa neile sätetele tuginedes tõstatada jäätmesaadetise suhtes vastuväidet,
mis põhineb asjaolul, et kavatsetav taaskasutamine pole vastavuses siseriiklike õigus- ja haldusnormidega, mis käsitlevad
keskkonnakaitset, avalikku korda, julgeolekut või tervisekaitset.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses,
ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral, muudetud komisjoni 18. mai 1998. aasta otsusega 98/368/EÜ ja komisjoni
24. novembri 1999. aasta otsusega 1999/816/EÜ, artikli 7 lõike 4 punkti a esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et taaskasutatavate
jäätmete saadetistele esitatavad vastuväited, mida lähte- ja sihtkoha pädevad ametiasutused on volitatud esitama, võivad põhineda
kaalutlustel, mis on seotud mitte ainult jäätmete tegeliku veotoiminguga iga pädeva ametiasutuse territoriaalse pädevuse piirides,
vaid ka nimetatud saadetise suhtes ette nähtud taaskasutamistoiminguga.
2.
Määruse nr 259/93, muudetud otsustega 98/368 ja 1999/816, artikli 7 lõike 4 punkti a esimest taanet tuleb tõlgendada nii,
et lähtekoha pädev ametiasutus võib jäätmesaadetisele vastuväite esitamisel tugineda sihtkohas kavatsetava taaskasutamise
tervisele ja keskkonnale avalduvate kahjulike mõjude hindamisel proportsionaalsuse põhimõtet järgides kriteeriumitele, millele
taaskasutamine on selliste kahjulike mõjude vältimiseks allutatud lähteriigis, isegi kui need on rangemad kui sihtriigis kehtivad
kriteeriumid.
3.
Määruse nr 259/93, muudetud otsustega 98/368 ja 1999/816, artikli 7 lõike 4 punkti a teist taanet tuleb tõlgendada nii, et
lähtekoha pädev ametiasutus ei saa neile sätetele tuginedes tõstatada jäätmesaadetise suhtes vastuväidet, mis põhineb asjaolul,
et kavatsetav taaskasutamine pole vastavuses siseriiklike õigus- ja haldusnormidega, mis käsitlevad keskkonnakaitset, avalikku
korda, julgeolekut või tervisekaitset.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.