CELEX: 62007TJ0177
Valtiontuki
Televiestintä
Avustukset digisovittimien hankintaan
Päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja määrätään sen takaisin perimisestä
Valtiontuen käsite
Sellaisten sovittimien sulkeminen avustuksen ulkopuolelle, jotka mahdollistavat satelliittivälitteisten televisio-ohjelmien vastaanottamisen
Etu
Valikoivuus
Kilpailua rajoittava vaikutus
Perusteluvelvollisuus

Asian tausta
Lain nro 350 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004) (valtion
vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimisesta annetuista säännöksistä annettu laki nro 350 (jäljempänä vuoden 2004 talousarviolaki)),
joka annettiin 24.12.2003, 4 §:n 1 momentissa säädettiin seuraavaa:
”Valtio maksaa 150 euron avustuksen jokaiselle vuonna 2004 televisioluvan maksaneelle radio- ja televisiolähetyspalvelujen
käyttäjälle, joka ostaa tai vuokraa laitteen, jolla voidaan vapaasti vastaanottaa maanpäällisen verkon kautta lähetettävää
digitaalista televisiosignaalia (DVB-T/DVB-C) ja siihen liittyviä interaktiivisia palveluja ilman, että siitä aiheutuu käyttäjälle
ja sisällöntuottajalle kustannuksia. Avustuksilla on 110 miljoonan euron menokatto.”
Lain nro 311 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2005) (valtion
vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimisesta annetuista säännöksistä annettu laki nro 311 (jäljempänä vuoden 2005 talousarviolaki)),
joka annettiin 30.12.2004, 1 §:n 211 momentissa säädettiin tämän toimenpiteen jälleenrahoittamisesta siten, että määräraha
oli edelleen 110 miljoonaa euroa, mutta digisovitinkohtainen avustus alennettiin kuitenkin 70 euroon.
Tämä järjestely ei ole enää ollut voimassa 1.12.2005 lukien.
Televisiosignaalien digitalisointimenettely aloitettiin Italiassa lailla nro 66 – Conversione in legge, con modificazioni,
del decreto-legge 23 gennaio 2001, n° 5, recante disposizioni urgenti per il differimento di termini in materia di trasmissioni
radiotelevisive analogiche e digitali, nonché per il risanamento di impianti radiotelevisivi, joka annettiin 20.3.2001 ja
jossa säädettiin, että digitalisointi päätettäisiin ja analogiset lähetykset lopetettaisiin lopullisesti ennen vuoden 2006
joulukuuta. Tämän osalta kyseisen lain 2 bis §:n 5 momentissa säädetään seuraavaa:
”Maanpäällisen verkon välityksellä tapahtuvat televisiolähetykset ja multimediapalvelut on lähetettävä yksinomaan digitaalitekniikkaa
käyttäen ennen vuoden 2006 loppua.”
Analogisten lähetysten suunniteltua päättymispäivää siirrettiin sittemmin myöhäisemmäksi kahteen otteeseen ensiksi vuoteen
2008 ja sitten 30.11.2012 saakka.
Centro Europa 7 Srl teki 11.5.2004 Euroopan yhteisöjen komissiolle kantelun Italian tasavallan vuoden 2004 talousarviolain
4 §:n 1 momentin mukaisesti myöntämästä avustuksesta tiettyjen maanpäällistä verkkoa käyttävien digisovittimien hankkimiseen.
Centro Europa 7 toimitti 10.2.2005 päivätyllä kirjeellä komissiolle lisätietoja ja väitti, että Italian hallitus oli suunnitellut
asianomaisen toimenpiteen jälleenrahoittamista vuoden 2005 talousarviolain 1 §:n 211 momentilla.
Sky Italia Srl teki 3.5.2005 niin ikään kantelun vuoden 2004 ja vuoden 2005 talousarviolain samoista säännöksistä.
Komissio ilmoitti Italian tasavallalle 21.12.2005 päivätyllä kirjeellä päätöksensä aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätty
muodollinen tutkintamenettely (EUVL 2006, C 118, s. 10; jäljempänä päätös muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta),
joka koski vuoden 2004 talousarviolain 4 §:n 1 momenttia ja vuoden 2005 talousarviolain 1 §:n 211 momenttia (jäljempänä yhdessä
asianomainen toimenpide). Se kehotti tässä päätöksessä niitä, joita asia koskee, toimittamaan sille huomautuksensa kyseisestä
toimenpiteestä.
Komissio teki 24.1.2007 päätöksen 2007/374/EY, joka koskee valtiontukea C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004), jonka Italian
tasavalta on toteuttanut tukemalla digisovittimien hankintaa (EUVL L 147, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös).
Komissio totesi aluksi, että sikäli kuin asianomaisen toimenpiteen mukaan Italian tasavalta myöntäisi avustuksen vuosina 2004
ja 2005 tiettyjen maanpäällisen verkon digisovittimien hankintaan, se oli EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea
sellaisten maanpäällisen verkon digitelevisioyhtiöiden hyväksi, jotka tarjoavat maksutelevisiopalveluja, joihin kuuluvat muun
muassa ”à la carte” -palvelut, sekä sellaisten kaapeliverkkoa käyttävien televisioyhtiöiden hyväksi, jotka tarjoavat maksullisia
digitelevisiopalveluja.
Komissio katsoi seuraavaksi, että EY 87 artiklan 3 kohdassa määrättyjä poikkeuksia ei voitu soveltaa asianomaiseen toimenpiteeseen.
Se sulki erityisesti pois mahdollisuuden soveltaa EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdassa määrättyä poikkeusta, koska vaikka
siirtyminen analogisista televisiolähetyksistä digitaalisiin lähetyksiin on yhteisen edun mukainen tavoite, asianomainen toimenpide
ei ole oikeassa suhteessa tähän tavoitteeseen nähden, eikä sillä voida välttää kilpailun tarpeetonta vääristymistä. Tämä päätelmä
perustui muun muassa siihen, että asianomainen toimenpide ei ole teknologisesti neutraali, koska sitä ei sovelleta satelliittivälitteisiin
digisovittimiin. Komissio katsoi kuitenkin, että sikäli kuin asianomaista toimenpidettä pidettäisiin tukena digisovittimien
valmistajille, siihen voitaisiin soveltaa EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdassa määrättyä poikkeusta. Yhtäältä sillä nimittäin
kannustetaan teknologian kehitykseen sellaisten suorituskykyisempien sovittimien muodossa, joissa käytetään kaikkien valmistajien
saatavilla olevia standardeja, toisaalta kaikki valmistajat, jotka tarjoavat tämäntyyppisiä sovittimia, muihin jäsenvaltioihin
sijoittautuneet valmistajat mukaan lukien, voivat hyötyä rahoituksesta, ja lopuksi sovittimien kysynnän lisääminen asianomaisen
toimenpiteen seurauksena oli väistämätön seuraus julkisesta politiikasta – myös teknologisesti kaikkein neutraaleimmasta –,
jolla suosittiin digisovittimiin siirtymistä.
Komissio velvoitti kuitenkin niiden asianomaisen toimenpiteen mukaisesti myönnettyjen tukien takaisin perimiseen, jotka oli
todettu yhteismarkkinoille soveltumattomiksi ja jotka oli myönnetty lainvastaisesti. Tässä tarkoituksessa komissio antoi tiettyjä
ohjeita, jotka koskivat tukien määrän laskentatapaa.
Riidanalaisen päätöksen päätösosa kuuluu seuraavasti:
”1 artikla
Järjestely, jonka Italian tasavalta on toteuttanut sääntöjenvastaisesti maksutelevisiopalveluita tarjoavien maanpäällisen
verkon digitelevisioyhtiöiden ja kaapeliverkossa maksutelevisiotoimintaa harjoittavien yhtiöiden hyväksi, on yhteismarkkinoille
soveltumatonta valtiontukea.
2 artikla
1. Italian tasavallan on toteutettava tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa tarkoitetun tuen perimiseksi takaisin tuensaajilta.
2. Tuki on perittävä takaisin viipymättä kansallisen lainsäädännön menettelyjen mukaisesti, jos lainsäädäntö mahdollistaa
päätöksen välittömän ja tehokkaan täytäntöönpanon. Takaisinperittäviin summiin on sisällytettävä korko alkaen siitä, kun tuki
asetettiin tuensaajien käyttöön, tuen todelliseen takaisinperintään asti.
3. Korot, jotka peritään takaisin 2 kohdan nojalla, lasketaan [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 täytäntöönpanosta 21 päivänä huhtikuuta 2004 annetun komission asetuksen
(EY) N:o 794/2004 (EUVL L 140, s. 1) 9 ja 11 artiklassa säädetyllä menetelmällä.
3 artikla
Italian tasavallan on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta sen noudattamiseksi
toteuttamansa toimenpiteet. Tiedot on ilmoitettava tämän päätöksen liitteenä olevalla kyselylomakkeella.
Italian tasavallan on ensimmäisessä kohdassa mainitussa määräajassa toimitettava asiakirjat, jotka osoittavat, että sääntöjenvastaisia
ja yhteismarkkinoille soveltumattomia tukia on alettu periä tuensaajilta takaisin.
4 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.”
Komissio totesi 24.1.2007 tekemällään päätöksellä K(2006) 6630 lopullinen yhteismarkkinoille soveltuviksi tuet, jotka Italian
tasavalta oli myöntänyt 23.12.2005 annetulla lailla nro 266 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale
dello Stato (legge finanziaria 2006) (valtion vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimisesta annetuista säännöksistä
annettu laki nro 266 (jäljempänä vuoden 2006 talousarviolaki)) mukaisesti sellaisten digisovittimien hankintaan vuonna 2006,
joissa käytetään avointa ohjelmointirajapintaa (jäljempänä vuotta 2006 koskeva päätös). Toisin kuin riidanalaisessa päätöksessä,
vuotta 2006 koskevassa päätöksessä asianomaiset avustukset katsottiin ”teknologisesti neutraaleiksi”, koska ne voitiin myöntää
kaikenlaisia digitaalisia välitysmuotoja (maanpäällinen verkko, kaapeliverkko ja satelliittilähetys) käyttäville digisovittimille
sikäli kuin ne ovat vuorovaikutteisia ja yhteentoimivia, mikä tarkoittaa sitä, että on kyse avoimen koodin digisovittimista
eikä kaupallisten valmisohjelmien yrityskohtaisista digisovittimista.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 23.5.2007 jättämällään kannekirjelmällä Mediaset SpA, joka on maanpäällisen verkon
kautta digitaalisia ohjelmia lähettävä televisioyhtiö, nosti kanteen riidanalaisesta päätöksestä.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 5.9.2007 jättämällään asiakirjalla Sky Italia pyysi saada osallistua tähän oikeudenkäyntiin
väliintulijana tukeakseen komission vaatimuksia. Unionin yleisen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi tämän
väliintulon 10.1.2008 antamallaan määräyksellä.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio, jota Sky Italia tukee, vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Kannekirjelmän liitteen A.8 tutkittavaksi ottaminen

Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio, jota Sky Italia tukee, katsoo, että kannekirjelmän liite A.8, jonka otsikko on ”Lähetystoiminnan ala Italiassa:
lyhyt tiivistelmä historiallisesta, lainsäädännöllisestä ja markkinoihin liittyvästä kontekstista” (jäljempänä liite A.8),
sekä kaikki tätä koskevat viittaukset on jätettävä tutkimatta ja että unionin yleisen tuomioistuimen ei pidä ottaa huomioon
sen sisältöä. Liite A.8 sisältää nimittäin komission mukaan useita tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia väitteitä
ja huomautuksia, jotka eivät esiinny kannekirjelmässä. Kyseinen liite ja sitä koskevat viittaukset kannekirjelmässä ovat näin
ollen ristiriidassa sen velvollisuuden kanssa, joka vahvistetaan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan 1 kohdassa
ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdassa ja jonka mukaan itse kanteessa on mainittava oikeusriidan
kohde ja sen tueksi esitetyt kanneperusteet.
Kantaja väittää, että kaikkia sen kanteen tueksi esitettyjä kanneperusteita kehitellään kannekirjelmässä, joten perusteella,
joka koskee liitteen A.8 ja sitä koskevien viittausten tutkimatta jättämistä ja jonka komissio esittää, ei ole merkitystä
eikä perustaa.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa aluksi, että kannekirjelmässä viitataan viisi kertaa liitteeseen A.8 eli yhtäältä 11 ja
109 kohdassa ja toisaalta alaviitteissä 57, 94 ja 115.
Kannekirjelmän 11 kohdan ensimmäisestä viittauksesta on todettava, että tämä viittaus esiintyy toisen otsakkeen, jonka nimi
on ”Tosiseikat” ja joka edeltää kolmatta otsaketta, jonka nimi on ”Kumoamisperusteet”, johdantokappaleessa. Tällä viittauksella
liitteeseen A.8 pyritään siihen, että unionin yleisellä tuomioistuimella on käytössään selvitys niistä oikeussäännöistä ja
siitä markkinoita koskevasta kontekstista, joiden yhteydessä asianomaista toimenpidettä on tutkittava.
Näin ollen tämän ensimmäisen viittauksen osalta komissio ei voi moittia kantajaa siitä, että tämä on viitannut liitteeseen
A.8.
Neljästä viimeisestä viittauksesta, jotka esiintyvät kolmannen otsakkeen, jonka nimi on ”Kumoamisperusteet”, alla, on muistutettava,
että vaikka kannekirjelmää voidaan tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla sen liitteenä olevien asiakirjojen kohtiin,
liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä (asia T‑84/96, Cipeke v. komissio, tuomio 7.11.1997, Kok.,
s. II‑2081, 34 kohta). Liitteitä ei siis voida käyttää kannekirjelmässä pääpiirteittäin esitetyn kanneperusteen kehittämiseen
esittämällä väitteitä tai perusteluita, joita kannekirjelmässä ei ole esitetty. Kantajan on esitettävä kannekirjelmässä täsmälliset
väitteet, joista unionin yleistä tuomioistuinta pyydetään lausumaan, sekä vähintään pääpiirteittäin oikeudelliset seikat ja
tosiseikat, joihin nämä väitteet perustuvat (asia C‑52/90, komissio v. Tanska, tuomio 31.3.1992, Kok., s. I‑2187, 17 kohta;
asia T‑85/92, De Hoe v. komissio, määräys 28.4.1993, Kok., s. II‑523, 20 kohta ja asia T-340/03, France Télécom v. komissio,
tuomio 30.1.2007, Kok., s. II‑107, 167 kohta).
Esillä olevassa asiassa unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että neljällä viimeisellä viittauksella pyritään selittämään
argumentteja, jotka on esitetty kanneperusteiden tueksi, kuten kantajan kirjelmistä ilmenee.
Näin ollen alaviitteessä 57 selitetään väitettä, jonka mukaan ”velvollisuus digitaalisointiin merkitsee maanpäällisen verkon
kautta ohjelmia välittäviin televisioyhtiöihin ja kantajaan kohdistuvaa vaatimusta, jota ei aseteta yrityksille, jotka käyttävät
muita lähetysmuotoja”.
Myös alaviitteessä 94 selitetään väitettä, jonka mukaan ”tuella tasattiin kustannuksia, jotka liittyivät niiden velvoitteiden
täytäntöönpanoon, jotka laissa nimenomaisesti asetettiin ja jotka koskivat yksinomaan välitysmuotoa, jossa käytetään maanpäällistä
verkkoa”.
Viittauksesta 109 kohdassa todetaan lisäksi nimenomaisesti, että ”[liitteestä A.8] ilmenee, että analogista välitystapaa käyttävillä
yhtiöillä ei ole ollut minkäänlaista etuoikeutta taajuuksien tai markkinoiden tasolla”.
Lopuksi alaviitteessä 115 puolestaan selitetään väitettä, jonka mukaan ”asianomainen toimenpide on oikeasuhteinen, koska se
rajoittuu yhteentoimivuudesta ja vuorovaikutteisuudesta aiheutuviin lisäkustannuksiin sekä kantajalle nimenomaisesti aiheutuneisiin
kustannuksiin tämän täyttäessä laissa tälle nimenomaisesti asetettuja velvoitteita”.
Edellä esitetyistä huomautuksista ilmenee, että toisin kuin komissio väittää, neljällä viimeisellä viittauksella liitteeseen
A.8 pyritään tukemaan kantajan kirjelmissä esitettyjä argumentteja. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että kirjelmissään
kantaja ei esittänyt tiivistetysti perusteita tai argumentteja, joita se olisi sittemmin kehitellyt liitteessä A.8.
Komissio väittää näin ollen virheellisesti, että liite A.8 on jätettävä tutkimatta ja että unionin yleisen tuomioistuimen
ei pidä ottaa sitä huomioon. Komission peruste on näin ollen hylättävä perusteettomana.

Kannekirjelmän niiden liitteiden tutkittavaksi ottaminen, joita ei ole käännetty oikeudenkäyntikielelle

Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio huomauttaa, että kantaja esitti useat kannekirjelmän liitteet eli liitteet A.1, A.2, A.3, A.4, A.7, A.11, A.12 ja
A.13 yksinomaan italiaksi, vaikka niihin olisi pitänyt oheistaa oikeudenkäyntikielelle tehty käännös, kuten työjärjestyksen
35 artiklan 3 kohdassa edellytetään.
Kantaja vastaa, että se esittää kannekirjelmän asianomaiset liitteet oikeudenkäyntikielellä työjärjestyksen 35 artiklan mukaisesti,
jos unionin yleinen tuomioistuin tätä vaatii.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Työjärjestyksen 35 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Oikeudenkäyntikieltä käytetään erityisesti asianosaisten kirjelmissä ja suullisissa lausumissa sekä niiden liiteasiakirjoissa
samoin kuin unionin yleisen tuomioistuimen pöytäkirjoissa ja päätöksissä.
Muulla kuin oikeudenkäyntikielellä esitettyihin liiteasiakirjoihin on oheistettava oikeudenkäyntikielelle tehty käännös.
Jos asiakirjat ovat laajoja, käännökset voidaan rajoittaa otteisiin niistä. Unionin yleinen tuomioistuin voi kuitenkin aina,
joko omasta aloitteestaan tai asianosaisen pyynnöstä, vaatia laajempaa tai täydellistä käännöstä.”
Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaajan ohjeiden (EUVL 2007, L 232, s. 1) 7 artiklan 5 kohdan toisessa alakohdassa
todetaan seuraavaa:
”Jos kirjelmän tai oikeudenkäyntiasiakirjan liitteinä olevien asiakirjojen mukana ei toimiteta käännöstä oikeudenkäyntikielelle,
kirjaaja pyytää kyseistä asianosaista toimittamaan niistä käännöksen, mikäli käännös on tarpeen oikeudenkäynnin moitteettoman
kulun kannalta.”
Esillä olevassa asiassa on ensinnäkin todettava, että komissio ei ole nimenomaisesti pyytänyt, että unionin yleinen tuomioistuin
vaatii kantajalta liitteiden A.1, A.2, A.3, A.4, A.7, A.11, A.12 ja A.13 käännöstä oikeudenkäyntikielelle. Komissio tyytyi
nimittäin sivuhuomautuksena vastineen alaviitteessä 15 huomauttamaan, että kantaja oli esittänyt kannekirjelmän kyseiset liitteet
yksinomaan italiaksi eikä niihin ollut oheistettu oikeudenkäyntikielistä käännöstä.
Lisäksi toisin kuin komissio väittää, työjärjestyksen määräysten ja kirjaajan ohjeiden tavoitteen valossa on todettava, että
jos asianosainen ei tätä pyydä, kirjaajan on pyydettävä käännöstä oikeudenkäyntikielelle ainoastaan, jos tämä on tarpeen oikeudenkäynnin
moitteettoman kulun kannalta (ks. vastaavasti T-29/01, Puente Martín v. komissio, tuomio 18.9.2002, Kok. H., s. I‑A‑157 ja
II‑833, 40 kohta).
Koska esillä olevassa asiassa asianosaiset eivät tätä pyytäneet, unionin yleinen tuomioistuin ei katsonut tarpeelliseksi vaatia
liitteiden A.1, A.2, A.3, A.4, A.7, A.11, A.12 ja A.13 kääntämistä oikeudenkäyntikielelle seuraavista syistä. Ensinnäkin liitteet
A.1–A.4 esitettiin menettelyä koskevina vaatimuksina asianosaisten ja heidän edustajiensa yksilöimiseksi. Toiseksi liitteessä
A.7 toistetaan tämän kumoamiskanteen kohteena oleva toimi. Tämä toimi, joka on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä
kyseisen kanteen nostamisen jälkeen, on käännetty unionin kaikille virallisille kielille, joihin tämän asian oikeudenkäyntikieli
kuuluu. Kolmanneksi liitteissä A.11, A.12 ja A.13 toistetaan kansallisen oikeuden merkitykselliset säännökset. Lähinnä näitä
säännöksiä tarkoitettiin ja jopa lainattiin laajasti riidanalaisen päätöksen seitsemännessä, kuudennessa ja kymmenennessä
perustelukappaleessa, minkä vuoksi voidaan olettaa, että tämän päätöksen tekijä kykenee ymmärtämään niiden sisällön.
Edellä esitetystä seuraa, että komissio moittii virheellisesti kantajaa siitä, ettei tämä toimittanut oikeudenkäyntikielistä
käännöstä liitteistä A.1, A.2, A.3, A.4, A.7, A.11, A.12 ja A.13.

Kanneperusteet
Kanteensa tueksi kantaja esittää kannekirjelmässä neljä kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee EY 87 artiklan 1 kohdan
rikkomista, toinen ilmeistä arviointivirhettä ja ilmeistä oikeudellista virhettä sen arvioimisessa, soveltuuko asianomainen
toimenpide yhteismarkkinoille EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla, kolmas EY 253 artiklan rikkomista ja neljäs [EY
88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen N:o 659/1999 (EYVL
L 83, s. 1) 14 artiklan rikkomista sekä luottamuksensuojan periaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista.
Suullisessa käsittelyssä kantaja vetosi perusteeseen, joka koski lähinnä sitä, että komissio oli sen mukaan tehnyt ilmeisen
arviointivirheen vuoden 2004 talousarviolain 4 §:n 1 momentin soveltamisalan määrittämisessä.
On tarkasteltava tämän viimeisen kanneperusteen tutkittavaksi ottamista ja lausuttava sitten siitä, ovatko kannekirjelmässä
esitetyt neljä kanneperustetta perusteltuja.

Ilmeistä arviointivirhettä vuoden 2004 talousarviolain 4 §:n 1 momentin soveltamisalan määrittämisessä koskevan kanneperusteen
tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja kiisti suullisessa käsittelyssä nimenomaisesti sen, että vuoden 2004 talousarviolain 4 §:n 1 momentin perusteella
satelliitin kautta digitaalisia ohjelmia välittävät televisioyhtiöt eivät voisi hyötyä asianomaisesta toimenpiteestä. Vastauksena
unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen, jolla tämä kehotti kantajaa täsmentämään, missä kirjallisen käsittelyn vaiheessa
se oli esittänyt tämän väitteen, se vastasi viittaamalla vastauksensa 69 kohtaan ja sitä seuraaviin kohtiin sekä 76 kohtaan.
Unionin yleisen tuomioistuimen kehotettua suullisessa käsittelyssä komissiota ja Sky Italiaa reagoimaan tähän kantajan väitteeseen,
nämä totesivat, että koska tämä peruste esitettiin myöhään, se on jätettävä tutkimatta.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 48 artiklan 2 kohdan määräyksistä ilmenee, että
kanteessa on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista ja että asian käsittelyn kuluessa
ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu kirjallisen käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin
seikkoihin.
Kuten kantajan toteamuksista suullisessa käsittelyssä ilmenee, esillä olevassa asiassa tämä ei esittänyt tätä kanneperustetta
kannekirjelmässä vaan vastauksessa. Kantaja ei sitä paitsi väitä, että kyseinen kanneperuste perustuisi oikeudellisiin seikkoihin
tai tosiseikkoihin, jotka ovat tulleet esille kirjallisen käsittelyn aikana.
Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen edellä 45 kohdassa tarkoitettujen määräysten mukaisesti kanneperuste,
joka koskee ilmeistä arviointivirhettä vuoden 2004 talousarviolain 4 §:n 1 kohdan soveltamisalan määrittämisessä, on jätettävä
tutkimatta.

EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäinen kanneperuste koskee EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista, koska komissio katsoi, että asianomainen toimenpide on
kyseisessä artiklassa tarkoitettua valtiontukea. Tämä kanneperuste jakautuu neljään osaan, joista ensimmäinen koskee välillisen
tuensaajan käsitettä, toinen taloudellisen edun puuttumista, kolmas asianomaisen toimenpiteen valikoivuuden puuttumista ja
lopuksi neljäs kilpailun vääristymisen puuttumista.
Taloudellisen edun puuttumista koskeva ensimmäisen kanneperusteen toinen osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja katsoo ensinnäkin, että asianomainen toimenpide ei tuota sille minkäänlaista taloudellista etua, johon kuuluisi esimerkiksi
liiketoimintamahdollisuuden luominen. Riidanalaisessa päätöksessä komissio nimittäin väitti kantajan mukaan virheellisesti
ja ilman minkäänlaisia todisteita, että tämä toimenpide mahdollisti sen, että televisioyhtiöiden ei tarvinnut vastata kustannuksista,
jotka liittyivät digisovittimien tukemiseen, joka on kaupallinen käytäntö, jonka komissio luokitteli kantajan mukaan virheellisesti
markkinoilla yleiseksi. Kantajan mukaan tämä väite pitää paikkansa yksinomaan maksutelevision toimijoiden osalta niiden vakaiden
sopimussuhteiden vuoksi, jotka nämä luovat tilaajiensa kanssa. Tällaisen vakaan sopimussuhteen puuttuessa maanpäällisen verkon
kautta digitaalisia ohjelmia välittävillä televisioyhtiöillä ei kantajan mukaan ole mitään intressiä tukea yhteentoimivuuden
mahdollistavien digisovittimien hankintaa. Ne nimittäin saattavat tällöin itsensä alttiiksi vapaamatkustajuuden vaaralle,
koska niiden kilpailijat hyötyvät yhtä paljon avustuksesta. Asianomainen toimenpide hyödyttää kantajan mukaan pikemminkin
kuluttajia, jotka kykenevät hankkimaan avoimen teknologian digisovittimia.
Kantaja väittää toiseksi, että asianomainen toimenpide ei ole hyödyttänyt sitä millään tavalla, kun on kyse suuremmasta markkinaosuudesta
maksutelevisiomarkkinoilla tai yleisön luomisesta. Se kiistää tässä yhteydessä, että asianomainen toimenpide olisi mahdollistanut
sen, että se saattoi luoda yleisön maksutelevisiolle tai päästä maksutelevisiomarkkinoille vähäisin kustannuksin. Ensinnäkin
lähetettyjen ohjelmien laatu ja ominaisuudet määrittävät sen mukaan kuluttajien mieltymykset, ei digisovittimen hinta. Seuraavaksi
asianomaisen toimenpiteen luomat edut hyödyttivät kaikkia maanpäällisen verkon kautta digitaalisia ohjelmia välittäviä toimijoita
jopa potentiaaliset toimijat mukaan lukien. Kantaja toteaa lopuksi, että asianomaisella toimenpiteellä varmistettiin ja taattiin
se, että yleinen ja maksuton analoginen televisio oli edelleen kaikkien saatavilla digitelevisioon siirtymisen aikana.
Komissio ei lisäksi kantajan mukaan ottanut huomioon investointeja, joihin kantaja oli sitoutunut digitalisointia silmällä
pitäen ja myös maksutelevisiopalvelujen aloituskustannusten kattamiseksi. Kantaja väittää myös, että komission mainitsemat
edut olisivat voineet hyödyttää mitä tahansa maksutelevision maanpäällisen verkon kautta ohjelmia lähettävää televisioyhtiötä
ja muun muassa tulevia kilpailijoita markkinoilla ja että tämä vaikutus kuuluu luontaisesti kaikkiin toimenpiteisiin digitelevision
hyväksi teknologisesti kaikkein neutraalein toiminta mukaan lukien.
Kantaja väittää kolmanneksi, että avustus vastaa yhteentoimivien ja vuorovaikutteisten digisovittimien lisäkustannuksia, minkä
komissio sen mukaan sitä paitsi myönsi riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa.
Kantaja väittää, että Sky Italian esittämät argumentit, jotka koskevat sen väitetysti saamia etuja eli ”riskitöntä” pääsyä
uusille markkinoille, kaupallista tukea viranomaisilta sekä pääoman saantia alhaisemmin kustannuksin, on jätettävä tutkimatta
tai ne on ainakin hylättävä perusteettomina.
Komissio, jota Sky Italia tukee, vaatii, että kanneperusteen tämä osa hylätään.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi ja sen ratkaisemiseksi, ovatko ensimmäisen kanneperusteen toinen osa sekä kyseisen kanneperusteen kolme muuta osaa
perusteltuja, on tutkittava vuoden 2004 talousarviolain 4 §:n 1 momentin ja vuoden 2005 talousarviolain 1 §:n 211 momentin
soveltamisalaa, jotta voidaan määrittää, voiko asianomainen toimenpide hyödyttää sekä maanpäällisen verkon kautta digitaalisia
ohjelmia välittävää järjestelmää että satelliitin kautta ohjelmia välittävää järjestelmää.
Tästä on todettava, että vuoden 2004 talousarviolain 4 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen perusteella valtio maksoi 150 euron
avustuksen (joka alennettiin 70 euroon vuoden 2005 talousarviolaissa) jokaiselle vuonna 2004 televisioluvan maksaneelle radio-
ja televisiolähetyspalvelujen käyttäjälle, joka osti tai vuokrasi laitteen, jolla voitiin vapaasti vastaanottaa maanpäällisen
verkon kautta lähetettävää digitaalista televisiosignaalia ja siihen liittyviä interaktiivisia palveluja ilman, että siitä
aiheutui käyttäjälle ja sisällöntuottajalle kustannuksia.
Edellä mainituista säännöksistä on todettava, kuten komissio perustellusti katsoi riidanalaisen päätöksen seitsemännessä perustelukappaleessa,
että asianomaisesta toimenpiteestä oli mahdollista hyötyä vain tiettyjen kumulatiivisten edellytysten täyttyessä, ja näihin
kuului muun muassa sellaisen laitteen ostaminen tai vuokraaminen, joka mahdollisti digitaalisten televisiosignaalien vastaanottamisen
maanpäällisen verkon kautta.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa lisäksi, että kannekirjelmän 122 kohdassa kantaja moitti nimenomaisesti komissiota kahden
sellaisen päätöksen eli riidanalaisen päätöksen ja vuotta 2006 koskevan päätöksen tekemisestä, jotka ovat ristiriitaisia sen
osalta, soveltuvatko asianomainen toimenpide ja vuoden 2006 talousarviolaissa säädetty toimenpide yhteismarkkinoille, vaikka
tosiseikat kummassakin asiayhteydessä vastasivat pääosin toisiaan. Tämän väitteen tueksi se esittää, että ainoa syy, miksi
komission päätelmä, joka koskee yhteismarkkinoille soveltumattomuutta ja jonka tämä teki riidanalaisessa päätöksessä, kumottiin
sittemmin vuotta 2006 koskevassa päätöksessä, perustuu siihen, että Italian lainsäätäjä lisäsi lakiin sanoja, joilla pyritään
nimenomaisesti satelliitin kautta ohjelmia välittävien televisioyhtiöiden sisällyttämiseen siihen.
Kannekirjelmän 122 kohdasta ilmenee näin ollen, että kantaja ei kiistä sitä, että lainsäätäjä katsoi lopulta tarpeelliseksi
vuoden 2006 talousarviolain antamisen aikana sisällyttää nimenomaisesti satelliitin kautta ohjelmia välittävät televisioyhtiöt
säännöksiin, joissa määriteltiin asianomaisen toimenpiteen soveltamisala.
Edellä esitetystä ilmenee, että asianomainen toimenpide ei ilmiselvästi voinut hyödyttää kuluttajaa, joka päätti ostaa tai
vuokrata laitteen, joka mahdollisti yksinomaan satelliittivälitteisten digitaalisten televisiosignaalien vastaanottamisen.
Kyseinen toimenpide ei näin ollen vastannut teknologisen neutraalisuuden vaatimukseen, jonka komissio asetti, kun oli kyse
digitaalitelevisiomarkkinoita koskevista tukitoimenpiteistä.
Ensisijaisesti on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, kysymys siitä, olisivatko televisioyhtiöt välttämättä rahoittaneet
sovittimien hankinnan, jos asianomaista toimenpidettä ei olisi ollut, on merkityksetön arvioitaessa sitä, voidaanko kyseinen
toimenpide luokitella valtiontueksi.
Tämän osalta merkitystä on nimittäin sillä, onko sovittimien tukeminen hyödyttänyt kantajan kaltaisia maanpäällisen verkon
kautta ohjelmia välittäviä televisioyhtiöitä. Tästä on todettava, että riidanalaisen päätöksen 82–95 perustelukappaleessa
komissio esitti yksityiskohtaisesti kaikki syyt, joiden vuoksi asianomainen toimenpide hyödyttää sen mukaan taloudellisesti
maanpäällisen verkon kautta ohjelmia välittäviä televisioyhtiöitä. Tästä se huomautti erityisesti ja perustellusti, että yleisön
kehittyminen on olennainen osa televisio-ohjelmien lähettäjien kaupallista toimintaa. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa
myös, että komissio esitti syyt, joiden vuoksi se katsoi perustellusti, että asianomainen tukitoimenpide yhtäältä kannusti
kuluttajia siirtymään analogisesta lähetystavasta maanpäälliseen digitaalisen lähetystapaan ja rajoitti samalla kustannuksia,
joista maanpäällisen verkon kautta ohjelmia välittävien televisioyhtiöiden olisi pitänyt vastata, ja toisaalta mahdollisti
sen, että nämä samat yhtiöt vakiinnuttivat olemassa olleen asemansa markkinoilla, kun oli kyse tavaramerkin imagosta ja asiakaskunnan
saamisesta niille uskolliseksi, uusiin kilpailijoihin nähden.
Samasta syystä on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan maanpäällisen verkon kautta ohjelmia välittävillä televisioyhtiöillä
ei olisi ollut mitään intressiä tukea sovittimia, koska ne olisivat saattaneet itsensä alttiiksi vapaamatkustajuuden vaaralle,
koska niiden kilpailijat olisivat hyötyneet yhtä lailla avustuksesta. Missään tapauksessa se, että kantaja jakaa tukeen perustuvan
edun muiden televisioyhtiöiden kanssa, ei poista asianomaiselta toimenpiteeltä sen luonnetta etuna, jonka kantaja saa.
Myöskään se, että asianomainen toimenpide hyödyttää huomattavasti kuluttajia, koska se tuo kehittyneempien sovittimien hinnan
perussovittimien tasolle, ei vaikuta mitenkään siihen, että asianomainen toimenpide on myös etu maanpäällisen verkon kautta
ohjelmia välittäville televisioyhtiöille ja kaapeliverkkoa käyttäville televisioyhtiöille.
Argumentista, jonka mukaan lähetettyjen ohjelmien ominaisuudet eivätkä sovittimen hinta ratkaisevat televisionkatsojien valinnan,
unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että vaikka nämä ominaisuudet voivat vaikuttaa katsojien valintaan, on kuitenkin niin,
että sovittimen hinta on ratkaiseva tekijä, jonka katsoja ottaa huomioon valintansa tekemiseksi. Esillä olevassa asiassa suoraan
kuluttajille myönnetty avustus merkitsi automaattisesti sellaisen laitteen osto- tai vuokraushinnan laskua, joka mahdollisti
maanpäällistä verkkoa käyttävien digitaalisten televisiosignaalien vastaanottamisen. Tällainen hinnanalennus voi vaikuttaa
sellaisten kuluttajien valintaan, jotka kiinnittävät huomiota kustannuksiin.
Argumentista, jonka mukaan asianomainen toimenpide takaa sen, että yleinen ja maksuton analoginen televisio oli edelleen saatavilla
digitalisoinnin yhteydessä, on todettava, että tällä seikalla ei voida asettaa kyseenalaiseksi asianomaisen toimenpiteen luokittelua
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi. Tällainen seikka voi enintään olla tekijä, joka on otettava huomioon
tutkittaessa asianomaisen toimenpiteen soveltuvuutta yhteismarkkinoille EY 87 artiklan 3 kohdan puitteissa.
Samasta syystä on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan tuki oli tarpeen, koska tavanomaisissa elinkeinon harjoittamisen
olosuhteissa se ei vastaisi vapaaehtoisesti yhteentoimivien sovittimien hankkimisen edellyttämistä lisäkustannuksista.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että tarvitsematta lausua Sky Italian esittämien argumenttien tutkittavaksi ottamisesta
ja siitä, ovatko ne perusteltuja, komissio katsoi perustellusti, että asianomainen toimenpide mahdollisti sen, että maanpäällisen
verkon kautta digitaalisia ohjelmia välittävät televisioyhtiöt ja kaapeliverkkoa käyttävät televisioyhtiöt, joihin kantaja
kuuluu, saivat EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun edun satelliitin kautta ohjelmia välittäviin televisioyhtiöihin nähden
ja että näin ollen ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee välillistä hyötyä
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, että komissio katsoi virheellisesti asiassa C-156/98, Saksa vastaan komissio, 19.9.2000 annettuun tuomioon
(Kok., s. I-6857) ja asiassa C-382/99, Alankomaat vastaan komissio, 13.6.2002 annettuun tuomioon (Kok., s. I-5163) tukeutuen,
että asianomainen toimenpide, josta hyötyvät suoraan loppukuluttajat, merkitsee EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etua,
josta tietyt toimijat hyötyvät välillisesti.
Kantaja väittää ensiksi, että näillä kahdella tuomiolla ei ole merkitystä esillä olevassa asiassa. Välillisten tuensaajien
kohtalon on nimittäin oltava erilainen, koska suoran hyödyn saavat yksittäiset kuluttajat pikemminkin kuin yritykset. Koska
suorat ja ensisijaiset asianomaisesta toimenpiteestä hyötyjät eivät harjoita taloudellista toimintaa, kyseinen toimenpide
suljetaan sen mukaan heti EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.
Kantaja väittää toiseksi, että syy, jonka vuoksi komissio päätti omavaltaisesti rajoittaa välillisten tuensaajien käsitettä
siten, että siihen kuuluivat yksinomaan maanpäällisen verkon kautta digitaalisia ohjelmia välittävät televisioyhtiöt ja kaapeliverkkoa
käyttävät televisioyhtiöt, jotka tarjoavat maksutelevisiopalveluja, ei ole selvä. Se väittää erityisesti, että maanpäällisen
verkon kautta digitaalisia ohjelmia välittävät televisioyhtiöt ja kaapeliverkkoa käyttävät televisioyhtiöt yleisesti voivat
myös hyötyä välillisesti asianomaisesta toimenpiteestä. Kantaja väittää myös, että komissio poisti omavaltaisesti digisovittimien
valmistajat asianomaisesta toimenpiteestä hyötyneiden joukosta.
Vastauksessaan kantaja täsmensi, että se ei kiistä mahdollisuutta siitä, että valtiontuella voi olla välillisiä tuensaajia,
mutta se kiistää välillisen tuensaajan käsitteen soveltamisedellytysten täytäntöönpanon riidanalaisessa päätöksessä.
Komissio väittää ensiksi, että EY 87 artiklan 1 kohta ei sisällä vaatimusta, joka koskee tuen myöntämistapaa. Toiseksi EY
87 artiklan 2 kohdan a alakohdan määräykset olisivat sen mukaan täysin tarpeettomia, jos ensisijaisesti kuluttajille myönnettyjä
tukia ei voitaisi milloinkaan pitää EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina valtiontukina, kuten kantaja väittää. Kolmanneksi
kantajan näkökulma on komission mukaan ristiriidassa edellä 69 kohdassa mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio annetun
tuomion kanssa, jonka mukaan sekä suoraa että välillistä tuensaajaa voidaan pitää EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna
valtiontuen saajana. Komissio väittää neljänneksi, että jos olisi hyväksyttävä kantajan päättely, jonka mukaan kuluttajille
myönnetty tuki ei voi milloinkaan olla valtiontukea, valtiontukea koskevia sääntöjä voitaisiin helposti kiertää myöntämällä
kuluttajille avustuksia, joiden edellytyksenä on nimenomaisten tavaroiden tai palvelujen hankinta. Komissio kiistää viidenneksi
kantajan väitteen, jonka mukaan se olisi päättänyt omavaltaisesti rajoittaa välillisten tuensaajien käsitettä ja keskittyä
yksinomaan maanpäällisen verkon kautta ohjelmia välittäviin televisioyhtiöihin ja kaapeliverkkoa käyttäviin televisioyhtiöihin,
jotka tarjoavat maksutelevisiopalveluja.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asianosaiset ovat yksimielisiä siitä, että asianomainen toimenpide ei hyödytä suoraan kantajan kaltaisia digitelevisiomarkkinoiden
toimijoita.
On kuitenkin muistettava, että EY 87 artiklassa kielletään valtion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa
myönnetty tuki siitä riippumatta, onko tukiin liittyvät edut myönnetty suoraan vai välillisesti. Oikeuskäytännössä on näin
hyväksytty se, että tietyille luonnollisille henkilöille tai oikeushenkilöille, joiden ei välttämättä tarvitse olla yrityksiä,
suoraan myönnettyä etua voidaan pitää välillisenä etuna ja näin ollen valtiontukena muille luonnollisille henkilöille ja oikeushenkilöille,
jotka ovat yrityksiä (asia T-424/05, Italia v. komissio, tuomio 4.3.2009, 108 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kantajan väite, jonka mukaan kuluttajille myönnettyä avustusta ei voida pitää valtiontukena sellaisten toimijoiden hyväksi,
jotka tarjoavat kulutustavaroita tai -palveluja, on myös ristiriidassa EY 87 artiklan 2 kohdan a alakohdan kanssa, jonka mukaan
yhteismarkkinoille soveltuu yksittäisille kuluttajille myönnettävä sosiaalinen tuki, joka myönnetään harjoittamatta syrjintää
tuotteiden alkuperän perusteella. Kuten komissio väittää, on niin, että jos kantajan näkemys hyväksyttäisiin, tämä määräys
olisi tarpeeton.
Lopuksi kantajan moite, joka koskee niiden perustelujen epäselvyyttä, joiden vuoksi komissio sen mukaan rajoitti välillisten
tuensaajien käsitteen maanpäällisen verkon kautta digitaalisia ohjelmia välittäviin televisioyhtiöihin ja kaapeliverkkoa käyttäviin
televisioyhtiöihin, jotka tarjoavat maksutelevisiopalveluja, on hylättävä tehottomana. Jos oletetaan, kuten kantaja väittää,
että komission olisi pitänyt katsoa, että kaikki maanpäällisen verkon kautta digitaalisia ohjelmia välittävät televisioyhtiöt
ja kaapeliverkkoa käyttävät televisioyhtiöt voivat hyötyä välillisesti asianomaisesta toimenpiteestä, on todettava, että tämä
ei muuta mitenkään sitä, kuten edellä 55–60 kohdassa todettiin, että asianomainen toimenpide ei voinut hyödyttää satelliitin
kautta ohjelmia välittäviä televisioyhtiöitä.
Samasta syystä on hylättävä tehottomana väite, jonka mukaan komissio poisti omavaltaisesti digisovittimien valmistajat asianomaisesta
toimenpiteestä hyötyneiden joukosta.
Edellä esitetystä seuraa, että komissio katsoi perustellusti, että kantaja hyötyi asianomaisesta toimenpiteestä välillisesti.
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa, joka koskee sitä, että asianomainen toimenpide ei ole valikoiva
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, että komissio teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että asianomainen toimenpide on valikoiva, koska
sen väitetään olevan luonteeltaan syrjivä. Kantajan mukaan komissio sekoitti keskenään valikoivuuden käsitteen ja väitetyn
syrjinnän, joten se ei osoittanut asianmukaisesti, että valikoivuutta koskeva kriteeri täyttyi.
Komissio toteaa, että kantajan tämä väite ei perustu minkäänlaiseen näyttöön. Sen edun valikoivuuden, joka asianomaisella
toimenpiteellä myönnetään maanpäällisen verkon kautta digitaalisia ohjelmia välittäville televisioyhtiöille sekä kaapeliverkkoa
käyttäville televisioyhtiöille, jotka tarjoavat maksutelevisiopalveluja, osoittaa se, ettei yksikään muu yritys eivätkä erityisesti
satelliitin kautta ohjelmia välittävät televisioyhtiöt hyödy siitä. Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on näin ollen komission
mukaan myös perusteeton.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että suullisessa käsittelyssä vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen, jossa
kantajaa kehotettiin selventämään argumentteja, jotka oli esitetty ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan tueksi, tämä
totesi, että toisin kuin valikoivuutta, joka on olennainen tekijä toimenpiteen luokittelemisessa EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetuksi valtiontueksi, syrjintää ei mainita kyseisessä artiklassa. Kantaja lisäsi, että komissio sekoitti keskenään
syrjinnän ja valikoivuuden ja että kun se väitti, että syrjintää oli tapahtunut, se ei ollut teknologian kannalta neutraali.
On muistutettava, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa on
mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Oikeuskäytännön mukaan näiden mainintojen
on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin
voi tarvittaessa ratkaista kanteen tukeutumatta muihin tietoihin (asia T-387/94, Asia Motor France ym. v. komissio, tuomio
18.9.1996, Kok., s. II-961, 106 kohta ja asia T-113/96, Dubois et Fils v. neuvosto ja komissio, tuomio 29.1.1998, Kok., s.
II-125, 29 kohta). Oikeusvarmuuden ja hyvän lainkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että
ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kantaja perustaa kanteensa, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse
kannekirjelmästä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi (ks. vastaavasti asia T-110/98, RJB Mining v.
komissio, määräys 25.7.2000, Kok., s. II‑2971, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-195/00, Travelex Global and
Financial Services ja Interpayment Services v. komissio, tuomio 10.4.2003, Kok., s. II‑1677, 26 kohta).
Esillä olevassa asiassa kantajan ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan tueksi sekä kirjelmissään että suullisessa käsittelyssä
esittämät argumentit eivät vastaa työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa asetettuihin selvyyttä ja täsmällisyyttä
koskeviin vaatimuksiin. Kantaja ei nimittäin missään vaiheessa selitä, miten se, että tukea sovelletaan syrjivästi siten,
että siitä hyötyvät vain tietyt yritysryhmät, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi asianomaisen toimenpiteen osalta edellä
57 ja 60 kohdassa, ei mahdollista sitä, että voitaisiin katsoa, että se on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla
valikoiva.
Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa, joka koskee kilpailun vääristymisen puuttumista
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää ensinnäkin, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen, kun se katsoi, että asianomainen toimenpide vääristää
sääntöjenvastaisesti kilpailua yhteismarkkinoilla.
Kantaja väittää ensiksi, että kaikki satelliitin kautta ohjelmia välittävät televisioyhtiöt – Sky Italia mukaan lukien hyötyivät
myös avustuksesta tarjoamalla ”hybridisovittimia” eli sovittimia, jotka ovat samanaikaisesti terrestiaali- ja satelliittisovittimia.
Näin ollen avustus kattoi sen mukaan lisäkustannukset, jotka liittyivät tarvittavan teknologian sisällyttämiseen maanpäällisen
verkon kautta välitettävien televisiolähetysten vastaanottamiseksi. Joka tapauksessa se, että Sky Italian tulos asianomaisilla
markkinoilla pysyi erinomaisena, osoittaa kantajan mukaan, että avustukset eivät vaikuttaneet konkreettisesti sen tilanteeseen.
Toiseksi kilpailun vääristymisen puuttumista arvioitaessa on otettava huomioon se, että arvonlisäverokanta, jota sovelletaan
satelliittilähetysjärjestelmiin, on terrestiaalilähetysjärjestelmiin sovellettavaa kantaa alhaisempi. Asianomaisella toimenpiteellä
kompensoidaan näin ollen taloudellista etua, joka edellisille annetaan soveltamalla niihin alhaisempaa arvonlisäverokantaa.
Tämän argumentin tukemiseksi kantaja viittaa kanteluun, joka koski yhteisön oikeuden loukkaamista, ja toiseen kanteluun, joka
koski valtiontukea, ja jotka jätettiin komissiolle 13.3.2007. Kantaja vaatii unionin yleistä tuomioistuinta jättämään tutkimatta
Sky Italian esittämän oikeudenkäyntiväitteen, joka liittyy argumenttiin, joka koskee verotuksellista etua, jonka satelliitin
kautta ohjelmia välittävät televisioyhtiöt sen mukaan saavat, koska komissio, jonka vaatimuksia Sky Italia tukee väliintulijana,
ei esittänyt itse tätä väitettä.
Kantaja väittää kolmanneksi, että kun asianomaisella toimenpiteellä asetettiin kilpailupainetta satelliittijärjestelmään,
sillä päinvastoin mahdollistettiin kilpailun kehittyminen. Lisäksi asianomainen toimenpide mahdollistaa sen mukaan sen, että
kuluttajat saavat samaan hintaan digisovittimen, joka mahdollistaa paljon runsaamman ohjelmatarjonnan. Lopuksi patentoitujen
teknologioiden poissulkeminen kuuluu luontaisesti yhteisen edun mukaiseen tavoitteeseen, jolla pyritään suosimaan avoimia
normeja, eikä se vääristä kilpailua. Ainoa kilpailun vääristyminen satelliittijärjestelmien ja terrestiaalijärjestelmien välillä
on kantajan mukaan vääristyminen, joka asettaa maanpäällisen verkon kautta ohjelmia välittävät televisioyhtiöt heikompaan
asemaan, koska Sky Italia on päättänyt evätä kolmansilta pääsyn koodausteknologiaansa.
Kantaja moittii neljänneksi komissiota siitä, että tämä teki kaksi päätöstä eli riidanalaisen päätöksen ja vuotta 2006 koskevan
päätöksen, jotka ovat ristiriitaisia sen osalta, soveltuvatko asianomainen toimenpide ja vuoden 2006 talousarviolaissa säädetty
toimenpide yhteismarkkinoille, vaikka tosiseikat kummassakin asiayhteydessä vastasivat pääosin toisiaan. Tämän väitteen tueksi
se esittää, että ainoa syy, miksi komission päätelmä, joka koskee yhteismarkkinoille soveltumattomuutta ja jonka tämä teki
riidanalaisessa päätöksessä, kumottiin sittemmin vuotta 2006 koskevassa päätöksessä, perustuu siihen, että Italian lainsäätäjä
lisäsi lakiin sanoja, joilla pyritään nimenomaisesti satelliitin kautta ohjelmia välittävien televisioyhtiöiden sisällyttämiseen
siihen.
Viidenneksi vastausvaiheessa kantaja tukeutui 25.9.2007 tehtyyn komission päätökseen K(2007) 4286 lopullinen, joka koskee
valtiontukea (N 103/2007) digisovittimien hankintaan ja antennien mukauttamiseen Sorian maakunnassa (jäljempänä Soria-päätös),
ja moitti myös komissiota siitä, että tämä oli tehnyt riidanalaisen päätöksen omavaltaisesti. Se nimittäin huomautti, että
Soria-päätöksen 16 perustelukappaleessa komissio totesi suunnitellun toimenpiteen yhteismarkkinoille soveltuvaksi, koska teknologinen
neutraliteetti säilytettiin, sillä ”tuetut sovittimet voivat mahdollistaa televisio- ja radiolähetyssignaalien vastaanottamisen
paitsi maanpäällistä radioverkkoa pitkin jaettavan digitelevisioteknologian (DTT) välityksellä myös kaapelin, satelliitin
ja/tai internetin välityksellä”. Kantaja väittää, että Soria-päätöksessä tarkoitetun toimenpiteen mukaan siitä saatava hyöty
edellytti sitä, että DTT-sovittimet olivat vuorovaikutteisia ja yhteentoimivia, joten ne saattoivat vastaanottaa myös muiden
järjestelmien signaaleja, samalla tavoin kuin esillä olevassa asiassa.
Toiseksi asianomaisella toimenpiteellä ei kantajan mukaan loukata eri digitelevisioyhtiöiden välisen yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta. Digijärjestelmien välinen erilainen kohtelu on sen mukaan nimittäin perusteltavissa sillä, että ne ovat eri tilanteissa.
Tämän periaatteen mahdollinen loukkaaminen on sen mukaan joka tapauksessa objektiivisesti perusteltavissa, kun otetaan huomioon
asianomaisten markkinoiden tosiasialliset olosuhteet kyseisenä ajanjaksona sekä avoimien normien käytön edistäminen. Kantajan
mukaan satelliittijärjestelmää ei nimenomaisesti otettu toimenpiteen soveltamisalaan, koska tämäntyyppistä avoimeen normiin
perustuvaa tarjontaa tai pienintäkään mahdollisuutta sellaisen syntymisestä sinä lyhyenä ajanjaksona, jona asianomaista toimenpidettä
sovellettiin, ei ollut. Kantaja väittää myös, että satelliittitelevisiomarkkinoita luonnehti yhden yrityksen eli Sky Italian
olemassaolo, ja sillä oli tosiasiallinen monopoli ja se kykeni estämään markkinoille pääsyn. Se huomauttaa lopuksi, että kaikkien
yhteentoimivien digisovittimien tukemisen mahdollistamiseksi vuoden 2006 talousarviolailla tehdyn muutoksen jälkeen Sky Italialla
ei ollut hallussaan sovittimia, jotka voivat hyötyä avustuksesta.
Kantaja väittää kolmanneksi, että koska riidanalaisessa päätöksessä ei vastata selvästi kysymykseen siitä, liittyikö ongelma,
jonka vuoksi asianomainen toimenpide oli yhteismarkkinoille soveltumaton, teknologian neutraalisuuteen vai väitettyyn markkinoille
pääsyyn alhaisemmin kustannuksin, komissio loukkasi oikeusvarmuuden periaatetta. Tämän väitteensä tueksi kantaja viittaa neljännessä
kanneperusteessa esittämiinsä perusteluihin.
Komissio, jota Sky Italia tukee, väittää ensiksi, että kantaja ei esitä näyttöä ilmeisestä arviointivirheestä, johon se väittää
komission syyllistyneen, kun se katsoi, että asianomainen toimenpide vääristää kilpailua, koska se suosii maanpäällisen verkon
kautta digitaalisia ohjelmia välittäviä televisioyhtiöitä. Komissio katsoo toiseksi, että kantaja väittää virheellisesti,
että erilainen kohtelu digijärjestelmien välillä on perusteltua, koska ne ovat erilaisessa tilanteessa. Sen mukaan kantaja
vetosi niin ikään virheellisesti siihen, että avoimeen normiin perustuvaa satelliittitarjontaa ei ollut olemassa, kun asianomainen
toimenpide toteutettiin. Komissio väittää kolmanneksi, että se totesi riidanalaisessa päätöksessä asianomaisen toimenpiteen
yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, koska se ei ole teknologisen neutraalisuuden periaatteen mukainen. Se väittää näin ollen
vahvistaneensa vakiintuneen kantansa, jonka mukaan digitalisointiin myönnetyn valtiontuen soveltuvuus yhteismarkkinoille edellyttää
teknologisen neutraalisuuden periaatteen noudattamista.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin argumentista, jonka mukaan asianomainen toimenpide saattoi hyödyttää Sky Italiaa, jos tämä tarjosi ”hybridisovittimia”,
on todettava, että tällainen argumentti korostaa kyseisen toimenpiteen valikoivuutta. Se, että Sky Italian kaltaiset satelliitin
kautta ohjelmia välittävät televisioyhtiöt antoivat käyttöön ”hybridisovittimia”, merkitsi lisäkustannuksia, jotka siirtyivät
myyntihintoihin kuluttajille ja jotka tasattiin parhaassa tapauksessa asianomaisella toimenpiteellä, josta nämä jälkimmäiset
hyötyivät. Satelliitin kautta ohjelmia välittävät televisioyhtiöt olivat näin ollen edullisemmassa asemassa maanpäällisen
verkon kautta ohjelmia välittäviin televisioyhtiöihin ja kaapeliverkkoa käyttäviin televisioyhtiöihin nähden, koska nämä jälkimmäiset
eivät siirtäneet minkäänlaisia lisäkustannuksia tästä toimenpiteestä hyötyville kuluttajille myytävien sovittimien hintoihin.
Tämä argumentti on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Lisäksi se, että vuoden 2006 talousarviolaissa käyttöön otettujen muutosten, joilla pyrittiin kaikkien yhteentoimivien sovittimien
tukemisen, jälkeen Sky Italia ei hylännyt patentoitua teknologiaa hyväksikäyttäviä digisovittimia sellaisten sovittimien hyväksi,
jotka voivat saada tukea, on merkityksetöntä. Kuten komissio totesi riidanalaisen päätöksen 110 perustelukappaleessa, ei voida
sulkea pois sitä, että kyseessä on strategia, jonka taustalla voi olla useita tekijöitä, esimerkiksi yhtiön aikaisemmin toteuttamat
investoinnit ja päätös odottaa komission päätöstä uuden järjestelyn soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
Toiseksi argumentista, jonka mukaan kilpailupaineen aiheuttaminen satelliittijärjestelmälle olisi luonut enemmän kilpailua,
unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että tämän taustalla olevalla päättelyllä kantaja myöntää, että terrestiaali- ja satelliittijärjestelmien
välillä on kilpailua ja että asianomainen toimenpide vaikuttaa tähän kilpailuun.
Lisäksi kantajan argumenteista, jotka koskevat eri seikkoja, jotka sen mukaan vääristävät kilpailua satelliittijärjestelmän
hyväksi, on todettava, että tällaisilla argumenteilla ei ole merkitystä arvioitaessa sitä, vääristääkö tai uhkaako asianomainen
toimenpide puolestaan vääristää kilpailua asianomaisilla markkinoilla.
Kolmanneksi kantajan väite, jonka mukaan tosiseikat riidanalaisen päätöksen ja vuotta 2006 koskevan päätöksen asiayhteydessä
vastasivat pääosin toisiaan, on ilmeisen virheellinen. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi edellä 57 ja 60 kohdassa,
satelliittisovittimet oli suljettu asianomaisen toimenpiteen soveltamisalan ulkopuolelle. Kuten kannekirjelmän 122 kohdasta
ilmenee, vuoden 2006 talousarviolakia sovellettiin puolestaan myös satelliittisovittimiin.
Neljänneksi argumentista, joka koskee riidanalaisen päätöksen omavaltaisuutta verrattuna Soria-päätökseen ja jonka mukaan
tässä jälkimmäisessä päätöksessä tarkoitetun toimenpiteen soveltamisedellytykset olivat samat kuin asianomaisen toimenpiteen
soveltamisedellytykset, unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että se ei voi menestyä.
Komission Soria-päätöksen 16 perustelukappaleessa hyväksymä sanamuoto, johon viitattiin edellä 91 kohdassa, voi toki saada
kantajan erehtymään kyseisessä päätöksessä tarkoitetun toimenpiteen soveltamisalasta.
On kuitenkin todettava, kuten komissio tuo esille, että sekä Soria-päätöksen 58 perustelukappaleen sanamuoto että vastaukseen
liitetyn kirjeen sisältö mahdollistavat kaiken tätä koskevan epäselvyyden poistamisen.
Kuten Soria-päätöksen 58 perustelukappaleesta ilmenee, komissio nimittäin totesi nimenomaisesti, että tässä päätöksessä tarkoitettu
toimenpide mahdollisti sen, että kuluttajat saattoivat hankkia minkätyyppisen digisovittimen tahansa sellaisen avustuksen
ansiosta, joka ei riippunut teknologisesta järjestelmästä (terrestiaalinen, kaapeli, satelliitti tai laajakaistainternet),
jota kuluttaja päätti käyttää. Se katsoi näin ollen nimenomaisesti, että kyseinen toimenpide oli teknologisen neutraalisuuden
periaatteen mukainen.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa myös, kuten komissio tuo esille kantajan tätä kiistämättä, että komissio varmisti ennen
Soria-päätöksen tekemistä, että tarkoitettu toimenpide oli teknologisen neutraalisuuden kriteerin mukainen. Näin ollen vastauksen
liitteenä toimitetusta kirjeestä ilmenee, että vastauksena komission tämän suuntaiseen pyyntöön Espanjan viranomaiset vahvistivat
23.7.2007 päivätyllä kirjeellä nimenomaisesti, että lähetystyyppi ei kuulunut avustuksen myöntämiskriteereihin, joten ”avustusta
oli mahdollista myöntää sellaisia digisovittimia varten, joita käytetään maanpäällisiin digitelevisiolähetyksiin, kaapelilähetyksiin
tai satelliittilähetyksiin – –”.
Edellä esitetyn valossa on katsottava, että toisin kuin asianomainen toimenpide, Soria-päätöksessä tarkoitettu toimenpide
saattoi hyödyttää kaikkia digitelevisiolähetysteknologioita. Riidanalaisen päätöksen ja Soria-päätöksen taustalla olevat tosiseikat
ovat näin ollen ilmeisen erilaiset, joten kantaja ei voi pyrkiä vertailemaan komission kyseisissä päätöksissä tekemiä päätelmiä
väittääkseen, että edellinen päätös oli omavaltainen. Riidanalaisen päätöksen omavaltaisuutta Soria-päätöksen valossa koskeva
argumentti on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Viidenneksi argumentista, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamatta jättämistä digitelevisioyhtiöiden välillä
ja sitä, että mahdollinen loukkaus olisi joka tapauksessa objektiivisesti perusteltavissa, on todettava seuraavaa.
Yhtäältä kantajan väitteestä, jonka mukaan satelliittijärjestelmää ei nimenomaisesti otettu asianomaisen toimenpiteen soveltamisalaan
juuri siksi, että tämäntyyppistä avoimeen normiin perustuvaa tarjontaa tai pienintäkään mahdollisuutta sellaisen syntymisestä
sinä lyhyenä ajanjaksona, jona asianomaista toimenpidettä sovellettiin, ei ollut, on todettava, kuten komissio tuo esille
riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa kantajan tätä kiistämättä, että komissio totesi, että Sky Italia alkoi siirtyä
”suljettujen” normien teknologiaan vasta vuonna 2004 ja vuoden 2005 ensimmäisiin kuukausiin saakka. Unionin yleinen tuomioistuin
katsoo näin ollen, että komissio päätteli tästä perustellusti riidanalaisen päätöksen samassa perustelukappaleessa, että Sky
Italia olisi voinut valita toisin, jos asianomainen toimenpide olisi koskenut myös satelliittijärjestelmää.
Toisaalta kantajan väitteestä, jonka mukaan satelliittitelevisiomarkkinoita luonnehti yhden yrityksen eli Sky Italian, jolla
oli tosiasiallinen monopoli ja joka kykeni estämään markkinoille pääsyn, läsnäolo, on todettava, että tällä ei ole merkitystä
arvioitaessa sitä, vääristääkö asianomainen toimenpide vai voiko se puolestaan vääristää kilpailua asianomaisilla markkinoilla.
Kuudenneksi kantajan sen argumentin osalta, jonka mukaan komissio on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta, riidanalaisesta
päätöksestä ilmenee, että tämä argumentti on ilmeisen perusteeton. Riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen 104, 135
ja 140 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee nimenomaisesti, että asianomaisen toimenpiteen soveltumattomuus yhteismarkkinoille
liittyy läheisesti teknologisen neutraalisuuden periaatteen loukkaamiseen. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa lisäksi kantajan
tätä kiistämättä, että riidanalaisen päätöksen 36 perustelukappaleesta ilmenee, että päätöksessä muodollisen tutkintamenettelyn
aloittamisesta komissio oli ilmaissut epäilynsä siitä, että asianomaisella toimenpiteellä ei loukattu teknologisen neutraalisuuden
periaatetta.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa on hylättävä perusteettomana.
Kun näin ollen otetaan huomioon edellä 68, 79, 85 ja 110 kohdassa tehdyt päätelmät, ensimmäinen kanneperuste kokonaisuudessaan
on hylättävä perusteettomana.

Toinen kanneperuste, joka koskee ilmeistä arviointivirhettä ja ilmeistä oikeudellista virhettä arvioitaessa asianomaisen toimenpiteen
soveltuvuutta yhteismarkkinoille EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti
Kannekirjelmän 93–96 kohdassa esitettyjen argumenttien tutkittavaksi ottaminen
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio, jota Sky Italia tukee, katsoo, että kantajan kannekirjelmän 93–96 kohdassa esittämät argumentit eivät ole selkeitä.
Komission mukaan kantaja tyytyy viittaamaan yleisesti komission analyysiin tuen puuttumisesta. Lisäksi luettelo tekijöistä,
jota komissio ei kantajan mukaan ottanut huomioon, koski kysymystä valtiontuen olemassaolosta eikä sen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
Kantaja ei komission mukaan myöskään selitä mitenkään mainittuja tekijöitä eikä täsmennä, missä määriin argumentit liittyvät
arviointiin, joka toteutettiin EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan perusteella. Näistä syistä kantajan kannekirjelmän 93–96
kohdassa esittämät argumentit on komission mukaan jätettävä tutkimatta.
Kantaja väittää, että vaikka analyysit ovat erilaisia sen mukaan, onko kyse tuen olemassaolosta vai sen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille,
on kuitenkin niin, että ne liittyvät teknisesti toisiinsa. Näin ollen tukea koskevat argumentit tukevat kumoamisperusteita,
jotka koskevat soveltuvuutta yhteismarkkinoille, eikä tämä vaikuta niiden tutkittavaksi ottamiseen.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin kannekirjelmän 93–96 kohdassa kantaja väittää, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen EY 87 artiklan 3 kohdan
c alakohdan soveltamisessa. Se viittaa tämän osalta komission analyysiin, joka koskee tuen puuttumista. Se väittää lisäksi,
että riidanalaisessa päätöksessä komissio ei analysoinut asianomaisen toimenpiteen taloudellista kontekstia. Komissio ei sen
mukaan ensinnäkään todennut, että asianomainen toimenpide koski avustuksia unionin tukeman teknologian eli yhteentoimivuuden
ja vuorovaikutteisuuden mahdollistavan avoimen teknologian edistämiseksi, toiseksi, että avustukset vastasivat lisäkustannuksia,
jotka tämä teknologia aiheutti, kolmanneksi, että avustukset olivat unionin suositusten mukaisia, ja neljänneksi, että avustukset
eivät olleet tuottaneet taloudellista etua. Komissio ei lopuksi ottanut sen mukaan huomioon sitä, että todellinen kilpailun
vääristyminen markkinoilla johtui suljettuja normeja suosineen politiikan olemassaolosta, erosta avointen ja suljettujen normien
välillä sekä siitä, että avustuksilla tasattiin kustannuksia, jotka liittyivät laissa asetettujen velvoitteiden täytäntöönpanoon.
Toiseksi kannekirjelmän 93–96 kohdassa mainitut seikat, jotka toistetaan 3.2 kohdan a alakohdan otsakkeen ”Vastaaja on syyllistynyt
ilmeiseen arviointivirheeseen” alla, eivät suinkaan sisällä argumentteja, joilla on tarkoitus tukea toista kanneperustetta,
vaan niillä pyritään esittämään argumentteja tueksi toisen kanneperusteen kolmelle osalle, jotka esitetään 3.2 kohdan b alakohdan
otsakkeen ”Vastaaja on ylittänyt harkintavaltansa ja syyllistynyt ilmeiseen arviointivirheeseen tosiseikkojen ja tilanteen
arvioinnissa, kun se on katsonut, että [asianomainen] toimenpide ei soveltunut yhteismarkkinoille” alla.
Näin ollen kannekirjelmän 96 kohdassa, joka edeltää 3.2 kohdan b alakohdan otsaketta, kantaja väittää, että kun komissio ei
analysoinut asianmukaisesti taloudellista kontekstia, se syyllistyi asianomaisen toimenpiteen ilmeiseen arviointivirheeseen
ja näin ollen ilmeiseen virheeseen, kun se katsoi, että kyseinen toimenpide ei soveltunut yhteismarkkinoille.
Edellä esitetystä seuraa, että komission esittämä oikeudenkäyntiväite, joka koskee kannekirjelmän 93–96 kohdassa esitettyjä
väitettyjä argumentteja, on hylättävä perusteettomana.
Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee virhettä, joka liittyy päätelmään, jonka mukaan asianomaisella toimenpiteellä
ei korjata markkinahäiriöitä
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen ja tutki puutteellisesti asianomaisia markkinoita, kun se katsoi,
että asianomainen toimenpide ei ollut EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukainen, seuraavista neljästä syystä.
Se kiistää ensinnäkin riidanalaisessa päätöksessä olevan päätelmän, jonka mukaan tietyn sellaisen päivämäärän olemassaolo,
jona digitalisointi oli toteutettava, merkitsi sitä, että asianomainen toimenpide oli tarkoitukseensa sopimaton. Paitsi että
tämä päätelmä on sen mukaan ristiriidassa komission aikaisemmissa maanpäällisiä digitelevisiolähetyksiä koskevissa päätöksissään
omaksuman kannan kanssa, se osoittaa kantajan mukaan myös, että komissio ei arvioinut asianmukaisesti markkinahäiriön, joka
liittyy koordinointiongelmaan markkinatoimijoiden välillä, olemassaoloa.
Kantaja väittää toiseksi, että asianomainen toimenpide on niiden digitalisointiin liittyvien kustannusten tasaustoimenpide,
joista kuluttajien oli vastattava, jotta he voisivat saada avointa teknologiaa käyttävän digisovittimien, joka mahdollistaa
yhteentoimivuuden ja vuorovaikutteisuuden.
Kantaja väittää kolmanneksi, että riidanalaisessa päätöksessä ei tunnustettu ulkoisvaikutusten olemassaoloa markkinahäiriöksi.
Tästä komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä sen mukaan omavaltaisesti ja ilman minkäänlaisia objektiivisia perusteluja,
että on tavanomaista, että maanpäällistä verkkoa käyttävät televisioyhtiöt tukevat avoimen teknologian digisovittimia ja näin
ollen vastaavat vapaamatkustajuuden kustannuksista. Kantajalla ei kuitenkaan sen mukaan ole mitään intressiä tukea digisovittimia
kilpailijoiden hyödyksi, koska se voi helposti jatkaa voittojen saamista analogisilta markkinoilta.
Komissio ei lisäksi kantajan mukaan ottanut huomioon sitä, että asianomainen toimenpide ei vääristänyt kilpailua, vaan että
sen vaikutus oli pikemminkin avointen normien käytön ja vuorovaikutteisuuden suosiminen unionin suositusten mukaisesti. Kantaja
viittaa lisäksi liitteeseen A.8 ja väittää, että komissio ei ymmärtänyt asianomaisten markkinoiden lainsäädännöllistä kontekstia
eikä kehitystä. Kantaja kritisoi lopuksi sitä, että riidanalaisessa päätöksessä komissio ei myöskään ottanut huomioon kustannuksia,
jotka liittyvät lainsäädännölliseen epävarmuuteen, joka sen mukaan jatkuu taajuuksien myöntämisessä, ja se katsoo, että komissio
teki virheen, kun se väitti riidanalaisen päätöksen 157 perustelukappaleessa, että analogisen television toimiluvat myönnettiin
ilman tarjouskilpailua ja vahvistettuja määräaikoja.
Kantaja moittii neljänneksi komissiota siitä, ettei se kyennyt osoittamaan, miksi asianomainen toimenpide ei suosinut innovaatiota,
vaikka se myöntää, että kyseinen toimenpide mahdollisti vuorovaikutteisuutta tarjoavien digisovittimien hintojen laskun ja
toi niiden hinnat perussovittimien hintojen tasolle.
Komissio väittää, että kantajan päättely on ilmeisen virheellinen ja perustuu riidanalaisen päätöksen ”vääristeltyyn” tulkintaan.
Komissio väittää myöntäneensä nimenomaisesti, että asianomaisella toimenpiteellä saattoi olla yhteisen edun mukainen tavoite
eli digitalisointi ja avoimiin ja vuorovaikutteisiin normeihin siirtyminen tässä yhteydessä. Lisäksi sitä, että asianomainen
toimenpide saattoi vastata tiettyihin markkinahäiriöihin, ei suljettu kategorisesti pois. Millään näistä seikoista ei sen
mukaan kuitenkaan voida oikeuttaa satelliittijärjestelmän sulkemista tuen soveltamisalan ulkopuolelle.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kun ensinnäkin kantaja asettaa kyseenalaiseksi komission arvioinnin, jonka mukaan avustukset digisovittimien hankkimiseksi
eivät olleet välttämättömiä markkinatoimijoiden välisen koordinointiongelman ratkaisemiseksi, koska kyseiseen ongelmaan puututtiin
jo sillä, että digitalisoinnille oli vahvistettu sitova päivä, se vetoaa EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan rikkomiseen.
Jotta tuki on EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla yhteismarkkinoille soveltuva, sillä on oltava yhteisen
edun mukainen tavoite ja sen on oltava tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi ja oikeassa suhteessa siihen nähden. Asianomaisella
toimenpiteellä väitetysti oleva yhteisen edun mukaisena tavoitteena on korjata markkinahäiriöt, jotka liittyvät erityisesti
toimijoiden väliseen koordinointiongelmaan, joka haittaa digitaalisten lähetysten kehittymistä. Tarvitsematta tutkia, kuten
kantaja väittää, omaksuiko komissio riidanalaisessa päätöksessä erilaisen kannan kuin aikaisemmissa maanpäällisiä digitelevisiolähetyksiä
koskevissa päätöksissään, unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että esillä olevassa asiassa suunnitellun digitalisointipäivän
sitovuus on omiaan ratkaisemaan toimijoiden välisen koordinointiongelman, joten avustus digisovittimien hankintaan ei ollut
tarpeen.
Kuten komissio korostaa riidanalaisen päätöksen 146 perustelukappaleessa, markkinoilla jo toimivat televisioyhtiöt pitävät
todennäköisesti laissa säädetyn määräajan vahvistamista analogisten lähetysten lopettamiseksi tosiasiana ja alkavat näin ollen
kehittää uusia liiketoimintastrategioita. Kuten riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappaleessa todetaan, on niin, että koska
maanpäällisen verkon televisiomarkkinat ovat Italiassa niin suuret, riski siitä, että kuluttajien kriittinen massa jää saavuttamatta
toimijoiden välisen koordinointiongelman vuoksi, on joka tapauksessa niin vähäinen, että talouden toimijat pystyvät sen itse
kohtaamaan. Kantajan argumentti on näin ollen hylättävä.
Toiseksi argumentista, joka koskee sitä, että asianomainen toimenpide on korvaus kuluttajille, on todettava, kuten komissio
korostaa riidanalaisen päätöksen 148 perustelukappaleessa, että vaikka tällaisella argumentilla oikeutetaan kuluttajille myönnetty
tuki, sillä ei kuitenkaan oikeuteta eri järjestelmien välistä syrjintää, koska kuluttajia ei ole tarpeen ohjata tietyn digitaalisen
järjestelmän käyttöön, kuten asianomaisella toimenpiteellä tehdään. Tämä argumentti on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kolmanneksi kantajan väite, jonka mukaan komissio ei myöntänyt riidanalaisessa päätöksessä ulkoisvaikutusten olemassaoloa
markkinahäiriöksi, on virheellinen. Riidanalaisen päätöksen 160 perustelukappaleessa komissio nimittäin myönsi nimenomaisesti
sellaisten ulkoisvaikutusten olemassaolon, joita digitalisointiin liittyy, sekä tästä mahdollisesti aiheutuvat vapaamatkustusongelmat.
Kuten komissio korostaa samassa perustelukappaleessa, tällaisilla seikoilla ei kuitenkaan voida perustella sitä, että asianomainen
toimenpide on suunnattu valikoivasti maanpäällisen verkon televisiotoiminnalle ja satelliittijärjestelmä on jätetty sen ulkopuolelle.
Tämä argumentti on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Neljänneksi kantajan argumentti, joka perustuu siihen, että komissio ei kyennyt osoittamaan, että asianomainen toimenpide
ei edistänyt innovaatiota, on hylättävä samoista syistä. Komissio toki nimenomaisesti myönsi riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappaleessa,
että asianomaisen toimenpiteen ansiosta vuorovaikutteiset digisovittimet ovat hinnaltaan tulleet lähemmäs yksinkertaisempia
malleja, jotka eivät mahdollista vuorovaikutteisia palveluja. Vaikka asianomaisella toimenpiteellä edistetään vuorovaikutteisia
ja yhteentoimivia digisovittimia käyttämällä innovaatiota, on kuitenkin niin, että tällaisella edistämisellä ei voida oikeuttaa
satelliittijärjestelmän sulkemista pois asianomaisen toimenpiteen soveltamisalalta, kuten edellä 57 ja 60 kohdasta ilmenee.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että toisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Toisen kanneperusteen toinen osa, joka koskee virhettä, joka liittyy päätelmään, jonka mukaan asianomainen toimenpide ei ollut
tarpeellinen eikä oikeasuhteinen keino markkinahäiriöiden korjaamiseksi
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen, kun se katsoi, että asianomainen toimenpide ei ollut tarpeellinen
eikä oikeasuhteinen keino markkinahäiriöiden korjaamiseksi. Erityisesti toimenpiteen oikeasuhteisuuden osalta kantaja väittää
yhtäältä, että se rajoittui yhteentoimivuuden ja vuorovaikutteisuuden lisäkustannuksiin sekä kustannuksiin, joista kantaja
erityisesti vastasi lakiin perustuvien velvoitteiden täytäntöön panemiseksi, ja toisaalta, että kyseinen toimenpide oli määräaikainen,
koska sen soveltaminen päättyi 1.12.2005.
Komissio väittää, että kantajan argumentit on hylättävä perusteettomina, koska niissä ei huomioida teknologisen neutraalisuuden
periaatetta.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vaikka katsottaisiin, että kantajan väitteet, joiden mukaan asianomainen toimenpide oli tarpeellinen ja oikeasuhteinen markkinahäiriöiden
korjaamiseksi, olisivat totta, on kuitenkin niin, että tällä seikalla ei voida oikeuttaa satelliitin kautta ohjelmia välittävien
televisioyhtiöiden sulkemista kyseisen toimenpiteen soveltamisalan ulkopuolelle.
Koska nimenomaan teknologisen neutraalisuuden puuttuminen sai komission katsomaan, että tuki ei soveltunut yhteismarkkinoille,
toisen kanneperusteen toisen osan tueksi esitetyt argumentit on hylättävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

EY 253 artiklan rikkomista koskeva kolmas kanneperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, että riidanalaista päätöstä ei ole perusteltu riittävästi ja että se on siis EY 253 artiklan vastainen sekä
valtiontuen olemassaolon että sen yhteismarkkinoille soveltuvuuden osalta.
Tuen olemassaolon osalta kantaja moittii komissiota muun muassa siitä, ettei tämä selittänyt todellista syytä, joka koski
kilpailun vääristymistä ja kilpailun vääristymisen vaaraa yhteismarkkinoilla. Kantajan mukaan komissio ei yhtäältä kuvaillut
asianmukaisesti ennalta asianomaisia markkinoita eikä tilannetta kyseisillä markkinoilla. Toisaalta komissio jätti kantajan
mukaan tutkimatta riidanalaisessa päätöksessä kysymyksen siitä, oliko vääristyminen todellinen vai todennäköinen. Lisäksi
komissio ei kantajan mukaan perustellut syytä, jonka vuoksi se poisti digisovittimien valmistajat niiden joukosta, jotka hyötyivät
asianomaisesta toimenpiteestä. Lopuksi komissio ei kantajan mukaan muun muassa perustellut riittävästi väitettyä yleisön luomista
eikä väitettyä pääsyä maksutelevisiomarkkinoille alhaisemmin kustannuksin.
Siitä analyysistä, joka koskee asianomaisen toimenpiteen mahdollista soveltuvuutta yhteismarkkinoille, riidanalaisessa päätöksessä
ei täsmennetä, onko ongelma se, että teknologisen neutraalisuuden periaatetta ei väitetysti ole noudatettu, vai väitetty pääsy
maksutelevisiomarkkinoille alhaisemmin kustannuksin.
Komissio, jota Sky Italia tukee, katsoo, että sen päätös on riittävästi perusteltu ja EY 253 artiklan vaatimusten mukainen.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklan rikkomista koskeva kanneperuste on ilmeistä arviointivirhettä
koskevasta kanneperusteesta erillinen kanneperuste. Edellinen kanneperuste, joka koskee perustelujen puuttumista tai riittämättömyyttä,
kohdistuu nimittäin olennaisen menettelymääräyksen rikkomiseen ja kuuluu oikeusjärjestyksen perusteisiin, ja unionin tuomioistuinten
on tutkittava se viran puolesta, kun taas jälkimmäinen kanneperuste, joka koskee päätöksen aineellista oikeudenmukaisuutta,
kohdistuu perustamissopimuksen soveltamista koskevan oikeussäännön rikkomiseen, ja unionin tuomioistuimet voivat tutkia tämän
kanneperusteen vain, jos kantaja on vedonnut siihen. Perusteluvelvollisuus on näin ollen erillinen kysymys perustelujen aineellista
paikkansapitävyyttä koskevasta kysymyksestä (asia C‑367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok.,
s. I‑1719, 67 kohta).
Toiseksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimielimen päättely
siten, että yhtäältä niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta he voivat puolustaa oikeuksiansa ja arvioida,
onko päätös perusteltu, ja että toisaalta tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden (edellä 140 kohdassa mainittu
asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 63 kohta; yhdistetyt asiat T-228/99 ja T-233/99, Westdeutsche Landesbank
Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, tuomio 6.3.2003, Kok., s. II‑435, 278 kohta ja asia T-109/01, Fleuren
Compost v. komissio, tuomio 14.1.2004, Kok., s. II‑127, 119 kohta).
Perusteluissa ei sitä paitsi tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia,
koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon
lisäksi myös sen asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (asia C-17/99, Ranska v. komissio, tuomio 22.3.2001, Kok.,
s. I‑2481, 36 kohta; yhdistetyt asiat T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 ja
T‑23/98, Alzetta ym. v. komissio, tuomio 15.6.2000, Kok., s. II‑2319, 175 kohta ja edellä 141 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio tuomion 279 kohta).
Komissio ei erityisesti ole velvollinen ottamaan kantaa kaikkiin asianomaisten esittämiin väitteisiin, vaan sen on ainoastaan
esitettävä sellaiset tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat väitteet, joilla on olennainen merkitys päätöksen kannalta
(asia T‑459/93, Siemens v. komissio, tuomio 8.6.1995, Kok., s. II‑1675, 31 kohta ja edellä 141 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, tuomion 280 kohta). Unionin tuomioistuin
on siten jo katsonut, ettei komissiolla ole velvollisuutta ottaa kantaa kysymyksin, jotka eivät selvästi mitenkään liity asiaan
tai jotka ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia (edellä 140 kohdassa mainittu asia Sytraval ja Brink’s France, tuomion
64 kohta).
Kolmanneksi tukitoimenpiteen luokittelun osalta perusteluvelvollisuus edellyttää sitä, että komissio osoittaa syyt, joiden
perusteella se katsoo, että kyseinen toimenpide kuuluu EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan (edellä 141 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, tuomion 281 kohta).
Neljänneksi kilpailun vääristymisestä yhteismarkkinoilla on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin,
että vaikka komissiolla on päätöksensä perusteluissa velvollisuus tuoda esille ainakin olosuhteet, joissa tuki on myönnetty,
jos niiden perusteella on mahdollista osoittaa, että tuki saattaa vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää
tai uhata vääristää kilpailua, sillä ei ole velvollisuutta tehdä taloudellista erittelyä kyseisten markkinoiden todellisesta
tilanteesta, tuensaajayritysten markkinaosuudesta, kilpailijayritysten tilanteesta ja jäsenvaltioiden välisistä kauppavirroista.
Lisäksi komission ei tarvitse osoittaa tuen tosiasiallisia vaikutuksia kilpailuun ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, jos
on kyse sääntöjenvastaisesti myönnetystä tuesta. Jos näin olisi, tällä vaatimuksella päädyttäisiin suosimaan jäsenvaltioita,
jotka maksavat sääntöjenvastaisia tukia, niiden vahingoksi, jotka ilmoittavat tuista niiden valmisteluvaiheessa (ks. vastaavasti
asia T-55/99, CETM v. komissio, tuomio 29.9.2000, Kok., s. II‑3207, 100, 102 ja 103 kohta; asia T-152/99, HAMSA v. komissio,
tuomio 11.7.2002, Kok., s. II-3049, 225 kohta ja asia T-198/01, Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio, tuomio 8.7.2004,
Kok., s. II-2717, 215 kohta).
On erityisesti todettava, että on riittävää, että komissio näyttää kyseisen tuen voineen vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen
kauppaan ja vääristävän tai uhkaavan vääristää kilpailua, eikä sen ole tarpeen määritellä relevantteja markkinoita (ks. yhdistetyt
asiat T-304/04 ja T-316/04, Italia ja Wam v. komissio, tuomio 6.9.2006, 64 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja
asia T-25/07, Iride ja Iride Energia v. komissio, tuomio 11.2.2009, 109 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Tämän oikeuskäytännön valossa on arvioitava, onko komissio perustellut riittävästi riidanalaisen päätöksen esillä olevassa
asiassa.
Argumentista, joka koskee riidanalaisen päätöksen puutteellista perustelemista kilpailun vääristymisen tai tätä koskevan vaaran
osalta, unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että riidanalaisen päätöksen 102–114 perustelukappaleessa komissio tutkii asianomaisen
toimenpiteen vaikutusta kilpailuun ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Ensinnäkin asianomaisen toimenpiteen vaikutuksesta kilpailuun on todettava, että riidanalaisen päätöksen 102–111 perustelukappaleessa
komissio tutki asianomaisen toimenpiteen vaikutusta kilpailuun televisioyhtiöiden osalta. Näin ollen komissio totesi riidanalaisen
päätöksen 105 perustelukappaleessa, että se halusi pysyttää kantansa, joka ilmaistiin muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista
koskevassa päätöksessä ja joka oli se, että maanpäällistä verkkoa käyttäville televisioyhtiöille ja toimijoille myönnetty
etu koitui erilaisia järjestelmiä käyttävien televisioyhtiöiden haitaksi.
Tätä koskevaa kantaansa tukeakseen ja osoittaakseen näin ollen EY 87 artiklan 1 kohdan mukaisesti, että asianomainen toimenpide
uhkasi vääristää kilpailua sen antaman valikoivan edun vuoksi, komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 106 perustelukappaleessa,
että maanpäällisen verkon digitaalinen maksutelevisiotarjonta ja satelliitin kautta välitettävä maksutelevisiotarjonta ovat
jossain määrin korvattavissa toisillaan. Tässä tilanteessa se katsoi, että kun ”maanpäällinen digitaalinen lähetystekniikka
on otettu käyttöön ja se on onnistunut vakiinnuttamaan maksutelevisiopalvelut – osittain digisovitinavustusten ansiosta –
se voi kilpailla muilla jakelutavoilla tarjottavien analogisten palvelujen kanssa”.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa myös, että riidanalaisen päätöksen 107 perustelukappaleessa komissio piti huolta siitä,
että se tuki päätelmäänsä tukeutumalla muissa jäsenvaltioissa todettuun kehitykseen.
Se muistutti lisäksi riidanalaisen päätöksen 109 perustelukappaleessa, että Autorità garante della concorrenza e del mercato
(Italian kilpailuviranomainen) oli itse katsonut, että erityyppisiä järjestelmiä käyttäviä televisioyhtiöitä voitiin pitää
mahdollisina kilpailijoina Italian maksutelevisiomarkkinoilla.
Lisäksi riidanalaisen päätöksen 111 perustelukappaleessa komissio viittasi yhtäältä tutkimukseen, jossa sen mukaan vahvistetaan
välillisesti se, että pääsy maksutelevisiomarkkinoille vähäisin kustannuksin vääristää kilpailua, ja totesi toisaalta, että
Sky Italian toimittamat luvut tukevat myös käsitystä siitä, että maksutelevisiomarkkinoiden sisällä on jonkinasteista kilpailua.
Lopuksi on todettava, että riidanalaisen päätöksen 108 perustelukappaleessa komissio painotti erityisesti sitä, että asianomainen
toimenpide toteutettiin kriittisessä vaiheessa eli ajankohtana, jolloin monien maanpäällisen analogisen television katsojien
oli siirryttävä katsomaan digitelevisiota ja he voivat valita, sijoittavatko he maanpäällisten lähetysten vastaanottimeen
vai satelliittilähetysten vastaanottimeen.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että komissio ei loukannut perusteluvelvollisuuttaan asianomaisen toimenpiteen kilpailuvaikutusten
osalta.
Toiseksi siitä, miten asianomainen toimenpide vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, riidanalaisen päätöksen 113 ja
114 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio katsoi, että televisiolähetyspalvelujen ja verkkopalvelujen markkinat ovat
avoimet kansainväliselle kilpailulle ja että kun tiettyjä verkkopalvelun tarjoajia tai televisioyhtiöitä suositaan valikoivasti,
kilpailu vääristyy ja haittaa niitä talouden toimijoita, jotka voisivat tulla markkinoille muista jäsenvaltioista. Komissio
päätteli näin ollen, että asianomainen toimenpide vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Edellä 145 ja 146 kohdassa mainitun oikeuskäytännön valossa on katsottava, että komissio perusteli asianmukaisesti riidanalaisen
päätöksen sen osalta, voiko asianomainen toimenpide vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Jos lisäksi oletetaan, että kantaja olisi yleisimmin pyrkinyt väittämään, että EY 253 artiklaa on rikottu komission luokitellessa
riidanalaisessa päätöksessä asianomaisen toimenpiteen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, unionin yleinen
tuomioistuin toteaa, että kyseisessä päätöksessä komissio tutki kaikkien tässä määräyksessä määrättyjen edellytysten noudattamisen.
Ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 80 perustelukappaleessa se tutki sitä, oliko asianomainen toimenpide rahoitettu valtion
varoista. Toiseksi riidanalaisen päätöksen 81–101 perustelukappaleessa se tutki sitä, tarjosiko asianomainen toimenpide valikoivan
taloudellisen edun tuensaajille. Kolmanneksi riidanalaisen päätöksen 102–112 kohdassa se määritti, vääristikö asianomainen
toimenpide tai uhkasiko se vääristää kilpailua. Lopuksi ja neljänneksi riidanalaisen päätöksen 113 ja 114 perustelukappaleessa
komissio arvioi sitä, voiko asianomainen toimenpide vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Kantaja moittii toiseksi komissiota siitä, että tämä ei täsmentänyt riidanalaisessa päätöksessä sitä, liittyikö syy, jonka
vuoksi se totesi, että asianomainen toimenpide ei soveltunut yhteismarkkinoille, sen kriteerin noudattamatta jättämiseen,
joka koskee teknologisen neutraalisuuden periaatetta, vai väitettyyn maksutelevision alhaisemmin kustannuksin markkinoille
pääsyyn. Tästä on riittävää muistuttaa, kuten unionin yleinen tuomioistuin jo katsoi edellä 109 kohdassa, että riidanalaisesta
päätöksestä ja erityisesti sen 104, 135 ja 140 perustelukappaleesta ilmenee nimenomaisesti, että asianomaisen toimenpiteen
soveltumattomuus yhteismarkkinoille liittyy läheisesti teknologisen neutraalisuuden periaatteen loukkaamiseen ja että päätöksessä
muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta komissio oli ilmaissut epäilynsä siitä, oliko teknologisen neutraalisuuden periaatteen
loukkaaminen asianomaisella toimenpiteellä hyödyllistä. Näin ollen myös tämä argumentti on hylättävä perusteettomana.
Kolmanneksi digisovittimien valmistajien tilanteen osalta komissio perusteli riidanalaisen päätöksen oikeudellisesti riittävällä
tavalla. Tuen olemassaolosta komissio totesi riidanalaisen päätöksen 120–123 perustelukappaleessa muistutettuaan epäilyistä,
joita sillä oli ollut muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen yhteydessä, ettei ollut mahdollista sulkea kokonaan pois
kilpailun vääristymisen olemassaoloa sovittimien valmistajien tasolla. Se kuitenkin lisäsi, että asianomainen toimenpide soveltui
näiden jälkimmäisten osalta joka tapauksessa yhteismarkkinoille. Tästä komissio totesi riidanalaisen päätöksen 168 perustelukappaleessa,
että asianomaista toimenpidettä oli pidettävä tarpeellisena ja oikeasuhteisena yhteisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamiseksi,
koska kaikki sovittimien valmistajat – muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet valmistajat mukaan lukien – saattoivat hyötyä
siitä.
On näin ollen katsottava, että komissio perusteli riidanalaisen päätöksen asianmukaisesti, kun se katsoi, että asianomainen
toimenpide yhtäältä kuuluu EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan ja toisaalta ei ole EY:n perustamissopimuksen mukainen.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että riidanalainen päätös on EY 253 artiklan vaatimusten mukainen. Kolmas kanneperuste
on näin ollen hylättävä perusteettomana.

Asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan rikkomista sekä luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskeva
neljäs kanneperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä jätetään huomiotta asetuksen N:o 659/1999 14 artikla, koska siinä säädetään,
että komissio ei saa vaatia tuen takaisin perimistä, jos tämä on yhteisön lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista.
Riidanalaisella päätöksellä loukataan kantajan mukaan ensinnäkin luottamuksensuojan periaatetta, koska poikkeuksellisten olosuhteiden
vuoksi kantaja kuvitteli, että asianomainen toimenpide ei ollut valtiontukea.
Kantaja esittää tästä ensinnäkin, että se kuvitteli oikeutetusti, että asianomainen toimenpide oli komission harjoittaman
digitalisoinnin edistämistä koskevan politiikan mukainen, koska komissio oli todennut vuorovaikutteisten digitaalitelevisiopalvelujen
yhteentoimivuudesta 30.7.2004 antamansa tiedonannon KOM(2004) 541 lopullinen (jäljempänä tiedonanto) 3.4.2 kohdassa, että
suora tuki kuluttajille on toimenpide, jonka avulla jäsenvaltiot voivat kannustaa ostamaan sovittimia, jotka mahdollistavat
vuorovaikutteisuuden ja yhteentoimivuuden, varsinkin, kun tässä tiedonannossa oli nimenomainen viittaus Italian myöntämiin
tukiin.
Koska toiseksi valtiontuen välillisten saajien käsitettä ei ole vielä selvästi määritelty oikeuskäytännössä, kantajan mukaan
ei voida perustellusti odottaa, että huolellinen toimija ymmärtää, että kuluttajille tarkoitettu tuki tekee siitä paitsi tämän
tuen välillisen saajan myös sen ainoan saajan ja sulkee pois kaikki muut mahdolliset tuensaajat. Kantaja väittää tästä, että
muita mahdollisia tuensaajia olisi myös pitänyt pitää välillisinä tuensaajina kaikkine tähän liittyvine seurauksineen tuen
takaisin perimisessä.
Riidanalaisella päätöksellä loukataan kantajan mukaan toiseksi myös oikeusvarmuuden periaatetta, koska laskentatapa, jota
ehdotetaan riidanalaisen päätöksen 191–205 perustelukappaleessa ja jolla pyritään laskemaan takaisin perittävän tuen määrä,
ei ole tehokas, yksiselitteinen eikä tarkoituksenmukainen. Kantajan mukaan on ensinnäkin vaikeaa tai jopa mahdotonta määrittää
yhden tämän menetelmän parametrin täsmällinen arvo eli niiden lisäkatsojien määrä, jonka pelkkä asianomaisen toimenpiteen
toteuttaminen sai maksutelevisiotarjonnan piiriin. Tämän osalta komissio ei kantajan mukaan osoittanut, että asiakkaat olisivat
ostaneet tuettuja digisovittimia voidakseen käyttää maksutelevisiopalveluja. Toiseksi tuen määrän sekä tämän tuen korkojen
määrän laskeminen on kantajan mukaan erittäin vaikeaa. Tältä osin komission olisi ainakin pitänyt tutkia ehdotettua mallia
ja ehkä jopa tehdä vertailu muiden mahdollisten mallien kanssa varsinkin, kun yksikään osapuoli ei kyennyt määrittämään väitetyn
tuen määrää millään tavalla.
Komissio, jota Sky Italia tukee, katsoo, että kantajan argumentit tuen määrittämistavasta kuuluvat pikemminkin riidanalaisen
päätöksen täytäntöönpanon piiriin kuin kysymykseen sen laillisuudesta. Ne on näin ollen jätettävä tutkimatta. Riidanalainen
päätös on sen mukaan lisäksi yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden eli luottamuksensuojan periaatteen ja oikeusvarmuuden
periaatteen mukainen. Näin ollen asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan mukaisesti komission velvollisuutena oli määrätä asianomaisen
tukitoimenpiteen takaisin perimisestä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on muistettava, että laittoman tuen periminen takaisin on looginen seuraus sen laittomuuden toteamisesta. Valtiolle
asetetulla velvollisuudella poistaa komission yhteismarkkinoille soveltumattomaksi katsoma valtiontuki pyritään näet palauttamaan
aikaisempi tilanne (ks. yhdistetyt asiat T-116/01 ja T-118/01, P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya
v. komissio, tuomio 5.8.2003, Kok., s. II‑2957, 223 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), jolloin tuensaaja menettää edun,
jonka se on tosiasiassa saanut kilpailijoihinsa nähden (ks. asia C-310/99, Italia v. komissio, tuomio 7.3.2002, Kok., s. I‑2289,
99 kohta ja asia C-277/00, Saksa v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. I‑3925, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Seuraavaksi on todettava, että asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan sääntöjenvastaista tukea koskevissa kielteisissä
päätöksissä komissio päättää, että asianomaisen jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi
takaisin tuensaajalta. Tämän saman säännöksen mukaan komissio ei kuitenkaan saa vaatia tuen takaisin perimistä, jos tämä olisi
yhteisön lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista.
Esillä olevassa asiassa kantaja väittää, että tuen takaisin periminen olisi yhtäältä luottamuksensuojan periaatteen ja toisaalta
oikeusvarmuuden periaatteen vastaista.
Luottamuksensuojan periaatteen väitetystä loukkaamisesta on ensinnäkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
oikeus vaatia luottamuksensuojaa, joka on perustavanlaatuinen periaate, koskee kaikkia oikeussubjekteja, jotka ovat tilanteessa,
josta ilmenee, että heille on yhteisön toimielimen antamien täsmällisten vakuutusten vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia.
Tällaisia vakuutuksia ovat, oli se oikeudellinen muoto, jossa ne on annettu tiedoksi, mikä hyvänsä, täsmälliset, ehdottomat
ja yhtäpitävät tiedot, jotka on saatu sallituista ja luotettavista lähteistä (yhdistetyt asiat T-66/96 ja T-221/97, Mellett
v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 21.7.1998, Kok. H., s. I-A-449 ja II-1305, 104 ja 107 kohta). Tämän periaatteen loukkaamiseen
ei sitä vastoin voida vedota, jollei yhteisön toimielin ole antanut asiassa täsmällisiä vakuutuksia (asia T-290/97, Mehibas
Dordtselaan v. komissio, tuomio 18.1.2000, Kok., s. II-15, 59 kohta ja asia T-273/01, Innova Privat-Akademie v. komissio,
tuomio 19.3.2003, Kok., s. II-1093, 26 kohta).
On muistutettava, että valtiontukien alalla on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan niin, että tuensaajayritykset voivat, kun
otetaan huomioon komission EY 88 artiklan perusteella harjoittaman tukien valvonnan pakottavuus, lähtökohtaisesti perustellusti
luottaa niille myönnetyn tuen lainmukaisuuteen ainoastaan silloin, kun tukea myönnettäessä on noudatettu tuon artiklan mukaista
menettelyä. Huolellisen talouden toimijan on nimittäin tavallisesti kyettävä varmistumaan siitä, että tätä menettelyä on noudatettu,
vaikka jäsenvaltion viranomainen olisi siinä määrin vastuussa päätöksen lainvastaisuudesta, että sen peruuttaminen on tuensaajan
kannalta vilpittömän mielen periaatteen vastaista (ks. yhdistetyt asiat T-239/04 ja T-323/04, Italia ja Brandt Italia v. komissio,
tuomio 12.9.2007, Kok., s. II‑3265, 154 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja väittää kuitenkin, että esillä olevassa asiassa sen perusteltu luottamus siihen, että asianomainen toimenpide oli
sääntöjenmukainen, perustui kahteen poikkeukselliseen seikkaan.
Se vetoaa ensinnäkin tiedonannon 3.4.2 kohtaan, jossa viitataan nimenomaisesti asianomaiseen toimenpiteeseen ja todetaan,
että jäsenvaltiot voivat myöntää tukia kulutukseen.
Toisin kuin kantaja väittää, tiedonannon 3.4.2 kohdassa oleva maininta ei kuitenkaan ole komission vakuutus asianomaisen toimenpiteen
sääntöjenmukaisuudesta. Koska komissio toteaa kyseisessä kohdassa nimenomaisesti, että ”tällaisen hintatuen on oltava teknologian
suhteen puolueetonta, siitä on ilmoitettava komissiolle ja sen on oltava valtiontukisääntöjen mukaista”, tiedonanto ei ole
voinut synnyttää huolellisessa toimijassa perusteltuja odotuksia siitä, että asianomainen toimenpide on valtiontukiin sovellettavien
sääntöjen mukainen. Huolellisen talouden toimijan olisi nimittäin pitänyt tietää paitsi se, että asianomainen toimenpide ei
ollut teknologian kannalta neutraali, myös se, että sitä ei ollut ilmoitettu komissiolle eikä sitä ollut hyväksytty.
Toiseksi kantajan argumentti, jonka mukaan tuen välillinen muoto on myös poikkeuksellinen seikka, joka on saattanut synnyttää
perustellun luottamuksen, on niin ikään hylättävä. Kaikkien huolellisten talouden toimijoiden tavoin kantajan olisi pitänyt
tietää, että tuen välillisellä luonteella ei ole mitään vaikutusta sen takaisin perimiseen. Tämän osalta on erityisesti korostettava,
että toisin kuin kantaja väittää, kuluttajille myönnettävät tuet ovat sellainen vakiintunut tukimuoto, kuten EY:n perustamissopimuksen
87 artiklan 2 kohdan a alakohdasta ilmenee, joka on ilmoitettava ja joka on hyväksyttävä samalla tavoin kuin kaikki muut tukimuodot,
ja sen mahdolliset saajat ovat välillisiä.
Luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskeva argumentti on siis hylättävä perusteettomana.
Toiseksi oikeusvarmuuden periaatteen väitetystä loukkaamisesta on todettava, että kyseinen periaate edellyttää, että oikeussäännöt
ovat selviä ja täsmällisiä, ja sen tarkoituksena on taata niiden tilanteiden ja oikeudellisten suhteiden ennakoitavuus, joihin
yhteisön oikeutta sovelletaan (asia C-199/03, Irlanti v. komissio, tuomio 15.9.2005, Kok., s. I‑8027, 69 kohta).
Tätä periaatetta loukataan kantajan mukaan, koska yhtäältä on vaikeaa tai jopa mahdotonta määrittää riidanalaisessa päätöksessä
esitetyn laskentatavan yhden parametrin täsmällistä arvoa eli niiden lisäkatsojien määrää, jotka saatiin asianomaisella toimenpiteellä
maksutelevisiotarjonnan piiriin, ja toisaalta tuen ja korkojen määrän laskeminen on kantajan mukaan erittäin vaikeaa.
On kuitenkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti yhdessäkään määräyksessä tai säännöksessä ei edellytetä,
että kun komissio määrää yhteismarkkinoille soveltumattomaksi todetun tuen palautettavaksi, sen on vahvistettava palautettavan
tuen täsmällinen määrä. On nimittäin riittävää, että komission päätös sisältää tiedot, joiden perusteella sen adressaatti
voi itse suuremmitta vaikeuksitta määrittää tuon summan (asia C-415/03, komissio v. Kreikka, tuomio 12.5.2005, Kok., s. I‑3875,
39 kohta; asia C-441/06, komissio v. Ranska, tuomio 18.10.2007, Kok., s. I-8887, 29 kohta ja asia C-419/06, komissio v. Kreikka,
tuomio 14.2.2008, 44 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lisäksi niin ikään vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi todetun tuen takaisinperinnässä
on oikeussääntöjen puuttuessa meneteltävä kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Tätä täytäntöönpanoa koskevan oikeudenkäyntiasian
ratkaisu kuuluu ainoastaan kansalliselle tuomioistuimelle (ks. asia T-354/99, Kuwait Petroleum (Nederland) v. komissio, tuomio
31.5.2006, Kok., s. II‑1475, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lopuksi on syytä todeta, että jäsenvaltion velvollisuus takaisin perittävän tuen täsmällisen määrän laskemiseen on osa laajempaa
kokonaisuutta, komissiota ja jäsenvaltioita valtiontukia koskevia perustamissopimuksen määräyksiä täytäntöön pantaessa molemminpuolisesti
sitovaa lojaalin yhteistyön velvoitetta (edellä 69 kohdassa mainittu asia Alankomaat v. komissio, tuomion 91 kohta).
Edellä 181–183 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että jos asia saatetaan kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi,
sen tehtävänä on lausua sen valtiontuen määrästä, jonka takaisin perimiseen komissio on velvoittanut, esitettyään tarvittaessa
ennakkoratkaisukysymyksen unionin tuomioistuimelle.
Tästä seuraa, että oikeusvarmuuden periaatteen väitettyä loukkaamista koskeva kantajan argumentti on hylättävä perusteettomana.
Edellä 178 ja 185 kohdassa tehdyistä päätelmistä seuraa, että neljäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Koska yksikään tämän kanteen tueksi esitetyistä kanneperusteista ei ole perusteltu, kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut
komission ja Sky Italian vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Mediaset SpA BV vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission ja Sky Italia Srl:n
oikeudenkäyntikulut.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä kesäkuuta 2010.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kannekirjelmän liitteen A.8 tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kannekirjelmän niiden liitteiden tutkittavaksi ottaminen, joita ei ole käännetty oikeudenkäyntikielelle
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteet
Ilmeistä arviointivirhettä vuoden 2004 talousarviolain 4 §:n 1 momentin soveltamisalan määrittämisessä koskevan kanneperusteen
tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva ensimmäinen kanneperuste
Taloudellisen edun puuttumista koskeva ensimmäisen kanneperusteen toinen osa
– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee välillistä hyötyä
– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa, joka koskee sitä, että asianomainen toimenpide ei ole valikoiva
– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa, joka koskee kilpailun vääristymisen puuttumista
– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toinen kanneperuste, joka koskee ilmeistä arviointivirhettä ja ilmeistä oikeudellista virhettä arvioitaessa asianomaisen toimenpiteen
soveltuvuutta yhteismarkkinoille EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti
Kannekirjelmän 93–96 kohdassa esitettyjen argumenttien tutkittavaksi ottaminen
– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee virhettä, joka liittyy päätelmään, jonka mukaan asianomaisella toimenpiteellä
ei korjata markkinahäiriöitä
– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisen kanneperusteen toinen osa, joka koskee virhettä, joka liittyy päätelmään, jonka mukaan asianomainen toimenpide ei ollut
tarpeellinen eikä oikeasuhteinen keino markkinahäiriöiden korjaamiseksi
– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 253 artiklan rikkomista koskeva kolmas kanneperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan rikkomista sekä luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskeva
neljäs kanneperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.