CELEX: 61984CJ0222
Meeste ja naiste võrdne kohtlemine
Reservpolitsei relvastatud liige

[…]
Õiguslik käsitlus
8.
augusti 1984. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse
4. septembril 1984, esitas Belfastis asuv Industrial Tribunal of
Northern Ireland EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel mitu
eelotsuse küsimust, mis puudutavad nõukogu 9. veebruari
1976. aasta direktiivi 76/207 meeste ja naiste võrdse kohtlemise
põhimõtte rakendamise kohta (EÜT L 39, lk 40) ja
EMÜ asutamislepingu artikli 224 tõlgendamist.
Need
küsimused esitati Marguerite I. Johnstoni ja Royal Ulster
Constabulary (edaspidi „RUC”) Chief Constable’i vahelise vaidluse
raames. Chief Constable on pädev nimetama ametisse reservkonstaableid
politseijõududesse Põhja-Iirimaal RUC Reserve’is, sealhulgas
täistööajaga kolmeks aastaks sõlmitud pikendatavate töölepingute alusel
RUC Full-time Reserve’is. Vaidlus tekkis Chief Constable’i keeldumise
tõttu pikendada M. Johnstoni kui RUC Full-time Reserve’i liikme
lepingut ning võimaldada talle tulirelvade käsitsemise ja kasutamise
alast koolitust.
Eelotsusetaotlusest
nähtub, et 1973. aasta Royal Ulster Constabulary Reserve (Appointment
and Conditions of Service) Regulations’i (NI) sätted, mis reguleerivad
politseinike ametisse nimetamise protseduuri ja töötingimusi
reservpolitseis, ei tee meeste ja naiste vahel mingisugust vahet, millel
oleks käesolevas asjas tähtsust. Lisaks nähtub 1976. aasta Sex
Discrimination (Northern Ireland) Order – SI 1976, nr 1042 (NI 15)
–, mis sätestab reeglid soolise diskrimineerimise kõrvaldamiseks ja
võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamiseks seoses töö saamise, kutseõppe,
edutamise ning töötingimustega, artiklitest 10 ja 19, et
diskrimineerimiskeeldu rakendatakse politseiteenistuse suhtes ning et
mehi ja naisi ei tohi sellega seoses erinevalt kohelda, välja arvatud
nõuded kasvu, vormiriietuse ja varustuse suhtes ning vormiriietuseks ja
varustuseks mõeldud toetuste osas. Kuid Sex Discrimination Order’
artikli 53 lõikes 1 on sätestatud, et ükski nendest
diskrimineerimist keelavatest sätetest
„ei saa muuta ebaseaduslikuks tegu, mille eesmärk on riigi julgeoleku tagamine või avaliku julgeoleku ja korra kaitsmine”,
ning sama artikli lõikes 2 on sätestatud, et
„ministri
poolt või tema nimel allkirjastatud õiend, mis kinnitab, et õiendis
kirjeldatud tegu tehti ühel lõikes 1 nimetatud eesmärkidest, on
vaieldamatu tõend selle kohta, et tegu tehti sellel eesmärgil”.
Ühendkuningriigis
ei kanna politseinikud tavaliselt oma ametikohustuste täitmisel
tulirelvi, välja arvatud erioperatsioonide puhul, ning selles osas ei
tehta meeste ja naiste vahel mingit vahet. Arvukate rünnete tõttu, mille
ohvriks on politseinikud viimastel aastatel Põhja-Iirimaal langenud,
leidis RUC-i Chief Constable, et senist praktikat ei saa enam jätkata.
Ta otsustas, et mehed peavad RUC-is ja RUC Reserve’is oma tavaliste
ametikohustuste täitmisel tulirelva kandma, naised aga neid ei kanna ega
saa ka tulirelvade käsitsemise ja kasutamise alast koolitust.
Selles
olukorras leidis Chief Constable 1980. aastal, et naiste arv RUC-is on
piisav nende eriülesannete täitmiseks, mis tavaliselt usaldatakse
naispolitseinikele. Kuna tavaliste politseiülesannete hulgas on sageli
selliseid, mis nõuavad relvakandmist, arvas ta, et neid ülesandeid ei
tohiks enam usaldada naistele, ning otsustas RUC Full-time Reserve’is
edaspidi pakkuda naistele lepinguid või neid pikendada vaid siis, kui
nende ametikohustusteks on ülesanded, mida tavaliselt täidavad
naispolitseinikud. Pärast seda, kui Chief Constable oli teinud selle
otsuse, ei pakutud enam naistele lepingut ega uuendatud lepingut
teenistuseks RUC Full-time Reserve’is, välja arvatud ühel juhul.
Eelotsusetaotluse
järgi kuulus M. Johnston aastatel 1974–1980 RUC Full-time
Reserve’i. Ta oli seal täitnud edukalt vormirõivastuses politsei üldisi
ülesandeid, nagu näiteks valvepolitseinikuks olemine jaoskonnas,
liikuvpatrullides osalemine, patrullsõiduki juhtimine ja jaoskonda
toimetatud isikute läbiotsimine. Neid ülesandeid täites ei olnud ta
relvastatud ning väljaspool jaoskonda saatis teda tavaliselt RUC
Full-time Reserve’i relvastatud meespolitseinik. 1980. aastal keeldus
Chief Constable oma uue, eespool kirjeldatud ja RUC Full-time Reserve’i
kuuluvaid naisi puudutava poliitika tõttu tema lepingut pikendamast.
M. Johnston
esitas Industrial Tribunal’ile kaebuse, milles ta vaidlustas selle uue
poliitika alusel vastu võetud otsuse keelduda tema lepingu pikendamisest
ja talle tulirelvade käsitsemise alase koolituse andmisest ning väitis,
et talle on saanud osaks ebaseaduslik diskrimineerimine, mis on
keelatud Sex Discrimination Order’ga.
Chief
Constable esitas Industrial Tribunal’i menetluse käigus Secretary of
State väljastatud õiendi, milles see Ühendkuningriigi minister kinnitas
vastavalt ülalmainitud Sex Discrimination Order’ artiklile 53, et „Royal
Ulster Constabulary keeldus pakkumast M. Johnstonile uut
täistööajaga töökohta Royal Ulster Constabulary Reserve’is eesmärgiga a)
tagada riigi julgeolek ja b) kaitsta avalikku julgeolekut ja korda”.
M. Johnston
omakorda viitas direktiivile 76/207. Direktiivi artikli 1 kohaselt
on direktiivi eesmärk ellu viia meeste ja naiste võrdse kohtlemise
põhimõte seoses töö saamisega, kaasa arvatud edutamise, kutseõppe ja
töötingimustega. Artikli 2 lõike 1 kohaselt tähendab see põhimõte
igasuguse soolise diskrimineerimise puudumist, arvestades siiski
lõigetes 2 ja 3 lubatud erandeid. Et seda põhimõtet erinevates
valdkondades rakendada, panevad artiklid 3–5 liikmesriikidele eelkõige
kohustuse tühistada selle põhimõttega vastuolus olevad õigus- ja
haldusnormid ning muuta neid õigus- ja haldusnorme, mille kehtestamise
tinginud kaitsmisvajadus ei ole enam põhjendatud. Artikli 6 kohaselt
võivad isikud, kes leiavad, et neid on diskrimineerimise tõttu
õigusvastaselt koheldud, taotleda oma õiguste kaitset kohtu kaudu.
Et
olla võimeline antud vaidluse puhul otsust tegema, esitas Industrial
Tribunal Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas
nõukogu direktiivi 76/207 – vaadelduna nii eraldi kui ka antud
kohtuasjas esitatud asjaolusid silmas pidades – tuleb tõlgendada nii, et
see lubab liikmesriigil jätta direktiivi kohaldamisalast välja töö
saamisega seotud soolise diskrimineerimise juhtumid, kui nende puhul on
tegemist eesmärgiga tagada riigi julgeolek või kaitsta avalikku korda ja
julgeolekut?
2.      Kas
see direktiiv – vaadelduna nii eraldi kui ka antud kohtuasjas esitatud
asjaolusid silmas pidades – võimaldab reservpolitsei koosseisus
täistööajaga ja relvastatuna töötamise või sellega seotud tulirelvade
käsitsemise ja kasutamise koolituse klassifitseerida selliseks
kutsealaseks tegevuseks, ja kui see on asjakohane, siis sellega seotud
koolituse selliseks koolituseks, mille puhul on tegevuse laadi või
konteksti tõttu töötaja sugu määravaks teguriks artikli 2 lõike 2
mõttes?
3.      Milliseid
põhimõtteid ja kriteeriume peavad liikmesriigid kohaldama, et
otsustada, kas artikli 2 lõike 2 mõttes „on töötaja sugu
määravaks teguriks” esiteks reservpolitsei relvastatud liikme
„kutsealase tegevuse” ja teiseks „sellega seotud koolituse” puhul nende
laadi või konteksti tõttu?
4.      Kas
seaduse järgi politsei juhtimise ja kontrolli eest vastutava
politseiülema poliitika, mille kohaselt naispolitseinikud ei tohi
tulirelva kanda, on käesolevas kohtuasjas esitatud asjaolusid arvestades
„naiste kaitset käsitlev säte” direktiivi artikli 2 lõike 3
mõttes või „kaitsmisvajadusest” tingitud „haldusnorm” artikli 3
lõike 2 punkti c mõttes?
5.      Kui
vastus neljandale küsimusele on jaatav, siis missugused on põhimõtted
ja kriteeriumid, mida liikmesriigid peavad kohaldama, et otsustada, kas
„kaitsmisvajadus” on „põhjendatud” artikli 3 lõike 2
punkti c mõttes?
6.      Kas
hageja võib antud asjaolude puhul tugineda liikmesriikide siseriiklikes
kohtutes võrdse kohtlemise põhimõttele, mida käsitletakse direktiivi
vastavates sätetes?
7.      Kui vastus kuuendale küsimusele on jaatav:
a)      Kas
EMÜ asutamislepingu artiklit 224 tuleb eraldi vaadelduna tõlgendada
nii, et see lubab liikmesriikidel avalikku korda ohustavate tõsiste
riigisiseste häirete puhul jätta täitmata kohustused, mida nad (või
nende pädevusalas asuvad tööandjad) peaksid tavalisel ajal direktiivi
alusel täitma?
b)      Kas
sel juhul võib üksikisik selleks, et liikmesriik ei saaks tugineda
EMÜ asutamislepingu artiklile 224, viidata asjaolule, et see
liikmesriik ei konsulteerinud teiste liikmesriikidega?”
Et
anda nendele küsimustele vastuseid, mis võiksid aidata põhikohtuasja
lahendada, tuleb täpsustada olukorda, mille kohta Industrial Tribunal
peab otsuse tegema. Eelotsusetaotlusest selgub, et Chief Constable
tunnistas Industrial Tribunal’is, et Sex Discrimination Order’ sätetest
õigustab tema seisukohta vaid artikkel 53. M. Johnston
tunnistas omalt poolt, et Secretary of State’i väljastatud õiend võtab
talt igasuguse võimaluse kasutada õiguskaitsevahendeid, kui kohaldada
ainuüksi siseriiklikku õigust, ning ta tugines direktiivi sätetele Sex
Discrimination Order’ artikli 53 tagajärgede välistamise eesmärgil.
Niisiis
ilmneb, et Industrial Tribunal’i esitatud küsimuste eesmärk on eelkõige
välja selgitada, kas see, et selline norm, nagu sätestab Sex
Discrimination Order’ artikli 53 lõige 2, takistab siseriiklikul
kohtul teostada täiel määral oma kohtulikku kontrolli, on kooskõlas
ühenduse õiguse ja direktiiviga 76/207 (üks osa kuuendast küsimusest).
Seejärel on Industrial Tribunal’i esitatud küsimuste eesmärk võimaldada
tal otsustada, kas ja missugustel tingimustel lubavad direktiivi sätted
käesolevas asjas käsitletud olukorraga sarnaneval juhul kohelda
politseiteenistuses olevaid mehi ja naisi avaliku julgeoleku kaitsmise
huvides erinevalt, nagu on sätestatud Sex Discrimination Order’ artikli
53 lõikes 1 (esimene kuni viies küsimus). Esitatud küsimused
peavad võimaldama eelotsusetaotluse esitanud kohtul ka otsustada, kas
direktiivi sätetele võib tugineda sellega vastuolus oleva siseriikliku
õigusnormi vastu (kuuenda küsimuse teine osa). Sõltuvalt vastustest
nendele küsimustele võib lõpuks esitada küsimuse, kas liikmesriigil on
õigus tugineda EMÜ asutamislepingu artiklile 224, et vältida kohustusi,
mis direktiiv antud juhtumiga sarnasel juhul kehtestab (seitsmes
küsimus).

Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele
Kõigepealt
tuleb niisiis vaadelda kuuenda küsimuse seda osa, mille eesmärk on
välja selgitada, kas ühenduse õigus, täpsemalt direktiiv 76/207 kohustab
liikmesriike tagama, et siseriiklikud kohtud teostaksid tõhusat
kontrolli direktiivi ja selle rakendamiseks mõeldud siseriiklike
õigusaktide järgimise üle.
M. Johnstoni
arvates on selline õigusnorm nagu Sex Discrimination Order’
artikli 53 lõige 2 vastuolus direktiivi artikliga 6, sest
see välistab igasuguse kontrolli, mida võiks teostada pädev siseriiklik
kohus.
Ühendkuningriigi
valitsus leiab, et direktiivi artikkel 6 ei kohusta liikmesriike
tagama kohtulikku kontrolli kõigi küsimuste puhul, mis võivad üles
kerkida direktiivi kohaldamisel, isegi kui tegemist on riigi ja avaliku
julgeolekuga. Siseriiklikus menetlusõiguses on sageli sellised
tõendamisreeglid, nagu sätestab Sex Discrimination Order’
artikli 53 lõige 2. Neid õigustab asjaolu, et riigi ja avaliku
julgeoleku küsimusi suudab õigesti hinnata vaid pädev poliitiline
ametivõim, st minister, kes vastava õiendi väljastab.
Komisjon
leiab, et ministri õiendile sellise mõju andmine, nagu on ette nähtud
Sex Discrimination Order’ artikli 53 lõikes 2, tähendaks
eitada igasugust kohtulikku kontrolli ning see oleks seega vastuolus
ühenduse õiguse ühe aluspõhimõttega ja direktiivi artikliga 6.
Sellega
seoses tuleb kõigepealt meenutada, et direktiivi artikkel 6
kehtestab liikmesriikidele kohustuse võtta oma siseriiklikes
õigussüsteemides meetmed võimaldamaks isikutel, kes leiavad, et neid on
diskrimineerimise tõttu õigusvastaselt koheldud, „taotleda oma õiguste
kaitset kohtu kaudu”. Sellest sättest järeldub, et liikmesriigid peavad
võtma direktiivi eesmärgi saavutamiseks piisavalt tõhusaid meetmeid ning
tagama, et asjaomased isikud võiksid niiviisi antud õigustele
siseriiklikes kohtutes tugineda.
Selles
artiklis ette nähtud kohtulik kontroll on liikmesriikide ühesugustel
riigiõiguslikel tavadel rajaneva üldise õiguspõhimõtte väljendus. See
põhimõte on sätestatud ka 4. novembri 1950. aasta Euroopa
inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklites 6
ja 13. Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni 5. aprilli
1977. aasta ühisdeklaratsiooni (EÜT C 103, lk 1)
ning Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb ühenduse õiguses võtta
arvesse põhimõtteid, millest see konventsioon juhindub.
Direktiivi
artikli 6 kohaselt, mida tõlgendatakse mainitud üldpõhimõtet
silmas pidades, on igal isikul õigus tõhusale kohtulikule kaitsele
pädevas kohtus, kui tegemist on meetmetega, mis tema arvates rikuvad
direktiivis 76/207 sätestatud meeste ja naiste võrdse kohtlemise
põhimõtet. Liikmesriigid on kohustatud tagama tõhusa kohtuliku kontrolli
kohaldatavate ühenduse õigusnormide ja direktiiviga sätestatud õiguste
rakendamiseks mõeldud siseriiklike sätete järgimise üle.
Selline
säte nagu Sex Discrimination Order’ artikli 53 lõige 2 –
mille kohaselt niisuguse õiendi esitamine, nagu käesolevas asjas
vaidlusalune õiend, on vaieldamatu tõend võrdse kohtlemise põhimõtte
erandi tingimuste täitmise kohta – võimaldab pädeval ametivõimul võtta
üksikisikult võimaluse taotleda direktiiviga sätestatud õiguste kaitset
kohtu kaudu. Selline säte on niisiis vastuolus direktiivi
artiklis 6 ette nähtud tõhusa kohtuliku kontrolli põhimõttega.
Niisiis
tuleb Industrial Tribunal’i esitatud kuuenda küsimuse sellele osale
vastata, et nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivi 76/207
artiklis 6 ette nähtud tõhusa kohtuliku kontrolli põhimõttega on
vastuolus see, kui siseriikliku ametivõimu õiend, mis kinnitab, et
meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttest avaliku julgeoleku kaitse
eesmärgil erandi tegemise tingimused on täidetud, tunnistatakse
vaieldamatuks tõendiks, mis välistab igasuguse kohtuliku kontrolli.

Direktiivi 76/207 kohaldatavus meetmetele, mis on võetud avaliku julgeoleku kaitsmise eesmärgil
Seejärel
tuleb vastata Industrial Tribunal’i esimesele küsimusele, milles
tahetakse teada, kas, arvestades asjaolu, et direktiivis 76/207 ei ole
otsest sätet, mis puudutaks riigi julgeoleku tagamise ning avaliku korra
ja avaliku julgeoleku kaitse eesmärgil võetud meetmeid, on direktiiv
nende meetmete suhtes kohaldatav.
M. Johnstoni
arvates ei kehti võrdse kohtlemise põhimõttest sel eesmärgil mingit
üldist erandit, mis ei oleks seotud konkreetse kutsealase tegevuse ning
selle laadi ja kontekstiga. Kui diskrimineeriv erand tehakse vaid
avaliku julgeoleku kaitse eesmärgil, annab see liikmesriikidele
võimaluse jätta ühepoolselt täitmata neile direktiiviga pandud
kohustused.
Ühendkuningriigi
valitsus arvab, et EMÜ asutamislepingu artiklite 36, 48, 56,
66, 223 ja 224 kaitseklauslid näitavad, et siseriikliku kohtu esitatud
küsimuses käsitletud valdkondade suhtes ei kohaldata ei asutamislepingut
ega sellel põhinevat teisest õigust ning need ei piira liikmesriikide
õigust võtta kõnesoleval eesmärgil meetmeid, mida nad vajalikuks peavad.
Esimeses küsimuses mainitud meetmed ei kuulu niisiis direktiivi
kohaldamisalasse.
Komisjon
soovitab direktiivi tõlgendada EMÜ asutamislepingu
artiklit 224 silmas pidades, nii et avaliku julgeoleku tagamise
kaalutlused võiksid õigustada selles artiklis ette nähtud konkreetsetel
tingimustel ja kohtuliku kontrolli olemasolul võrdse kohtlemise
põhimõttest erandite tegemist, isegi kui ei ole täidetud direktiivi
artikli 2 lõigetes 2 ja 3 sätestatud ranged tingimused.
Sellega
seoses tuleb tõdeda, et asutamisleping näeb avalikku julgeolekut
ohustada võivates olukordades kohaldatavad erandid ette vaid
artiklites 36, 48, 56, 223 ja 224, mis puudutavad väga selgelt
piiritletud erandlikke juhtumeid. Piiratud iseloomu tõttu ei saa neid
artikleid tõlgendada laiendavalt ning nendest ei saa tuletada üldist
asutamislepingule omast erandit, mis hõlmab kõiki avaliku julgeoleku
kaalutlustel võetud meetmeid. Tunnistamine, et kõigi ühenduse õiguse
sätete suhtes kehtib üldine erand, mis ei ole seotud asutamislepingu
sätetes ära toodud konkreetsete tingimustega, võib ohustada ühenduse
õiguse siduvat olemust ja selle ühetaolist kohaldamist.
Sellest
järeldub, et avaliku julgeoleku kaitsmise vajadusega põhjendatud
meetmete puhul ei kehti meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte
kohaldamise suhtes mingit üldist erandit, välja arvatud juhtum, mil
kohaldatakse asutamislepingu artiklit 224, mis puudutab täiesti
erandlikku olukorda ning moodustab seitsmenda küsimuse sisu. Asjaolusid,
mille tõttu pädev ametivõim tugines avaliku julgeoleku kaitsmise
vajadusele, tuleb vajaduse korral niisiis arvesse võtta eelkõige
direktiivi konkreetsete sätete kohaldamise raames.
Seega
tuleb esimesele küsimusele vastata, et soolist diskrimineerimist, mis
pannakse toime avaliku julgeoleku kaitsmise eesmärgil, tuleb uurida,
pidades silmas erandeid meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttest,
mis on ette nähtud direktiivis 76/207.

Erandid, mis on lubatud kutsealase tegevuse konteksti tõttu
Teises
ja kolmandas küsimuses palub Industrial Tribunal tõlgendada direktiivi
artikli 2 lõikes 2 ette nähtud erandit võrdse kohtlemise
põhimõttest, et olla võimeline hindama, kas selle erandi
kohaldamisalasse kuulub niisugune kohtlemise erinevus nagu see, mis on
käesolevas asjas vaidluse all. Sel eesmärgil soovib ta teada, millised
on kriteeriumid ja põhimõtted, mille järgi tuleks otsustada, kas
käesolevas asjas käsitletav tegevus kuulub niisuguste tegevuste hulka,
mille puhul on „tegevuse laadi või konteksti tõttu töötaja sugu
määravaks teguriks”.
M. Johnston
arvab, et nii üldisele küsimusele ei saa vastata. Ta täitis oma
ametikohustusi politseis alati hästi. Naised on täiesti võimelised
õppima tulirelvi käsitsema. Industrial Tribunal peab hindama, kas
konkreetsete ülesannete puhul, mida ta pidi täitma, on võimalik teha
direktiivi artikli 2 lõikes 2 sätestatud erand. See säte ei
võimalda teda üldiselt igasugusest töökohast RUC Full-time Reserve’is
ilma jätta.
Ühendkuningriigi
valitsuse arvates on liikmesriikidel kaalutlusõigus otsustada, kas
riigi või avaliku julgeoleku või avaliku korra kaitsmise vajaduse tõttu
on politseitöö kontekst niisugune, et seda tööd ei saa teha
tulirelvadega varustatud naine. Liikmesriigid võivad seejuures arvesse
võtta selliseid kriteeriume nagu füüsilise jõu erinevus, avalikkuse
võimalik reaktsioon relvastatud naispolitseinike ilmumisel ja nende
vastu suunatud rünnete oht. Kuna Chief Constable tegi oma otsuse neid
kriteeriume arvestades, kuulub see direktiivi artikli 2
lõike 2 kohaldamisalasse.
Komisjon
asub seisukohale, et relvastatud politseiniku ametit võib selle
konteksti, aga mitte laadi tõttu vaadelda tegevusena, mille puhul sugu
on määrav tegur. Erandit peavad siiski põhjendama konkreetsed ülesanded,
mitte ametikoht üldiselt. Eelkõige tuleb kinni pidada meetmete
proportsionaalsuse põhimõttest. Siseriiklik kohus peab kõnealust
diskrimineerimist hindama sellest aspektist lähtuvalt.
Sellega
seoses tuleb kõigepealt tõdeda, et Põhja-Iirimaa pädevate
politseiasutuste otsus teha avaliku julgeoleku tagamise tõttu erand
reeglist, mida rakendatakse üldiselt Ühendkuningriigi teistes osades ja
mille kohaselt politseinikud on oma tavaliste ametikohustuste täitmisel
relvastamata, ei teinud mingit vahet meeste ja naiste vahel ega kuulu
võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamisalasse. Ainult seepärast, et Chief
Constable otsustas, et naised ei kanna tulirelvi ega saa ka nende
relvade käsitsemise alast koolitust, et tavalisi politseiülesandeid
täidavad edaspidi relvastatud mehed ning et nende RUC Full-time
Reserve’i kuuluvate naiste lepinguid, kes nagu ka M. Johnston
täitsid varem tavalisi politseiülesandeid, ei pikendata, on tähtis
hinnata neid meetmeid direktiivi sätteid silmas pidades.
Kuna
eelotsusetaotlusest nähtuvalt on Sex Discrimination Order sõnaselge
sätte alusel kohaldatav politseiteenistusele ning sellega seoses ei
tehta kohaldavates erisätetes meeste ja naiste vahel mingit vahet, ei
tule politsei kutsetegevuse laad vaidlusaluse diskrimineerimise
õigustusena arvesse. Küll aga on tarvis kaaluda, kas sugu on
eelotsusetaotluses kirjeldatud tegevuse konteksti tõttu määrav tegur.
Nagu
selgub eelotsusetaotlusest, hakkas Chief Constable RUC Full-time
Reserve’i kuuluvate naiste puhul niisugust poliitikat rakendama
põhjendusel, et kui naised oleksid relvastatud, langeksid nad sagedamini
rünnete ohvriks ning nende relvad võiksid sattuda ründajate kätte, et
avalikkus suhtuks naiste relvakandmisesse halvasti, sest see oleks liiga
suures vastuolus relvastamata politsei ideaaliga, et relvastatud naised
oleksid vähem efektiivsed sotsiaalse iseloomuga politseiülesannete
täitmisel ning suhtlemisel perede ja lastega, mille puhul nad on eriti
hinnatud. Nõnda põhjendas Chief Constable oma poliitikat
eritingimustega, milles Põhja-Iirimaal politseiülesandeid täita tuleb,
võttes arvesse avaliku julgeoleku nõudeid tõsiste riigisiseste häirete
korral.
Mis
puudutab küsimust, kas selline põhjendus on hõlmatud direktiivi
artikli 2 lõikega 2, siis kõigepealt tuleb märkida, et kuna
tegemist on erandiga direktiivis sätestatud üksikisiku õigusest, peab
seda sätet tõlgendama kitsalt. Tuleb siiski tunnistada, et relvastatud
politsei liikmete kutsealase tegevuse konteksti määrab keskkond, milles
see tegevus toimub. Sellega seoses ei saa välistada võimalust, et
tõsiste riigisiseste häirete olukorras võib see, kui naised kannavad
relva, suurendada nende vastu suunatud rünnete ohtu ning olla seetõttu
vastuolus avaliku julgeoleku nõuetega.
Neil
asjaoludel võib teatud politseiülesannete kontekst olla niisugune, et
sugu on nende puhul määravaks teguriks. Liikmesriik võib niisiis anda
need ülesanded ja ka vastava koolituse vaid meestele. Sel juhul on
liikmesriigid vastavalt direktiivi artikli 9 lõikele 2
kohustatud kõnesolevaid tegevusi perioodiliselt hindama, et sotsiaalset
arengut silmas pidades otsustada, kas võib veel säilitada erandi
direktiiviga kehtestatud üldisest korrast.
Veel
tuleb meenutada, et kui tegemist on erandiga mingist üksikisiku
õigusest, näiteks direktiivis sätestatud meeste ja naiste võrdse
kohtlemise põhimõttest, tuleb erandi kohaldamisala kindlaks määrates
järgida proportsionaalsuse põhimõtet, mis on osa ühenduse õiguskorra
aluseks olevatest üldistest õiguspõhimõtetest. See põhimõte nõuab, et
erandid ei ületaks taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiva ja vajaliku
piire ning et võimalikult suures ulatuses kooskõlastataks võrdse
kohtlemise põhimõte avaliku julgeoleku nõuetega, mis on kõnesoleva
tegevuse konteksti puhul määravad.
EMÜ
asutamislepingu artiklis 177 ette nähtud pädevuse jaotusest
tulenevalt on siseriikliku kohtu otsustada, kas põhjendused, millest
lähtus Chief Constable, on tõepoolest põhjendatud ning õigustavad
M. Johnstoni puhul võetud konkreetset meedet. See kohus peab ka
jälgima proportsionaalsuse põhimõtte järgimist ning kontrollima, kas
M. Johnstoni lepingu pikendamisest keeldumist oleks saanud vältida,
andes naistele ülesandeid, mida oleks ilma eesmärkide saavutamist ohtu
seadmata saanud täita relvastamata.
Industrial
Tribunal’i teisele ja kolmandale küsimusele tuleb niisiis vastata, et
direktiivi 76/207 artikli 2 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et
hinnates, kas politseiniku kutsealase tegevuse konteksti tõttu on
politseiniku sugu selle tegevuse puhul määravaks teguriks, võib
liikmesriik võtta arvesse avaliku julgeoleku nõudeid, selleks et anda
olukorras, mida iseloomustavad sagedased ründed, üldiste
politseiülesannete täitmine ainult tulirelvadega varustatud meestele.

Erandid, mida tingib naiste kaitsmise vajadus
Seejärel
palub Industrial Tribunal oma neljandas ja viiendas küsimuses Euroopa
Kohtul tõlgendada mõistet „naiste kaitse” direktiivi artikli 2
lõike 3 tähenduses ning mõistet „kaitsmisvajadus” artikli 2
lõike 3 punkti c tähenduses, millest mõningad siseriiklikud
sätted on lähtunud, et olla võimeline otsustama, kas vaidlusalune erinev
kohtlemine on hõlmatud erandiga võrdse kohtlemise põhimõttest, mis on
selleks puhuks ette nähtud.
M. Johnstoni
arvates tuleb neid sätteid tõlgendada kitsalt ning nende eesmärk on
vaid tagada naiste erikohtlemine, et kaitsta nende tervist ja
julgeolekut raseduse ja sünnituse korral. Naiste täieliku väljajätmise
puhul politsei relvastatud üksustest ei ole tegemist sellise juhtumiga.
Ühendkuningriigi
valitsus märgib, et RUC Full-time Reserve’i kuuluvate naiste suhtes
rakendatava poliitika eesmärk on kaitsta naisi, hoides ära nende
langemise rünnete ohvriteks. Naiste kaitse mõiste võib hõlmata sellise
eesmärgi tõsiste rahutuste perioodil. Ka komisjon arvab, et sellist
erandlikku olukorda nagu Põhja-Iirimaal ning sellega kaasnevaid ohte,
mis ähvardavad tulirelvadega varustatud naispolitseinikke, võib naiste
kaitse aspektist lähtuvalt arvesse võtta.
Sellega
seoses tuleb märkida, et nii nagu direktiivi artikli 2
lõiget 2, peab kitsalt tõlgendama ka selle lõiget 3, mis
määrab ühtlasi kindlaks artikli 3 lõike 2 punkti c
kohaldamisala. Sellest, et eraldi on mainitud rasedust ja sünnitust,
tuleb järeldada, et direktiivi eesmärk on kaitsta esiteks naise
bioloogilist seisundit ning teiseks naise ja tema lapse erilist suhet.
Direktiivi see säte ei võimalda niisiis jätta naisi mingist tööst
kõrvale põhjusel, et avaliku arvamuse kohaselt tuleb neid kaitsta rohkem
kui mehi ohtude eest, mis varitsevad ühtemoodi nii mehi kui naisi ning
mis erinevad sellistest naise kaitsmise erivajadusest nagu need, mida on
direktiivis eraldi mainitud.
Miski
ei viita sellele, et risk ja ohud, mis varitsevad politseiteenistuses
naisi sellises olukorras nagu Põhja-Iirimaal, erineksid riskist ja
ohtudest, mis varitsevad mehi samade ülesannete täitmisel. Naiste
täielik väljajätmine üldise ja mitte konkreetselt just naisi ähvardava
ohu tõttu selliselt töölt avaliku julgeoleku kaitse eesmärgil ei kuulu
niisuguse erineva kohtlemise hulka, mis on direktiivi artikli 2
lõikes 3 naiste kaitsmise vajaduse tõttu lubatud.
Seetõttu
tuleb Industrial Tribunal’i neljandale ja viiendale küsimusele vastata,
et meeste ja naiste erinev kohtlemine, mis on direktiivi 76/207
artikli 2 lõikes 3 naiste kaitsmise vajaduse tõttu lubatud, ei
hõlma riski ja ohte, mis ähvardavad teatud olukorras iga relvastatud
politseinikku tema ametikohustuste täitmisel ega ähvarda spetsiaalselt
naisi.

Direktiivi 76/207 mõju
Industrial
Tribunal tahab oma kuuendas küsimuses veel teada, kas üksikisik võib
siseriiklikus kohtus arutatava vaidluse käigus tugineda direktiivi
sätetele. Eelnenut arvestades kerkib see küsimus üles eelkõige
direktiivi artiklite 2 ja 6 puhul.
M. Johnston
arvab, et direktiivi artikli 2 lõige 1 on tingimusteta ning
piisavalt selge ja täpne, et olla vahetu õigusmõjuga. Sellele saab
tugineda vaidluses Chief Constable’i kui avaliku võimu esindajaga. Igal
juhul on direktiivil vahetu horisontaalne mõju ka üksikisikutele.
Ühendkuningriigi
valitsuse arvates on direktiivi artikli 2 lõige 1 tingimuslik
säte, kuna selle suhtes kehtivad erandid, mille kohaldamise üle võivad
liikmesriigid otsustada kaalutlusõiguse alusel. Chief Constable on
konstitutsiooniõiguse järgi riigist sõltumatu ning esineb antud juhul
vaid tööandjana; sellistes suhetes ei ole direktiivil vahetut õigusmõju.
Komisjon
arvab, et antud kohtuasjas võib otsuse teha siseriikliku õiguse alusel
ning ei ole vajadust lahendada direktiivi artiklite 2 ja 3
vahetu õigusmõju küsimust.
Sellega
seoses tuleb kõigepealt märkida, et kõigil juhtudel, mil direktiivi on
õigesti rakendatud, ulatub selle mõju üksikisikuteni vaid asjaomase
liikmesriigi rakendusmeetmete kaudu. Küsimus, kas artikli 2
lõikele 1 võib tugineda siseriiklikus kohtus, langeb ära niipea,
kui on selge, et siseriiklik õigus on selle sätte rakendanud.
Erand
võrdse kohtlemise põhimõttest, mida lubab artikli 2 lõige 2,
nagu eespool kirjeldatud, on liikmesriikide jaoks vaid üks võimalus.
Selle üle, kas siseriiklikes õigusnormides on seda võimalust kasutatud,
otsustab pädev siseriiklik kohus, kes hindab ka nende sisu. Küsimus, kas
üksikisik võib tugineda direktiivi sättele, selleks et vältida erandit,
mille näevad ette siseriiklikud õigusnormid, kerkib üles ainult siis,
kui see erand ületab direktiivi artikli 2 lõikes 2 lubatud
erandite piirid.
Selles
kontekstis tuleb kõigepealt märkida, nagu Euroopa Kohus on leidnud
10. aprilli 1984. aasta otsustes kohtuasjas 14/83: von Colson
ja Kamann (EKL 1984, lk 1891) ning kohtuasjas 79/83: Harz
(EKL 1984, lk 1921), et direktiivist tulenev liikmesriikide
kohustus saavutada direktiivis ette nähtud tulemus, samuti
asutamislepingu artiklis  5 sätestatud liikmesriikide kohustus
võtta kõik üld- ja erimeetmed eelnimetatud kohustuse täitmiseks lasub
kõikidel liikmesriikide ametiasutustel, kaasa arvatud kohtutel nende
pädevuse piires. Sellest järeldub, et siseriikliku õiguse – ja eriti
mõne spetsiaalselt direktiivi 76/207 rakendamiseks vastu võetud
siseriikliku õigusakti sätete – kohaldamisel peab siseriiklik kohus
tõlgendama oma siseriiklikku õigust direktiivi sõnastust ja eesmärki
silmas pidades, et saavutada EMÜ asutamislepingu artikli 189
kolmandas lõigus ette nähtud tulemus. Niisiis peab Industrial Tribunal
tõlgendama Sex Discrimination Order’ sätteid ja eriti selle
artikli 53 lõiget 1 direktiivi sätteid silmas pidades, nii
nagu neid tõlgendati eespool, et tagada direktiivi täielik toime.
Kui
eelnevat arvesse võttes kerkib siiski üles küsimus, kas üksikisik võib
siseriiklikes õigusnormides ette nähtud erandi vaidlustamiseks tugineda
direktiivile, tuleb meenutada Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat (vt
eelkõige 19. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 8/81:
Becker, EKL 1982, lk 53). Konkreetsemalt otsustas Euroopa
Kohus hiljuti oma 26. veebruari 1986. aasta otsuses kohtuasjas
152/84: Marshall (EKL 1986, lk 723), et direktiivi 76/207
teatud sätted on sisu osas tingimusteta ja piisavalt täpsed ning
üksikisikud võivad nendele tugineda liikmesriigi vastu, kui viimane on
need valesti üle võtnud.
See
tõdemus tehti eespool viidatud 26. veebruari 1986. aasta
otsuses direktiivi artikli 2 lõikes 1 ette nähtud võrdse
kohtlemise põhimõtte kohaldamise kohta artikli 5 lõikes 1
vaadeldud vallandamistingimuste valdkonnas. Sama kehtib ka
artikli 2 lõikes 1 ette nähtud põhimõtte kohaldamise kohta
seoses töö saamise, kutseõppe ja edasise kutseõppe saamise tingimustega,
millele viidatakse artikli 3 lõikes 1 ja artiklis 4 ning
millega on antud juhtumil tegemist.
Samas
26. veebruari 1986. aasta otsuses leidis Euroopa Kohus, et üksikisikud
võivad vaidluses riigiasutusega tugineda direktiivile, ilma et tehtaks
vahet, kas viimane toimib tööandjana või avaliku võimu esindajana. Mis
puudutab sellist ametivõimu nagu Chief Constable, siis tuleb märkida, et
eelotsusetaotlusest nähtub, et viimane on politsei juhtimise eest
vastutav ametnik. Avaliku võimu esindaja, kellele on riigi poolt
ülesandeks tehtud avaliku korra ja julgeoleku kaitse, missugused ka ei
oleks tema suhted teiste riigiasutustega, ei toimi üksikisikuna. Ta ei
saa ära kasutada asjaolu, et riik, mille osa ta on, on ühenduse õigust
eiranud.
Kuuendale
küsimusele tuleb niisiis vastata, et kui tegemist on avalikku korda ja
julgeolekut kaitsma kohustatud ning tööandjana toimiva riigiasutusega,
võivad üksikisikud nõuda direktiivi 76/207 artikli 2 lõikes 1
ette nähtud meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamist
artikli 3 lõikes 1 ja artiklis 4 viidatud valdkondades,
mis puudutavad töö saamise, kutseõppe ja edasise kutseõppe saamise
tingimusi, selleks et vältida siseriiklikes õigusaktides sätestatud
erandi tegemist sellest põhimõttest, kui see ületab artikli 2
lõikes 2 lubatud erandite piirid.
Mis
puudutab direktiivi artiklit 6, mis on ka käesolevas asjas
kohaldatav, nagu eespool selgitatud, siis leidis Euroopa Kohus juba
eespool viidatud 10. aprilli 1984. aasta otsustes, et see
artikkel ei sisalda võimaliku diskrimineerimise sanktsioonide osas
mingit tingimusteta ja piisavalt täpset kohustust, millele üksikisik
võiks tugineda. Seevastu tuleneb sellest artiklist, mida tõlgendatakse
selle aluseks olevat üldpõhimõtet silmas pidades, et igal isikul, kes
leiab, et teda on meeste ja naiste vahelise diskrimineerimise tõttu
õigusvastaselt koheldud, peab olema õigus tõhusale kohtulikule kaitsele,
ning seetõttu on see säte piisavalt täpne ja tingimusteta, nii et
sellele võib tugineda liikmesriigi vastu, kes ei ole seda oma
siseriiklikus õiguskorras täiel määral rakendanud.
Vastusena
kuuenda küsimuse sellele osale tuleb niisiis tõdeda, et artikli 6
sättele, mille kohaselt peab olema õigus tõhusale kohtulikule kaitsele
igal isikul, kes leiab, et teda on meeste ja naiste vahelise
diskrimineerimise tõttu õigusvastaselt koheldud, on üksikisikutel õigus
tugineda liikmesriigi vastu, kes ei ole seda sätet oma siseriiklikus
õiguskorras täiel määral rakendanud.

EMÜ asutamislepingu artikkel 224
Artikli 224
tõlgendamist puudutava seitsmenda küsimuse kohta järeldub eelnevast, et
käesolevas asjas käsitletuga sarnasel juhul võimaldab direktiivi 76/207
artikli 2 lõige 2 liikmesriigil arvesse võtta avaliku
julgeoleku kaitse nõudeid. Mis puudutab nõuet, et oleks tagatud
direktiivi normide täitmise kohtulik kontroll, siis mitte miski toimikus
ega ükski Euroopa Kohtule esitatud seisukoht ei viita sellele, et
tõsiste riigisiseste häirete olukord Põhja-Iirimaal muudaks kohtuliku
kontrolli võimatuks või et selline kohtulik kontroll muudaks avaliku
julgeoleku kaitse huvides võetud meetmed ebatõhusaks. Neil asjaoludel ei
kerki käesolevas asjas üles küsimust, kas liikmesriik võib tugineda
EMÜ asutamislepingu artiklile 224, et vabaneda kohustustest,
mille kehtestab talle ühenduse õigus ja eelkõige direktiiv.
Seitsmes küsimus langeb niisiis ära, kui arvestada vastuseid eelmistele küsimustele.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule märkusi esitanud Ühendkuningriigi valitsuse ja Taani valitsuse
ning Euroopa Ühenduste Komisjoni kohtukulusid ei hüvitata. Et
põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus siseriiklikus kohtus
poolelioleva asja üks staadium, otsustab kulude jaotuse nimetatud kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks
küsimustele, mis talle 8. augusti 1984. aasta otsusega esitas
Industrial Tribunal of Northern Ireland, otsustab:
1.
Nõukogu
9. veebruari 1976. aasta direktiivi 76/207 artiklis 6
ette nähtud tõhusa kohtuliku kontrolli põhimõttega on vastuolus, kui
siseriikliku ametivõimu õiend, mis kinnitab, et meeste ja naiste võrdse
kohtlemise põhimõttest avaliku julgeoleku kaitse huvides erandi tegemise
tingimused on täidetud, tunnistatakse vaieldamatuks tõendiks, mis
välistab igasuguse kohtuliku kontrolli. Artikli 6 sättele, mille
kohaselt peab olema õigus tõhusale kohtulikule kaitsele igal isikul, kes
leiab, et teda on meeste ja naiste vahelise diskrimineerimise tõttu
õigusvastaselt koheldud, on üksikisikutel õigus tugineda liikmesriigi
vastu, kes ei ole seda sätet oma siseriiklikus õiguskorras täiel määral
rakendanud.
2.
Soolist
diskrimineerimist, mis pannakse toime avaliku julgeoleku kaitsmise
eesmärgil, tuleb uurida, pidades silmas erandeid võrdse kohtlemise
põhimõttest, mis on ette nähtud direktiivis 76/207.
3.
Direktiivi
76/207 artikli 2 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et hinnates,
kas politseiniku kutsealase tegevuse konteksti tõttu on politseiniku
sugu selle tegevuse puhul määravaks teguriks, võib liikmesriik võtta
arvesse avaliku julgeoleku nõudeid, selleks et anda olukorras, mida
iseloomustavad sagedased ründed, üldiste politseiülesannete täitmine
ainult tulirelvadega varustatud meestele.
4.
Meeste
ja naiste erinev kohtlemine, mis on lubatud direktiivi 76/207
artikli 2 lõikes 3 naiste kaitsmise vajadusel, ei hõlma riski
ja ohte, mis ähvardavad teatud olukorras iga relvastatud politseinikku
tema ametikohustuste täitmisel ega ähvarda spetsiaalselt naisi.
5.
Kui
tegemist on avalikku korda ja julgeolekut kaitsma kohustatud ning
tööandjana toimiva riigiasutusega, võivad üksikisikud nõuda direktiivi
76/207 artikli 2 lõikes 1 ette nähtud meeste ja naiste võrdse kohtlemise
põhimõtte kohaldamist artikli 3 lõikes 1 ja artiklis 4 viidatud
valdkondades, mis puudutavad töö saamise, kutseõppe ja edasise kutseõppe
saamise tingimusi, selleks et vältida siseriiklikes õigusaktides
sätestatud erandi tegemist sellest põhimõttest, kui see ületab artikli 2
lõikes 2 lubatud erandite piirid.
Mackenzie Stuart
Koopmans
Everling
Bahlmann
Joliet
Due
Galmot
Kakouris
O’Higgins
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. mail 1986 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Kohtumenetluse keel: inglise.