CELEX: 61991CJ0267
Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de grande instance de Strasbourg
Francúzsko

Dvoma
rozhodnutiami z 27. júna 1991, doručenými Súdnemu dvoru
16. októbra 1991, Tribunal de grande instance de Strasbourg
predložil na základe článku 177 Zmluvy EHS dve prejudiciálne otázky
týkajúce sa výkladu ustanovení tejto Zmluvy vzťahujúcich sa na
hospodársku súťaž a voľný pohyb v Spoločenstve.
Tieto
otázky boli predložené v rámci trestných konaní proti pánovi
Keckovi a pánovi Mithouardovi, ktorí sú stíhaní za to, že porušili
ustanovenia článku 1 francúzskeho zákona č. 63‑628
z 2. júla 1963 v znení článku 32 nariadenia
č. 86‑1243 z 1. decembra 1986 tým, že ďalej predávali
v danom stave výrobky za nižšie ceny, ako boli skutočné nákupné
ceny.
Pán
Keck a pán Mithouard na svoju obhajobu uvádzali, že všeobecný
zákaz predaja so stratou, ako ho upravujú uvedené ustanovenia, je
nezlučiteľný s článkom 30 Zmluvy a so zásadami voľného pohybu
osôb, služieb, kapitálu a slobodnej hospodárskej súťaže
v Spoločenstve.
Keďže
Tribunal de grande instance de Strasbourg usúdil, že potrebuje výklad
niektorých ustanovení práva Spoločenstva, prerušil obe konania
a položil Súdnemu dvoru túto otázku:
„Je
zákaz predaja so stratou vo Francúzsku, upravený článkom 32 nariadenia
č. 86‑1243 z 1. decembra 1986, zlučiteľný so zásadami
voľného pohybu osôb, služieb, kapitálu, usadenia sa, slobodnej
hospodárskej súťaže na spoločnom trhu a nediskriminácie na základe
štátnej príslušnosti, ktoré stanovila Zmluva z 25. marca 1957
o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva, najmä
v článkoch 3 a 7, keďže francúzska právna úprava môže spôsobiť
narušenie hospodárskej súťaže:
a)      na
jednej strane tým, že postihuje len predaj so stratou
a z rozsahu pôsobnosti zákazu vylučuje výrobcu, ktorý môže na
trhu slobodne predávať výrobok, ktorý vyrába, spracováva alebo zlepšuje,
hoci aj nepatrným spôsobom, a to za cenu nižšiu, ako je
obstarávacia cena;
b)      na
druhej strane tým, že narúša konkurenčné ceny najmä v pohraničnej
oblasti medzi rôznymi hospodárskymi subjektmi na základe ich štátnej
príslušnosti a ich miesta usadenia?“
Pokiaľ
ide o rozsiahlejší opis skutkového stavu sporov vo veciach samých,
priebeh konania a písomné pripomienky predložené Súdnemu dvoru,
odkazuje sa na správu pre pojednávanie. Tieto náležitosti spisu sa
nižšie uvádzajú len v miere potrebnej pre úvahu Súdneho dvora.
Na
úvod treba uviesť, že ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe osôb,
služieb a kapitálu v Spoločenstve nie sú relevantné vo vzťahu
k všeobecnému zákazu predaja so stratou, ktorý sa týka obchodovania
s tovarom, a preto nesúvisia s predmetom sporov vo
veciach samých.
Pokiaľ
ide o zásadu nediskriminácie stanovenú v článku 7 Zmluvy,
z rozhodnutí o vnútroštátneho súdu vyplýva, že tento súd má
pochybnosti o zlučiteľnosti zákazu predaja so stratou s týmto
ustanovením, keďže tento zákaz môže znevýhodniť podniky, na ktoré sa
vzťahuje, v porovnaní s konkurenčnými podnikmi pôsobiacimi
v členských štátoch, kde sa predaj so stratou toleruje.
V tejto
súvislosti treba usúdiť, že skutočnosť, že podniky zaoberajúce sa
predajom v rôznych členských štátoch podliehajú rôznym právnym
predpisom, pričom niektoré predaj so stratou zakazujú a iné ho
tolerujú, nezakladá diskrimináciu v zmysle článku 7 Zmluvy, pokiaľ
sa vnútroštátne právne predpisy, o ktoré ide v sporoch vo
veciach samých, vzťahujú na všetky činnosti predaja uskutočňované na
vnútroštátnom území, bez ohľadu na štátnu príslušnosť osôb, ktoré túto
činnosť vykonávajú (pozri rozsudok zo 14. júla 1988, Ministère
Public/Lambert, C‑308/86, Zb. s. 4369).
Z prejudiciálnej
otázky napokon vyplýva, že vnútroštátny súd hľadá objasnenie
v súvislosti s prípadnými protisúťažnými účinkami predmetnej
právnej úpravy, pričom poukazuje na základné zásady Spoločenstva opísané
v článku 3 Zmluvy, ale bez toho, aby sa odvolával na osobitné
ustanovenia Zmluvy, ktorými sa tieto zásady vykonávajú v oblasti
hospodárskej súťaže.
Za
týchto okolností so zreteľom na vzájomné tvrdenia, ako aj na vzájomné
ústne vyjadrenia pred Súdnym dvorom a s cieľom poskytnúť
vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď je potrebné skúmať zákaz predaja so
stratou z pohľadu voľného pohybu tovaru.
Podľa
článku 30 Zmluvy sú množstevné obmedzenia dovozu a všetky
opatrenia s rovnocenným účinkom medzi členskými štátmi zakázané.
Podľa ustálenej judikatúry je opatrením s rovnocenným účinkom každé
opatrenie spôsobilé priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potencionálne
zasahovať do obchodu v rámci Spoločenstva.
Treba
konštatovať, že predmetom vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré vo
všeobecnosti zakazujú predaj so stratou, nie je úprava pohybu tovaru
medzi členskými štátmi.
Je
pravdou, že takéto vnútroštátne právne predpisy môžu obmedziť objem
predaja, a tým aj objem predaja výrobkov pochádzajúcich
z iných členských štátov, keďže hospodárskym subjektom odnímajú
možnosť použiť metódu podpory predaja. Treba si však položiť otázku, či
táto možnosť postačuje na to, aby sa sporné právne predpisy posúdili ako
opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu.
Vzhľadom
na to, že hospodárske subjekty sa čoraz viac odvolávajú na článok 30
Zmluvy s cieľom vyjadriť nesúhlas s akoukoľvek právnou
úpravou, ktorej účinkom je obmedzenie ich obchodnej slobody, a to
aj napriek tomu, že sa nevzťahuje priamo na výrobky pochádzajúce
z iných členských štátov, Súdny dvor pokladá za potrebné znovu
preskúmať a upresniť judikatúru v tejto oblasti.
V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s judikatúrou
„Cassis de Dijon“ (rozsudok z 20. februára 1979, Rewe-Zentral,
C‑120/78, Zb. s. 649) sú opatreniami s rovnocenným účinkom,
zakázanými článkom 30, prekážky voľného pohybu tovaru, ktoré pri
neexistencii zosúladenia právnych predpisov vyplývajú z toho, že sa
na tovar pochádzajúci z iných členských štátov, v ktorých sa
tento tovar legálne vyrába a uvádza na trh, uplatňujú pravidlá
týkajúce sa podmienok, ktoré tento tovar musí spĺňať (ako sú podmienky
jeho názvu, tvaru, rozmerov, hmotnosti, zloženia, vzhľadu, označovania,
balenia), a to aj vtedy, ak sa tieto pravidlá uplatňujú bez
rozlíšenia na všetky výrobky, pokiaľ sa toto uplatňovanie nemôže
odôvodniť účelom všeobecného záujmu, ktorý by bol takej povahy, že by
mohol mať prednosť pred požiadavkami voľného pohybu tovaru.
Na
rozdiel od toho, ako sa rozhodovalo doteraz, je však potrebné usúdiť,
že uplatnenie vnútroštátnych predpisov, ktoré obmedzujú alebo zakazujú
niektoré spôsoby predaja, na výrobky pochádzajúce z iných členských
štátov, nie je spôsobilé priamo alebo nepriamo, skutočne alebo
potenciálne tvoriť prekážku obchodu v zmysle judikatúry Dassonville
(rozsudok z 11. júla 1974, C‑8/74, Zb. s. 837), pokiaľ
sa tieto ustanovenia uplatňujú voči všetkým dotknutým subjektom
vykonávajúcim svoju činnosť na vnútroštátnom území a pokiaľ sa
dotýkajú rovnakým spôsobom, právne aj skutkovo, obchodovania
s domácimi výrobkami a s výrobkami pochádzajúcimi
z iných členských štátov.
Ak
sú tieto podmienky splnené, uplatnenie predpisov tohto typu na predaj
výrobkov, ktoré pochádzajú z iného členského štátu
a zodpovedajú pravidlám tohto štátu, nie je takej povahy, aby
bránilo prístupu týchto výrobkov na trh alebo mu v tom bránilo viac
ako prístupu domácich výrobkov. Na tieto predpisy sa teda nevzťahuje
pôsobnosť článku 30 Zmluvy.
Vnútroštátnemu
súdu teda treba odpovedať, že článok 30 Zmluvy EHS sa musí vykladať
v tom zmysle, že sa neuplatňuje na právne predpisy členského štátu
zakazujúce vo všeobecnosti predaj so stratou.

O trovách
Francúzska
vláda a helénska vláda, ako ani Komisia nemajú právo na náhradu
trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami,
ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym
dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný
charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu
v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených dvoma
rozhodnutiami Tribunal de grande instance de Strasbourg
z 27. júna 1991 takto:
Článok
30 Zmluvy EHS sa musí vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na
právne predpisy členského štátu zakazujúce vo všeobecnosti predaj so
stratou.
Due
Mancini            Moitinho de Almeida
Díez de Velasco
Edward
Kakouris      Joliet
Schockweiler
Rodríguez Iglesias
Grévisse            Zuleeg      Kapteyn
Murray
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 24. novembra 1993.
Tajomník

Predseda
J.-G. Giraud

O. Due
*
Jazyk konania: francúzština.