CELEX: 62009CJ0345
Sociālais nodrošinājums
Regula (EEK) Nr. 1408/71
III sadaļas 1. nodaļa
28., 28.a un 33. pants
Regula (EEK) Nr. 574/72
29. pants
Personu brīva pārvietošanās
LESD 21. un 45. pants
Veselības apdrošināšanas pakalpojumi
Vecuma pensijas vai darba nespējas pensijas saņēmēji
Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav pensijas maksātājvalsts
Tādu pabalstu natūrā sniegšana dzīvesvietas valstī, kuri ir jāsedz pensijas maksātājvalstij
Reģistrācijas dzīvesvietas valstī neesamība
Iemaksu veikšanas pienākums pensijas maksātājvalstī
Izmaiņas pensijas maksātājvalsts tiesiskajā regulējumā
Veselības apdrošināšanas turpinātība
Atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 28., 28.a un 33. pantu, kā arī VI pielikuma R iedaļas 1. punkta
a) un b) apakšpunktu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu
darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas
Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006 (OV L 392, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”),
kā interpretēt 29. pantu Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK)
Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem,
kas pārvietojas Kopienā (OV L 74, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2007. gada 19. marta Regulu (EK) Nr. 311/2007
(OV L 82, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 574/72”), kā arī LESD 21. un 45. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp J. A. van Delftu, J. C. Rameru, J. M. van Viligenu, J. F. van der Natu, K. M. Jansenu
un O. Fokensu (turpmāk tekstā kopā – “prasītāji pamata lietā”) un
College voor zorgverzekeringen
(Veselības aprūpes apdrošināšanas padome, turpmāk tekstā – “
CVZ
”) par iemaksu veikšanu Nīderlandē ar likumu noteiktajā obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Regulas Nr. 1408/71 13. pantā, kas ietilpst II sadaļā ar nosaukumu “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”, ir paredzēts:
“Vispārīgi noteikumi
1.      Ievērojot 14.c un 14.f pantu, personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem.
Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
2.      Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
[..]
f)      tāda persona, uz kuru vairs neattiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, ja uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību
akti saskaņā ar kādu no iepriekšējos apakšpunktos izklāstītajiem noteikumiem vai saskaņā ar kādu no izņēmumiem vai īpašajiem
noteikumiem, kas izklāstīti 14. līdz 17. pantā, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo, saskaņā vienīgi
ar šo tiesību aktu noteikumiem.”
Regulas Nr. 1408/71 17.a pantā, kurš ir ietverts tajā pašā II sadaļā ar nosaukumu “Īpašie noteikumi attiecībā uz pensijas
saņēmējiem, kas saņem pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem”, ir noteikts:
“Tādu pensijas saņēmēju, kas saņem pensiju saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem vai pensijas saskaņā ar vairāku dalībvalstu
tiesību aktiem un kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, pēc viņa pieprasījuma var atbrīvot no pēdējās valsts tiesību aktu piemērošanas
attiecībā uz viņu, ja vien viņš nav pakļauts šādiem tiesību aktiem sakarā ar to, ka viņš strādā kādā arodā.”
Regulas Nr. 1408/71 III sadaļā ir ietverti īpaši noteikumi attiecībā uz dažādajām pabalstu kategorijām, uz kuriem ir piemērojama
šī regula saskaņā ar tās 4. panta 1. punktu. Minētās regulas III sadaļas 1. nodaļa attiecas uz slimības un maternitātes pabalstiem.
Minētās 1. nodaļas 5. iedaļā ar nosaukumu “Pensionāri un viņu ģimenes locekļi” ir ietverts Regulas Nr. 1408/71 28. pants ar
nosaukumu “Saskaņā ar vienas vai vairāku valstu tiesību aktiem maksājamas pensijas gadījumā, kad nepastāv tiesības uz pabalstiem
dzīvesvietas valstī”, kurā ir noteikts:
“1.      Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram
nav tiesību uz pabalstiem saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tomēr saņem šādus viņam un viņa ģimenes
locekļiem paredzētus pabalstus, ciktāl, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 18. pantu un VI pielikumu, viņam būtu uz to tiesības
saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem vai vismaz vienas no to dalībvalstu tiesību aktiem, kas ir kompetentas attiecībā
uz pensijām, ja viņš dzīvotu tādā valstī. Pabalstus piešķir, ņemot vērā šādus nosacījumus:
a)      pabalstus natūrā šā panta 2. punktā minētās institūcijas vārdā nodrošina dzīvesvietas institūcija tā, it kā attiecīgā persona
būtu pensionārs saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, un viņam būtu tiesības uz šādiem pabalstiem;
[..]
2.      Gadījumos, uz kuriem attiecas šā panta 1. punkts, pabalstu natūrā izmaksas sedz institūcija, ko paredz ar šādiem noteikumiem:
a)      ja pensionāram ir tiesības uz minētajiem pabalstiem saskaņā ar tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem, izmaksas sedz šīs
valsts kompetentā institūcija;
[..].”
Tajā pašā iedaļā Regulas Nr. 1408/71 28.a pantā ar nosaukumu “Pensijas, kas saskaņā ar vienas vai vairāku tādu dalībvalstu
tiesību aktiem, kuras nav dzīvesvietas valsts, maksājamas gadījumā, kad pastāv tiesības uz pabalstiem dzīvesvietas valstī”
ir noteikts:
“Ja pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, dzīvo
tādā dalībvalstī, saskaņā ar kuras tiesību aktiem tiesības uz pabalstiem natūrā nav atkarīgas no nosacījuma par apdrošināšanu
vai nodarbinātību, kā arī nav izmaksājama nekāda pensija, tad izmaksas par viņam un viņa ģimenes locekļiem nodrošinātajiem
pabalstiem natūrā sedz institūcija, kas pieder vienai no attiecībā uz pensijām kompetentajām dalībvalstīm, ko nosaka saskaņā
ar 28. panta 2. punktu, tādā mērā, kādā pensionārs un viņa ģimenes locekļi būtu tiesīgi uz šādiem pabalstiem saskaņā ar tiesību
aktiem, ko piemēro minētā institūcija, ja viņi dzīvotu tajā dalībvalstī, kur atrodas šī institūcija.”
Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 33. pantam, kas arī ietverts minētās regulas III sadaļas 1. nodaļas 5. iedaļā un kura nosaukums
ir “Iemaksas, kas jāveic pensionāriem”:
“1.      Institūcijai, kas ir atbildīga par pensiju maksāšanu un pieder pie dalībvalsts, kuras tiesību akti paredz atskaitījumus no
pensijas attiecībā uz [pensijas saņēmēja veicamajām] iemaksām slimības un maternitātes gadījumam, ir tiesības veikt šādus
atskaitījumus no šīs institūcijas izmaksājamām pensijām, ko aprēķina saskaņā ar attiecīgajiem tiesību aktiem tādā apmērā,
kādā pabalstu izmaksas saskaņā ar 27., 28., 28.a, 29., 31. un 32. pantu ir jāsedz minētās dalībvalsts institūcijai.
2.      Ja 28.a pantā minētajā gadījumā slimības un maternitātes pabalstu iegūšana ir atkarīga no nosacījuma par to, lai tiktu veiktas
iemaksas vai līdzīgi maksājumi saskaņā ar tādas dalībvalsts tiesību aktiem, kurā dzīvo attiecīgais pensionārs, tad, pamatojoties
uz šādu dzīvesvietas faktu, šīs iemaksas nav jāveic.”
Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 36. panta 1. punktam visā pilnībā kompensē pabalstus natūrā, ko saskaņā ar šīs regulas 28.,
28.a un 33. panta noteikumiem nodrošina vienas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā.
Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma R iedaļas 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā ir noteikts:
“1.      Veselības aprūpes apdrošināšana
a)      Attiecībā uz pabalstu natūrā atbilstīgi Nīderlandes tiesību aktiem personas, kam uz tiem ir tiesības, šīs regulas III sadaļas
1. un 4. nodaļas vajadzībām ir:
i)      personas, kurām atbilstoši
Zorgverzekeringswet
(Veselības aprūpes apdrošināšanas likums) 2. pantam ir jāapdrošinās pie veselības aprūpes apdrošinātāja,
un
ii)      ja tās vēl nav iekļautas i) punktā – personas, kuras ir citas dalībvalsts iedzīvotāji un kurām atbilstīgi regulai ir tiesības
uz veselības aprūpi savā dzīvesvietas valstī, par ko izmaksas sedz Nīderlande.
b)      Šā punkta a) apakšpunkta i) punktā minētajām personām atbilstoši
Zorgverzekeringswet
(Veselības aprūpes apdrošināšanas likums) ir jāapdrošinās pie veselības aprūpes apdrošinātāja un a) apakšpunkta ii) punktā
minētajām personām ir jāreģistrējas
College voor zorgverzekeringen
(Veselības aprūpes apdrošināšanas padome).
c)
Zorgverzekeringswet
(Veselības aprūpes apdrošināšanas likums) un
Algemene wet bijzondere ziektekosten
(Likums par īpašu medicīnas izdevumu vispārējo sistēmu) noteikumi par iemaksu veikšanas pienākumu attiecas uz a) apakšpunktā
minētajām personām un viņu ģimenes locekļiem. Iemaksas par ģimenes locekļiem iekasē no tās personas, no kuras ir iegūtas tiesības
uz veselības aprūpi.”
Regulas Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71, 29. pantā ar nosaukumu “Pabalsti natūrā pensionāriem
un viņu ģimenes locekļiem, kuru dzīvesvieta neatrodas dalībvalstī, saskaņā ar kuras tiesību aktiem viņi saņem pensiju vai
ir tiesīgi saņemt pabalstus” ir paredzēts:
“1.      Lai saņemtu pabalstus natūrā savas dzīvesvietas dalībvalstī saskaņā ar regulas 28. panta 1. punktu un 28.a pantu, pensionārs
un viņa ģimenes locekļi, kuru dzīvesvieta atrodas tajā pašā dalībvalstī, reģistrējas dzīvesvietas institūcijā, iesniedzot
izziņu, kas apliecina viņa tiesības uz minētajiem pabalstiem par sevi pašu un par saviem ģimenes locekļiem saskaņā ar vienas
valsts vai vienas no valstu tiesību aktiem, kuri paredz pensijas izmaksu.
2.      Šo izziņu pēc pensionāra pieprasījuma izsniedz par pensiju izmaksu atbildīgā institūcija vai institūcijas vai, atkarībā no
apstākļiem, institūcija, kura pilnvarota noteikt tiesības saņemt pabalstus natūrā, līdzko pensionārs atbilst nosacījumiem,
kas jāievēro, lai iegūtu tiesības saņemt šādus pabalstus. Ja pensionārs nav iesniedzis izziņu, dzīvesvietas institūcija saņem
to tieši no institūcijas vai institūcijām, kas ir atbildīgas par pensijas izmaksu, vai, atkarībā no apstākļiem, no institūcijas,
kura ir pilnvarota izsniegt šādu izziņu. Kamēr šī izziņa vēl nav saņemta, dzīvesvietas institūcija var, ņemot vērā tās pieņemtās
dokumentārās liecības, veikt pensionāra un viņa ģimenes locekļu, kuru dzīvesvieta atrodas tajā pašā dalībvalstī, provizorisku
reģistrāciju. Šāda reģistrācija tai institūcijai, kura ir atbildīga par pabalstu izmaksu natūrā, uzliek saistības vienīgi
tad, ja šī institūcija ir izdevusi 1. punktā paredzēto izziņu.”
Minētās regulas 95. pantā ir paredzēts, ka summu pabalstiem natūrā, kas piešķirta saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu,
kompetentās institūcijas atlīdzina tām institūcijām, kuras sniegušas minētos pabalstus, pamatojoties uz vienreizēju kopsummas
maksājumu, kurš pēc iespējas tuvāks faktiskajiem izdevumiem. Šajā pantā ir noteikta šī maksājuma aprēķināšanas kārtība.
Kā izriet no Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvās komisijas 1993. gada 7. oktobra
Lēmuma Nr. 153 par paraugveidlapām, kas vajadzīgas, lai piemērotu Padomes Regulu (EEK) Nr. 1408/71 un Padomes Regulu (EEK)
Nr. 574/72 (E 001, E 103–E 127) (OV 1994, L 244, 22. lpp.), kas grozīts ar Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā
nodrošinājuma administratīvās komisijas 2005. gada 17. marta Lēmumu Nr. 202 (OV 2006, L 77, 1. lpp.), E 121 veidlapa ir vajadzīgais
apliecinājums, lai reģistrētu pensijas saņēmēju un viņa ģimenes locekļus viņu dzīvesvietas institūcijā saskaņā ar Regulas
Nr. 1408/71 28. panta un Regulas Nr. 574/72 29. panta noteikumiem.

Valsts tiesiskais regulējums
Līdz 2006. gada 1. janvārim Likumā par slimokasēm (
Ziekenfondswet
, turpmāk tekstā – “
ZFW
”) bija paredzēts, ka obligātajā veselības apdrošināšanas sistēmā bija iekļauti vienīgi tie darba ņēmēji, kuru ienākumi bija
zem noteikta līmeņa.
Šo likumā paredzēto obligāto sistēmu ar zināmiem nosacījumiem varēja piemērot arī attiecībā uz personām, kuras dzīvo citā
dalībvalstī un kuras saņem vai nu vecuma pensiju saskaņā ar Likumu par vecuma pensiju vispārējo sistēmu (
Algemene Ouderdomswet
, turpmāk tekstā – “
AOW
”), vai darba nespējas pensiju saskaņā ar Likumu par apdrošināšanu darba nespējas gadījumos (
Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering
, turpmāk tekstā – “
WAO
”).
Savukārt personām, kuras netika iekļautas šajā sistēmā, bija jānoslēdz līgums privātās apdrošināšanas uzņēmumā izdevumu segšanai
slimības gadījumā.
Kopš 2006. gada 1. janvāra ar Veselības aprūpes apdrošināšanas likumu (
Zorgverzekeringswet
, turpmāk tekstā – “
ZVW
”) tika izveidota likumā paredzētā obligātā veselības apdrošināšanas sistēma attiecībā uz visām personām, kas vai nu dzīvo,
vai strādā Nīderlandē.
Minētā likuma 69. pants – redakcijā, kas piemērojama 2008. gada 1. augustā, – ir izteikts šādi:
“1.      Personām, kuras dzīvo ārvalstīs un kurām saskaņā ar Eiropas Kopienu Padomes regulu vai regulu, kura pieņemta saskaņā ar Līgumu
par Eiropas Ekonomisko zonu vai Konvenciju par sociālo nodrošinājumu, vajadzības gadījumā ir tiesības uz veselības aprūpi
vai tās izmaksu atlīdzināšanu saskaņā ar veselības apdrošināšanas tiesisko regulējumu valstī, kurā tās dzīvo, ir jāreģistrējas
[
CVZ
], ja tās saskaņā ar šo likumu ir pakļautas obligātajai apdrošināšanai.
2.      Personām 1. punkta izpratnē ir jāmaksā iemaksas, kuru summu nosaka ar ministrijas rīkojumu, no kuras ar šo ministrijas rīkojumu
noteikta daļa atbilstoši Likumā par veselības apdrošināšanas piemaksām [(
Wet op de zorgtoeslag
)] noteiktajam mērķim tiek uzskatīta par veselības apdrošināšanas iemaksu.
3.      Ja persona nereģistrējas četru mēnešu laikā pēc 1. punktā minēto tiesību rašanās, [
CVZ
] piemēro personai, kuras pienākums ir bijis reģistrēties, naudas sodu 130 % apmērā no iemaksas daļas 2. punkta nozīmē, kas
noteikta ar ministrijas rīkojumu, par laiku, sākot no attiecīgo tiesību rašanās dienas līdz reģistrācijas dienai, bet maksimāli
par pieciem gadiem.
4.      [
CVZ
] ir atbildīga par pārvaldību, kas izriet no 1. punkta un tajā minētā starptautiskā regulējuma, kā arī par lēmumiem attiecībā
uz 2. punktā minēto iemaksu iekasēšanu un piedzīšanu [..]”
Noteikumu par veselības aprūpes apdrošināšanu (
Regeling zorgverzekering
) 6.3.1. panta 1. punktā un 6.3.2. panta 1. punktā attiecīgi ir noteikts:
“Iemaksu apmērs, kas [
ZVW
] 69. panta 1. punktā minētajai personai ir jāmaksā, tiek aprēķināts, iemaksu pamatsummu reizinot ar skaitli, kas izriet no
attiecības starp veselības aprūpes vidējiem izdevumiem uz vienu personu, ko veselības apdrošināšanas sistēma sedz šīs personas
dzīvesvietas valstī, un veselības aprūpes vidējiem izdevumiem uz vienu personu, ko veselības apdrošināšanas sistēma sedz Nīderlandē.
[..]
Par personu, kura minēta [
ZVW
], saskaņā ar kuru tai ir tiesības uz pensiju, 69. panta 1. punktā, un par tās ģimenes locekļiem 6.3.1. pantā noteikto summu
atskaitījumus no pensijas veic kompetentā institūcija, kas maksā pensiju, un pārskaita tos veselības aprūpes apdrošināšanas
fondā.”
Veselības aprūpes apdrošināšanas likuma ieviešanas un pielāgošanas likuma (
Invoerings‑ en aanpassingswet Zorgverzekeringswet
, turpmāk tekstā – “
IZVW
”) 2.5.2. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Līgums par medicīniskās aprūpes apdrošināšanu vai tās izmaksām, kurš ir noslēgts par kādu vai ar kādu ārvalstīs dzīvojošu
apdrošināto, kuram saskaņā ar Eiropas Kopienu Padomes regulu vai attiecīgu regulu, kas pieņemta atbilstoši Līgumam par Eiropas
Ekonomisko zonu vai Konvenciju par sociālo nodrošinājumu, ir tiesības uz veselības aprūpi vai tās izmaksu segšanu, saskaņā
ar dzīvesvietas valsts tiesisko regulējumu par veselības aprūpes apdrošināšanu, sākot ar 2006. gada 1. janvāri, nav vairs
spēkā, ciktāl no līguma izriet tiesības, kas atbilst tām tiesībām, kuras, sākot no šī brīža, pienākas attiecīgajai personai
saskaņā ar šādu regulu vai konvenciju, ja apdrošinātais līdz 2006. gada 1. maijam ir izpildījis savu pienākumu reģistrēties
[
CVZ
] saskaņā ar [
ZVW
] 69. pantu.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
Visi prasītāji pamata lietā ir Nīderlandes pilsoņi, kuri dzīvo citās dalībvalstīs, nevis Nīderlandes Karalistē, – atbilstoši
katram konkrētam gadījumam Beļģijā, Spānijā, Francijā un Maltā – un kuriem tiek maksāta vai nu vecuma pensija saskaņā ar
AOW
, vai darba nespējas pensija atbilstoši
WAO
.
Pirms 2006. gada 1. janvāra šie prasītāji, no kuriem neviens nebija apdrošināts saskaņā ar likumā paredzēto obligāto veselības
apdrošināšanas sistēmu, kas noteikta ar
ZFW
, izdevumu segšanai slimības gadījumā noslēdza veselības apdrošināšanas līgumus privātos apdrošināšanas uzņēmumos, kuri atbilstoši
katram konkrētam gadījumam atrodas Nīderlandē vai citās dalībvalstīs.
Pēc tam, kad 2006. gada 1. janvārī spēkā stājās
ZVW
,
CVZ
uzskatīja, ka, ņemot vērā, ka prasītājiem pamata lietā tiktu piemērota
ZVW
paredzētā obligātā veselības apdrošināšanas sistēma, ja viņi dzīvotu Nīderlandē, viņiem atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28.
un 28.a pantam turpmāk ir tiesības uz tādiem pabalstiem natūrā dzīvesvietas dalībvalstī, kurus sedz valsts, kas maksā viņiem
pensiju, proti, Nīderlandes Karaliste.
CVZ
tādējādi katram no šiem prasītājiem nosūtīja veidlapu E 121, lai viņi varētu reģistrēties savas dzīvesvietas valsts slimokasē.
J. C. Ramers, J. F. van der Nats un “ar iebildumiem” O. Fokenss piekrita veikt šo reģistrāciju. Savukārt J. A. van Delfts,
J. M. van Viligens un K. M. Jansens atteicās reģistrēties.
Tajā pašā 2006. gada 1. janvārī tiem prasītājiem pamata lietā, kuri bija noslēguši privātās apdrošināšanas līgumu uzņēmumā,
kas reģistrēts Nīderlandē, šis līgums tika izbeigts saskaņā ar
IZVW
noteikumiem. Savukārt tie, kuri bija noslēguši šādu līgumu uzņēmumā, kas atrodas citā dalībvalstī, varēja turpināt to izmantot.
Atbilstoši katram konkrētajam gadījumam ar 2006. vai 2007. gadā pieņemtajiem lēmumiem tika veikti atskaitījumi no prasītāju
pamata lietā pensijām, lai segtu
ZVW
69. pantā paredzētās iemaksas apmēru un lai piemērotu obligāto veselības apdrošināšanas sistēmu, kas noteikta ar šo likumu.
Ar 2008. gada 31. janvāra un 17. decembra spriedumiem
Rechtbank te Amsterdam
[Amsterdamas tiesa] noraidīja prasītāju pamata lietā iesniegtās prasības, ar kurām bija apstrīdēti šie lēmumi.
Šie prasītāji vērsās
Centrale Raad van Beroep
[Sociālo lietu apelācijas instances tiesā], par šiem spriedumiem iesniedzot apelācijas sūdzības.
Atbilstoši lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu visi prasītāji pamata lietā šajā apelācijas tiesvedībā norādīja, ka Regulas
Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā nav iekļautas saistošas tiesību normas, pamatojoties uz kurām viņi attiecībā uz pabalstiem natūrā
būtu pakļauti dzīvesvietas valsts tiesiskajam regulējumam. Viņi uzskata, ka viņiem ir izvēle – vai nu, izmantojot E 121 veidlapu,
saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 29. pantu reģistrēties kompetentajā institūcijā dalībvalstī, kurā viņi dzīvo, lai šajā valstī
saņemtu pabalstus natūrā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantam, vai arī, nereģistrējoties šajā institūcijā, noslēgt
privātās apdrošināšanas līgumu. Šajā pēdējā minētajā gadījumā dalībvalsts, kura maksā pensijas, nedrīkstētu ieturēt iemaksas
saskaņā ar minētās regulas 33. pantu, jo šādā gadījumā pabalsti natūrā nebūtu jāsedz šīs valsts institūcijai.
Turklāt – joprojām saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu – visi prasītāji pamata lietā norādīja uz tādu tiesību pārkāpumu,
kas izriet no LESD 21. un 45. panta, pamatojoties uz to, ka viņiem ir jāmaksā iemaksas par pakalpojumiem dzīvesvietas valstī,
kurus viņi nevēlas izmantot tāpēc, ka, pēc viņu teiktā, to izmantošana ir neizdevīgāka. Viņi vēlas saglabāt iepriekšējo, līdz
2006. gada 1. janvārim pastāvošo situāciju, lai attiecībā uz visiem izdevumiem slimības gadījumā viņi paši varētu noslēgt
privātās apdrošināšanas līgumus.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
CVZ
apgalvo, ka tiesības uz pabalstiem natūrā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantam nav atkarīgas no reģistrācijas
dzīvesvietas valsts kompetentajā institūcijā, kas nozīmē, ka, pat ja attiecīgās personas nav reģistrējušās minētajā institūcijā
un tādēļ neizmanto no šiem noteikumiem izrietošās tiesības uz pabalstiem natūrā, dalībvalstij, kura maksā pensiju, ir tiesības
veikt iemaksu atskaitījumus no pensijas. Pretējā gadījumā tiktu apdraudēts sociālā nodrošinājuma sistēmas solidārais aspekts,
ņemot vērā, ka tad ikviena attiecīgā persona varētu gaidīt brīdi, kad viņai būs vajadzīga veselības aprūpe, lai reģistrētos
un tādējādi veiktu iemaksas.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto vairāki apstākļi, šķiet, norāda uz to, ka Regula Nr. 1408/71 izslēdz izvēles tiesības,
uz kurām atsaucas prasītāji pamata lietā. Minētajā regulā skaidri esot noteikts, kurai valstij ir jāmaksā attiecīgajai personai
pabalsti un kurai valstij šie pabalsti ir jākompensē. Turklāt, ja Regulā Nr. 1408/71 būtu paredzētas izvēles tiesības, tās
būtu skaidri norādītas. Gan no Regulas Nr. 574/72 29. panta, gan 2003. gada 3. jūlija sprieduma lietā C‑156/01
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
(
Recueil
, I‑7045. lpp., 40. punkts) varot izsecināt, ka reģistrācija dzīvesvietas dalībvalstī ir priekšnoteikums Regulas Nr. 1408/71
28. un 28.a panta piemērošanai. Šādos apstākļos, tā kā prasītāji pamata lietā nav reģistrējušies, Nīderlandes kompetentajām
institūcijām neesot jāsedz pabalsti Regulas Nr. 1408/71 33. panta izpratnē tāpēc, ka viņiem nevar tikt piešķirts nekāds pabalsts.
Līdz ar to nebūtu izpildīti visi šajā pantā paredzētie piemērošanas nosacījumi iemaksas iekasēšanai.
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka, ja Regula Nr. 1408/71 izslēdz izvēles tiesības, uz kurām atsaucas prasītāji pamata lietā,
būtu jānosaka, vai ieturētā iemaksa, piemērojot
ZVW
69. pantu un minētās regulas 33. pantu, ir pretrunā LESD 21. un/vai 45. pantam.
Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka, kaut arī dzīvesvietas valsts koeficienta piemērošana ir samazinājusi iemaksu apmēru
personām, kas nedzīvo Nīderlandē, zemākā līmenī par to summu, ko maksā personas ar dzīvesvietu Nīderlandē, un kaut arī Savienības
tiesības negarantē darba ņēmējam, ka tā darbības vai dzīvesvietas pārcelšana uz citu dalībvalsti neietekmēs viņa stāvokli
sociālā nodrošinājuma jomā, tomēr attiecībā uz prasītājiem pamata lietā, uz kuriem
ZVW
spēkā stāšanās dienā jau attiecās privātā apdrošināšana, šā likuma piemērošana varētu radīt sekas, ka iespēja izmantot tiesības
brīvi pārvietoties un uzturēties ārpus Nīderlandes teritorijas tiem šķitīs mazāk pievilcīga. Pirmkārt, viņiem būtu jāsedz
lielākas veselības apdrošināšanas izmaksas un, otrkārt, viņi saņemtu neizdevīgāku veselības aprūpi. Tomēr, ja Nīderlandes
likumdevēja mērķis nodrošināt visām personām, kuru dzīvesvieta ir Nīderlandē, obligāto veselības apdrošināšanu varētu tikt
pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, nav skaidrs, vai pienākums veikt iemaksas, pat ja netiek veikta reģistrācija
dzīvesvietas valstī, atbilst samērīguma principam.
Šādos apstākļos
Centrale Raad van Beroep
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. pants, Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma R iedaļas 1. punkta a) un b) apakšpunkts,
kā arī Regulas Nr. 574/72 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda valsts tiesību norma kā [
ZVW
] 69. pants tiktāl, ciktāl pensionāram, kurš principā var pamatot savas tiesības ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu,
ir jāreģistrējas [
CVZ
] un no šī pensionāra pensijas ir jāveic iemaksu atskaitījumi arī tad, ja viņš nav reģistrējies Regulas Nr. 574/72 29. panta
nozīmē?
2)      Vai [LESD 21.] un [45.] pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda valsts tiesību norma kā [
ZVW
] 69. pants tiktāl, ciktāl [Eiropas Savienības] pilsonim, kurš principā var pamatot savas tiesības ar Regulas Nr. 1408/71
28. un 28.a pantu, ir jāreģistrējas [
CVZ
], un no šī pilsoņa pensijas ir jāveic iemaksu atskaitījumi arī tad, ja viņš nav reģistrējies Regulas Nr. 574/72 29. panta
nozīmē?”
Pēc iesniedzējtiesas lūguma Tiesas priekšsēdētājs nolēma, ka šī lieta ir jāizskata prioritārā kārtībā saskaņā ar Tiesas Reglamenta
55. panta 2. punkta pirmo daļu.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. pants, skatot kopā ar Regulas Nr. 574/72
29. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā apspriestais,
kurā paredzēts, ka pensionāram, kuram pensija tiek maksāta saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un kurš – tāpat kā prasītāji
pamata lietā – dzīvo citā dalībvalstī, lai šajā pēdējā minētajā valstī saņemtu slimības pabalstus natūrā – tiesības, kuras
ir jānodrošina pirmajai minētajai dalībvalstij, – pirmkārt, ir jāreģistrējas pirmās minētās dalībvalsts kompetentajā institūcijā
un, otrkārt, atskaitījuma no minētās pensijas veidā jāveic iemaksas par šiem pabalstiem, pat ja viņš nav reģistrējies savas
dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šis jautājums ir uzdots tiesvedībā par tādu iemaksu tiesiskumu, kuru veikšanu
prasītājiem pamata lietā ir pieprasījušas Nīderlandes valsts iestādes par slimības pabalstiem natūrā, kurus saskaņā ar Regulas
Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu piešķir viņu dzīvesvietas dalībvalstī un kurus sedz Nīderlandes Karaliste. Šo iemaksu veikšanas
tiesiskums ir apstrīdēts pēc tam, kad 2006. gada 1. janvārī Nīderlandes Karalistē spēkā stājās jauna ar
ZVW
noteikta obligātā veselības apdrošināšanas sistēma, kura, aizstājot sistēmu, kura līdz šim datumam bija paredzēta ar
ZFW
attiecībā vienīgi uz darba ņēmējiem, kuru ienākumi bija zemāki par noteiktu slieksni, no šī brīža bija piemērojama visām
šajā dalībvalstī dzīvojošām vai strādājošām personām.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā ir paredzēta “kolīzijas norma”, saskaņā ar kuru
attiecībā uz pensionāriem, kuri saņem pensiju un dzīvo dalībvalstī, kas nav atbildīga par pensijas izmaksu, var noteikt institūciju,
kura ir atbildīga par šajos pantos minēto pabalstu sniegšanu, kā arī piemērojamos tiesību aktus (skat. 1980. gada 10. janvāra
spriedumu lietā 69/79
Jordens‑Vosters
,
Recueil
, 75. lpp., 12. punkts; 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C‑389/99
Rundgren
,
Recueil
, I‑3731. lpp., 43. un 44. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
, 39. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu pensionāri, kuriem ir tiesības saņemt pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību
aktiem un kuri dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem nav tiesību uz slimības pabalstiem natūrā, tomēr saņem šos viņu dzīvesvietas
dalībvalsts kompetentās institūcijas piešķirtos pabalstus, kurus apmaksā pensijas maksātājvalsts, ciktāl viņiem būtu uz to
tiesības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kas ir kompetenta attiecībā uz pensijām, ja viņi dzīvotu tādā valstī (skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
, 40., 47. un 53. punkts).
Regulas Nr. 1408/71 28.a pantā ir paredzēts pēc būtības līdzīgs noteikums, ja tiesības uz slimības pabalstiem natūrā pastāv
dzīvesvietas dalībvalstī, kura šīm tiesībām uz pabalstiem nepiemēro nosacījumu par to, ka personai ir jābūt apdrošinātai vai
nodarbinātai, un šī panta mērķis ir nesodīt dalībvalstis, kuru tiesiskajā regulējumā ir paredzētas tiesības uz pabalstiem
natūrā, pamatojoties vienīgi uz dzīvesvietas to teritorijā kritēriju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rundgren
, 43. un 45. punkts).
No tā izriet, ka šajā lietā pēc
ZVW
spēkā stāšanās uz pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, kā tas ir prasītāju pamata lietā
gadījumā, un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, un uz kuriem līdz šī likuma spēkā stāšanās brīdim neattiecās Regulas
Nr. 1408/71 28. un 28.a pants, – jo, ņemot vērā viņu ienākumu līmeni, un neatkarīgi no viņu dzīvesvietas, viņiem netika nodrošinātas
tiesības uz slimības pabalstiem, kuri paredzēti ar likumu noteiktajā obligātajā veselības apdrošināšanas sistēmā, – sākot
ar 2006. gada 1. janvāri attiecas minētajos pantos ietvertie noteikumi.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma R iedaļas 1. punkta a) un b) apakšpunktu pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuriem
ir tiesības uz Nīderlandes Karalistes apmaksājamajiem slimības pabalstiem natūrā savā dzīvesvietas dalībvalstī atbilstoši
šīs regulas 28. un 28.a pantam, šim nolūkam ir jāreģistrējas
CVZ
. Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 574/72 29. pantam, lai saņemtu šos pabalstus, viņiem arī ir jāreģistrējas viņu dzīvesvietas
dalībvalsts kompetentajā institūcijā, iesniedzot izziņu, kurā apliecinātas viņu tiesības uz minētajiem pabalstiem saskaņā
ar tās valsts tiesību aktiem, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu. Šī izziņa ir E 121 veidlapa.
No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šajā gadījumā pienākums pensionāriem, kuri saņem saskaņā ar Nīderlandes
tiesību aktiem maksājamu pensiju un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, – lai Nīderlandē saņemtu slimības pabalstus
natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu – reģistrēties
CVZ
, pat ja šis pienākums ir minēts pirmā prejudiciālā jautājuma formulējumā, pamata lietā ir apstrīdēts vienīgi tiktāl, ciktāl
saskaņā ar to minētā valsts no viņu pensijas atskaita iemaksas, kuru tiesiskums tiek apstrīdēts.
Šādos apstākļos jāuzskata, ka iesniedzējtiesa, uzdodot pirmo jautājumu, būtībā vēlas noskaidrot, vai pensionāri, kuri saņem
pensiju un kuri, kā prasītāji pamata lietā, dzīvo dalībvalstī, kura nav valsts, kas ir atbildīga par viņu pensiju izmaksu,
var, nereģistrējoties savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā, izvēlēties, ka viņiem netiek piemērota Regula
Nr. 1408/71, un līdz ar to atteikties no šajā pēdējā minētajā dalībvalstī saskaņā ar šīs regulas 28. un 28.a pantu sniedzamajiem
pabalstiem un tādējādi izvēlēties, ka viņiem atbilstoši minētās regulas 33. pantam nav jāveic iemaksas dalībvalstī, kura ir
atbildīga par viņu pensiju izmaksu.
Vispirms jānorāda, ka K. M. Jansens un O. Fokenss tomēr uzskata, ka pretēji iesniedzējtiesas pieņēmumam uz viņu situāciju
ir attiecināms nevis Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pants, bet gan šīs regulas 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts, saskaņā
ar kuru, tā kā attiecībā uz viņiem vairs nav piemērojami Nīderlandes tiesību akti, jo viņi Nīderlandē ir izbeiguši savu profesionālo
darbību, uz viņiem attiecas tikai un vienīgi viņu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti un viņiem nav ne mazāko izvēles iespēju.
Tādējādi Nīderlandes Karaliste neesot tiesīga par šiem pabalstiem iekasēt jebkādu iemaksu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktam tāda persona, uz kuru vairs neattiecas
kādas dalībvalsts tiesību akti, ja uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību akti saskaņā ar šīs pašas regulas
13. panta 2. punkta a)–d) apakšpunktu vai 14.–17. pantu, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo. Saskaņā
ar pastāvīgo judikatūru minētais 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts tostarp attiecas uz personām, kas pilnībā pārtrauc jebkādu
profesionālo darbību (1998. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑275/96
Kuusijärvi
,
Recueil
, I‑3419. lpp., 39. un 40. punkts, kā arī 2004. gada 11. novembra spriedums lietā C‑372/02
Adanez‑Vega
, Krājums, I‑10761. lpp., 24. punkts).
Tomēr šis vispārīgais noteikums, kurš ir iekļauts Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā ar nosaukumu “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”,
ir piemērojams vienīgi tiktāl, ciktāl šīs pašas regulas III sadaļā ietvertajos īpašajos noteikumos par dažādiem pabalstu veidiem
attiecībā uz šo vispārīgo noteikumu nav paredzēti izņēmumi (skat. 1982. gada 27. maija spriedumu lietā 227/81
Aubin
,
Recueil
, 1991. lpp., 11. punkts).
Taču tieši šīs regulas 28. un 28.a pants, kuri ir iekļauti III sadaļas 1. nodaļā ar nosaukumu “Slimība un maternitāte”, ir
atkāpe no šiem vispārīgajiem noteikumiem jautājumā par slimības pabalstu natūrā piešķiršanu pensionāriem, kuri saņem pensiju
un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav valsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu.
Līdz ar to tādā lietā kā pamata lietā iesniedzējtiesa pareizi nepiemēroja Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu,
tā vietā piemērojot šīs regulas 28. un 28.a pantu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, par sistēmas, kura noteikta ar minēto 28. un 28.a pantu, imperatīvo dabu
attiecībā uz pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuriem ir piemērojami šie noteikumi, un, otrkārt, par šo pensionāru pienākumu
veikt iemaksas attiecībā uz šajos noteikumos paredzētajiem pabalstiem.
Pirmkārt, attiecībā uz pensionāru, kuri saņem pensiju un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav valsts, kura ir atbildīga par pensijas
izmaksu, iespēju atteikties no tā, ka viņiem tiek piemērota Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā paredzētā sistēma, jānorāda,
ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Regulas Nr. 1408/71 noteikumi, kas nosaka piemērojamos tiesību aktus, veido kolīziju
normu sistēmu, kura tās noslēgtā rakstura dēļ liedz valsts likumdevējiem tiesības noteikt valsts tiesību aktu piemērošanas
apjomu un nosacījumus attiecībā uz personām, kas tiem pakļautas, un teritoriju, uz kuru šie valsts tiesību aktu noteikumi
attiecas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Adanez‑Vega
, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā Regulā Nr. 1408/71 paredzētās kolīziju normas imperatīvā veidā ir saistošas dalībvalstīm, vēl jo vairāk nevar tikt pieļauts,
ka sociāli apdrošinātās personas, uz kurām attiecas šie noteikumi, varētu pretoties to iedarbībai, ja tās varētu izvēlēties
atteikties no tā, ka šie noteikumi viņām tiek piemēroti. Ar Regulu Nr. 1408/71 noteiktā likumu kolīziju sistēma ir atkarīga
vienīgi no objektīvas situācijas, kurā atrodas attiecīgais darba ņēmējs (šajā ziņā skat. 1967. gada 12. decembra spriedumu
lietā 11/67
Couture
,
Recueil
, 487. un 500. lpp.; 1967. gada 13. decembra spriedumu lietā 12/67
Guissart
,
Recueil
, 551. un 562. lpp., un 1994. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑60/93
Aldewereld
,
Recueil
, I‑2991. lpp., 16.–20. punkts).
Šādā kontekstā Tiesa attiecībā uz migrējošiem darba ņēmējiem jau ir lēmusi, ka nedz ar LESD, it īpaši tā 45. pantu, nedz ar
Regulu Nr. 1408/71 šiem darba ņēmējiem nav piedāvāta izvēle iepriekš atteikties no tā, ka viņiem tiek piemērota it īpaši ar
minētās regulas 28. panta 1. punktu izveidotā sistēma (1998. gada 5. marta spriedums lietā C‑160/96
Molenaar
,
Recueil
, I‑843. lpp., 42. punkts).
Vispārīgi jānorāda, ka, ja ar Regulu Nr. 1408/71 sociāli apdrošinātām personām, uz kurām attiecas šī regula, būtu paredzētas
izvēles tiesības attiecībā uz piemērojamajiem tiesību aktiem, tas tajā
expressis verbis
tiktu atrunāts (iepriekš minētais spriedums lietā
Aubin
, 19. punkts).
Kā norādījis J. A. van Delfts un J. M. van Viligens, neapšaubāmi tas tostarp ir Regulas Nr. 1408/71 17.a panta gadījums, saskaņā
ar kuru tāds pensijas saņēmējs, kas saņem pensiju saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem vai pensijas saskaņā ar vairāku
dalībvalstu tiesību aktiem un kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, var lūgt, lai tiktu atbrīvots no pēdējās valsts tiesību aktu
piemērošanas attiecībā uz viņu, ja vien viņš nav pakļauts šādiem tiesību aktiem sakarā ar to, ka viņš strādā kādā arodā.
Tomēr nav strīda par to, ka šis noteikums, kas ir iekļauts Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā, nav piemērojams tādā lietā kā pamata
lieta, jo, kā atzinis J. A. van Delfts un J. M. van Viligens, minētās regulas 28. un 28.a pantā attiecībā uz šiem pensijas
saņēmējiem maksājamajiem slimības pabalstiem ir ietverti īpaši atkāpes saturoši noteikumi.
Savukārt, kā savu secinājumu 47. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā saskaņā ar to
formulējumu pensionāriem, kuri saņem pensiju un uz kuriem attiecas šie noteikumi, nav paredzētas nekādas izvēles tiesības.
Šīs regulas 28. pantā imperatīvā veidā ir paredzēts, ka, ja pensionārs, kurš saņem pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību
aktiem, dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņam nav tiesību uz pabalstiem, viņš tomēr “saņem” pabalstus natūrā, kurus piešķir šīs
dalībvalsts kompetentā institūcija tiktāl, ciktāl viņam būtu uz tiem tiesības, ja viņš dzīvotu par pensijas izmaksu atbildīgajā
dalībvalstī. Tāpat, ja dzīvesvietas dalībvalsts paredz tiesības uz pabalstiem natūrā, šīs regulas 28.a pantā par pensijas
izmaksu atbildīgajai dalībvalstij, nepiedāvājot nekādu citu iespēju, ir jākompensē šie pabalsti arī tiktāl, ciktāl minētās
pensijas saņēmējam būtu uz to tiesības, ja viņš dzīvotu par pensijas izmaksu atbildīgajā dalībvalstī.
Prasītāji pamata lietā tomēr apgalvo, ka atbilstoši Regulas Nr. 574/72 29. panta formulējumam, “lai saņemtu” pabalstus natūrā
savas dzīvesvietas dalībvalstī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu, pensionāram ir jāreģistrējas šīs valsts kompetentajā
institūcijā, iesniedzot izziņu E 121 veidlapas formā, kas apliecina viņa tiesības uz šiem pabalstiem saskaņā ar tiesību aktiem,
kuros paredzēta pensijas izmaksa.
Šie paši prasītāji tādēļ norāda, ka iepriekš minētā sprieduma lietā
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
40., 47. un 53. punktā Tiesa nolēma, ka tikai “tad, kad” pensionārs, reģistrējoties dzīvesvietas dalībvalsts institūcijā,
ir pievienojies ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu noteiktajai sistēmai, šim pensionāram ir tiesības uz pabalstiem natūrā šajā
pēdējā minētajā valstī. No tā izrietot, ka reģistrācijas kompetentajā dzīvesvietas dalībvalsts institūcijā neesamība pensionāram,
kurš saņem pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem un dzīvo citā dalībvalstī, ļauj atteikties no tiesībām uz
pabalstiem natūrā dzīvesvietas dalībvalstī.
Šo argumentāciju tomēr nevar atbalstīt.
Dalībvalsts kompetentā institūcija, izsniedzot veidlapu E 121, vienīgi apstiprina, ka attiecīgajai sociāli apdrošinātajai
personai būtu tiesības uz pabalstiem natūrā saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, ja šī persona tajā dzīvotu (pēc analoģijas
skat. 2000. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑202/97
FTS
,
Recueil
, I‑883. lpp., 50. punkts, kā arī 2000. gada 30. marta spriedumu lietā C‑178/97
Banks
u.c.,
Recueil
, I‑2005. lpp., 53. punkts).
Tā kā šāda veidlapa ir tikai un vienīgi deklaratīva, tās iesniegšana kādas dalībvalsts kompetentajā institūcijā attiecīgās
sociāli apdrošinātās personas reģistrācijai šajā valstī līdz ar to nevar būt par nosacījumu tiesību uz pabalstiem šajā dalībvalstī
piešķiršanai.
No tā izriet, ka Regulas Nr. 574/72 29. pantā paredzētā reģistrācija dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā ir
tikai un vienīgi administratīva formalitāte, kura ir jāizpilda, lai nodrošinātu efektīvu pabalstu natūrā piešķiršanu šajā
dalībvalstī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu. Tieši šādi ir jāsaprot iepriekš minētā sprieduma lietā
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
40., 47. un 53. punkts, kuros Tiesa konstatēja, ka vienīgi tad, kad pensionāri ir reģistrēti minētajā institūcijā, viņi saskaņā
ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu un Regulas Nr. 574/72 29. pantu no šīs pašas institūcijas saņem pabalstus natūrā.
Tādējādi, tā kā uz pensionāru, kas saņem pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecas Regulas Nr. 1408/71
28. un 28.a pantā minētā objektīvā situācija, viņam ir piemērojama šajos noteikumos paredzētā kolīzijas norma un viņš nevar
no tās atteikties, saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 29. pantu nereģistrējoties savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.
Līdz ar to Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantam attiecībā uz sociāli apdrošinātajām personām, uz kurām tie attiecas, ir
imperatīvs raksturs.
Otrkārt, attiecībā uz pienākumu veikt iemaksas dalībvalstī, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, K. M. Jansens un O. Fokenss
norāda, ka Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a panta piemērošana katrā ziņā nevar pamatot to, ka viņiem ir jāveic iemaksas ar
ZVW
izveidotajā obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā, jo, tā kā viņi nedz dzīvo, nedz ir nodarbināti Nīderlandē, viņiem
atbilstoši šim jaunajam tiesiskajam regulējumam šajā dalībvalstī nav tiesību saņemt slimības pabalstus natūrā. Pretēji
ZFW
ar
ZVW
no tā piemērošanas jomas
expressis verbis
ir izslēgti nerezidenti.
Tomēr šī argumentācija, kā izriet no šī sprieduma 37.–41. punkta, neievēro, ka Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā ir ietverta
“kolīzijas norma”, saskaņā ar kuru pensionāram, kurš saņem pensiju un kas dzīvo dalībvalstī, kura nav valsts, kas ir atbildīga
par pensijas izmaksu, ir tiesības uz slimības pabalstiem natūrā, kuru izmaksas sedz pēdējā minētā valsts, savā dzīvesvietas
dalībvalstī tiktāl, ciktāl viņiem būtu tādas tiesības saskaņā ar valsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, tiesību aktiem,
ja viņi tajā dzīvotu.
Tādējādi, kaut arī neapšaubāmi, kas nav arī ticis apstrīdēts, ka
ZVW
nav piemērojams pensionāriem, kuri pensiju saņem saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem un kuri – tāpat kā prasītāji pamata
lietā – dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, tomēr, tā kā šiem prasītājiem būtu tiesības uz slimības pabalstiem natūrā Nīderlandē
saskaņā ar
ZVW
, ja viņi dzīvotu šajā dalībvalstī, viņiem atbilstoši ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu izveidotajai sistēmai ir tiesības
uz šiem pabalstiem, kuru izmaksas sedz šī pati valsts, viņu dzīvesvietas dalībvalstī.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 33. panta 1. punktam tās dalībvalsts institūcijai, kas ir atbildīga
par pensiju maksāšanu un piemēro tiesību aktus, kuros ir paredzēti atskaitījumi no šīs pensijas attiecībā uz iemaksām slimības
pabalstu segšanai, ir tiesības veikt šādus atskaitījumus no šīs institūcijas izmaksājamām pensijām tādā apmērā, kādā pabalstu
izmaksas saskaņā ar 28. un 28.a pantu ir jāsedz minētās dalībvalsts institūcijai.
Šajā lietā nav strīda par to, ka Nīderlandes tiesību aktos, saskaņā ar kuriem prasītājiem pamata lietā tiek izmaksāta pensija,
ir paredzēti šādi atskaitījumi attiecībā uz iemaksām.
Atbilstoši ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu izveidotajai sistēmai pensionāram, kurš saņem pensiju, pabalstus natūrā
piešķir dzīvesvietas dalībvalsts kompetentā institūcija un to izmaksas sedz dalībvalsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu.
Šādos apstākļos, tā kā, ņemot vērā iepriekš minēto, pensionāri, kuri saņem pensiju un uz kuriem attiecas Regulas Nr. 1408/71
28. un 28.a pants, ievērojot ar šiem pantiem izveidotās sistēmas imperatīvo dabu, nevar izvēlēties atteikties no tiesībām
uz pabalstiem natūrā viņu dzīvesvietas dalībvalstī, nereģistrējoties šīs dalībvalsts kompetentajā institūcijā, šādas nereģistrēšanās
sekas nevar būt tādas, ka viņi tiek atbrīvoti no iemaksu veikšanas dalībvalstī, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, jo
šī pēdējā minētā dalībvalsts katrā ziņā ir atbildīga par izmaksu segšanu attiecībā uz viņiem un šī dalībvalsts nevar neievērot
minētajā regulā paredzēto sistēmu.
Neapšaubāmi, ja sociāli apdrošinātā persona nav reģistrējusies dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā, šī persona
šajā valstī nevar saņemt minētos pabalstus un līdz ar to tai nerodas nekādas izmaksas, kuras dalībvalstij, kura ir atbildīga
par pensijas izmaksu, būtu jāatlīdzina viņa dzīvesvietas dalībvalstij saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu, to skatot
kopā ar Regulas Nr. 574/72 95. pantu.
Tomēr šāds apstāklis nekādi neietekmē tiesību uz šiem pabalstiem pastāvēšanu un tādējādi attiecīgu pienākumu tās dalībvalsts
kompetentajā institūcijā, kuras tiesību aktos ir paredzētas šādas tiesības, veikt iemaksas attiecībā uz risku, kuru sedz šī
dalībvalsts saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem. Kā Tiesa jau ir lēmusi, neviens Savienības tiesību noteikums dalībvalsts
kompetentajai institūcijai nenosaka pienākumu pārbaudīt, vai sociāli apdrošinātajai personai pirms tās reģistrēšanas attiecīgās
dalībvalsts sistēmā un attiecīgu iemaksu iekasēšanas ir tiesības uz visiem ar veselības apdrošināšanas sistēmu paredzētajiem
pabalstiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Molenaar
, 41. punkts).
Kā norādīja Nīderlandes valdība un Eiropas Komisija, šāds pienākums veikt iemaksas tiesību uz pabalstiem pastāvēšanas dēļ,
pat ja minētie pabalsti faktiski netiek saņemti, ir solidaritātes principa, kurš ir ieviests ar valstu sociālā nodrošinājuma
sistēmām, neatņemama sastāvdaļa, jo šāda pienākuma neesamības gadījumā attiecīgās personas varētu tikt mudinātas gaidīt riska
iestāšanos un pēc tam veikt iemaksas šajā sistēmā.
Tādēļ tas, kā norāda J. A. van Delfts un J. M. van Viligens, ka, ņemot vērā viņu vecumu, viņiem, kuri bija un ir apdrošināti
pret slimības risku saskaņā ar privātā kārtā noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem, nav nekādas intereses spekulēt, nav svarīgi,
jo neapšaubāmi, ka šādas rīcības risks nevar tikt izslēgts vismaz attiecībā uz daļu no sociāli apdrošinātajām personām, kurām
tiek piemērota attiecīgā sociālā nodrošinājuma sistēma. Šādas sistēmas solidārais raksturs obligātā veidā ir jānodrošina visām
sociāli apdrošinātajām personām, uz kurām šī sistēma attiecas, neatkarīgi no individuālās rīcības, kuru varētu veikt katra
no šīm personām atkarībā no savām personiskajām vajadzībām. Pretējā gadījumā šī solidaritāte var pazaudēt visu savu būtību.
Turklāt J. A. van Delfts un J. M. van Viligens kļūdaini norāda, ka dalībvalsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, nevar
izmantot argumentu par attiecīgās sistēmas solidaritāti, jo tā nesedz slimības pabalstu natūrā sniegšanas risku dzīvesvietas
dalībvalstī.
Kaut arī atbilstoši Regulas Nr. 574/72 95. pantam saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu sniegto pabalstu apmēru
principā dzīvesvietas dalībvalsts institūcijai vienreizēja kopsummas maksājuma veidā atlīdzina tās dalībvalsts kompetentā
institūcija, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, tomēr ar šo naudas summu ir paredzēts segt visus attiecīgajām personām
sniegtos pabalstus natūrā un tās apmērs ir atkarīgs no vidējām gada izmaksām par veselības aprūpi uz vienu pensionāru dzīvesvietas
dalībvalstī. Saskaņā ar minēto tiesību normu šis vienreizējais kopsummas maksājums ir “pēc iespējas tuvāks” faktiskajiem izdevumiem
(šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
van der Duin
un
ANOZ Zorgverzekeringen
, 44. punkts).
No tā izriet, ka dalībvalsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu pensionāram, kurš dzīvo citā dalībvalstī, sedz visu risku,
kas ir saistīts ar slimības pabalstu natūrā sniegšanu dalībvalstī, kurā šis pensionārs dzīvo.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild šādi: Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. pants, skatot kopā ar Regulas
Nr. 574/72 29. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata
lietā apspriestais, kurā ir paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un kuri dzīvo
citā dalībvalstī, kurā viņiem atbilstoši minētajam 28. un 28. a pantam ir tiesības uz šīs dalībvalsts kompetentās institūcijas
sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma no minētās pensijas
veidā, pat ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.

Par otro jautājumu
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai LESD 21. un 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts
tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā apspriestais, kurā paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā
ar šīs valsts tiesību aktiem un kuri dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu
ir tiesības uz šīs pēdējās minētās dalībvalsts kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, pirmkārt,
ir jāreģistrējas tās dalībvalsts kompetentajā institūcijā, kura ir atbildīga par šīs pensijas izmaksu, un, otrkārt, attiecībā
uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma no minētās pensijas veidā, pat ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas
dalībvalsts kompetentajā institūcijā.
Kā jau izriet no šī sprieduma 43. punkta, pienākums minētajiem pensionāriem reģistrēties
CVZ
, lai saņemtu slimības pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu, pats par sevi nav apstrīdēts pamata
lietā.
Šādos apstākļos otrais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka ar to būtībā tiek jautāts, vai LESD 21. un 45. pants pieļauj tādu
valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā apspriestais, kurā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. pantam ir paredzēts,
ka pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav valsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, ir
jāveic iemaksas šajā pēdējā minētajā valstī, lai viņi varētu saņemt slimības pabalstus natūrā viņu dzīvesvietas dalībvalstī,
pat ja viņi nav reģistrējušies tās kompetentajā institūcijā.
Jāatgādina, ka gan no Tiesas judikatūras, gan no LESD 168. panta 7. punkta izriet, ka Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu
pilnvaras organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas un pieņemt noteikumus par veselības aprūpes pakalpojumu un medicīniskās
aprūpes organizēšanu un sniegšanu. Tā kā Eiropas Savienības līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas, katras dalībvalsts tiesību
aktos ir jāparedz sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas nosacījumi. Tomēr, īstenojot šīs pilnvaras, dalībvalstīm ir
jāievēro Savienības tiesības, tostarp Līguma noteikumi par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos vai arī katram Savienības pilsonim
piešķirto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (šajā ziņā skat. it īpaši 2009. gada 16. jūlija spriedumu
lietā C‑208/07
von Chamier‑Glisczinski
, Krājums, I‑6095. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑211/08 Komisija/Spānija,
Krājums, I‑0000. lpp., 53. punkts).
Ņemot to vērā, Tiesas sniegtā Regulas Nr. 1408/71 interpretācija, atbildot uz pirmo prejudiciālo jautājumu, ir vērā ņemama
neatkarīgi no risinājuma, kas izrietētu no iespējamās primāro tiesību piemērošanas. Tas, ka valsts pasākums var būt saderīgs
ar atvasināto tiesību noteikumu – šajā gadījumā ar Regulu Nr. 1408/71 –, nenozīmē, ka uz to neattiecas Līguma noteikumi (skat.
it īpaši 2006. gada 16. maija spriedumu lietā C‑372/04
Watts
, Krājums, I‑4325. lpp., 47. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
von Chamier‑Glisczinski
, 66. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 45. punkts).
No tā izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. panta piemērojamība tādai situācijai kā pamata lietā apspriestajai pati
par sevi neizslēdz, ka prasītāji pamata lietā saskaņā ar primārajām tiesībām var iebilst pret atskaitījumiem, kurus attiecībā
uz iemaksām veic tās dalībvalsts kompetentā institūcija, kura ir atbildīga par viņu pensiju izmaksu, lai viņu dzīvesvietas
dalībvalsts kompetentā institūcija varētu piešķirt slimības pabalstus natūrā (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
von Chamier‑Glisczinski
, 66. punkts).
Šajā lietā vispirms ir jāizvērtē, vai tāda situācija kā pamata lietā apspriestā ietilpst otrajā uzdotajā jautājumā minēto
noteikumu, proti, LESD 21. un 45. panta, piemērošanas jomā.
Vispirms attiecībā uz LESD 45. panta piemērojamību iesākumā jāatgādina, ka jēdziens “darba ņēmējs” Savienības tiesībās nav
viennozīmīgs, bet mainās atkarībā no paredzētās piemērošanas jomas. Tā LESD 45. panta ietvaros izmantotais darba ņēmēja jēdziens
noteikti nesaskan ar to, kas tiek izmantots LESD 48. panta un Regulas Nr. 1408/71 jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
von Chamier‑Glisczinski
, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
Runājot par LESD 45. pantu, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai “darba ņēmēja” jēdzienam šī panta izpratnē Savienības tiesībās
ir sava autonoma piemērojamība un tas nevar tikt interpretēts šauri. Par darba ņēmēju ir uzskatāma ikviena persona, kam ir
reāla un efektīva nodarbošanās, izņemot nodarbošanos, kas ir tik niecīga, ka tā ir tikai mazsvarīga un papildu nodarbošanās.
Saskaņā ar šo judikatūru darba attiecību raksturīga iezīme ir tā, ka persona noteiktu laiku citas personas labā un tās vadībā
sniedz pakalpojumus, pretī saņemot darba samaksu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
von Chamier‑Glisczinski
, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, kaut arī ar LESD 45. panta 3. punkta d) apakšpunktu, kā arī 17. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada
29. aprīļa Direktīvā 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu
teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK,
75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp.), personai pēc savas profesionālās darbības pabeigšanas
ir tiesības turpināt uzturēties dalībvalstī, kurā šī persona ieradās, lai tajā strādātu, saskaņā ar judikatūru personas, kuras
savu profesionālo darbību ir veikušas savas pilsonības dalībvalstī un tikai pēc aiziešanas pensijā ir izmantojušas savas tiesības
uzturēties citā dalībvalstī, turklāt bez jebkāda nolūka strādāt tajā algotu darbu, nevar pamatoties uz darba ņēmēju brīvu
pārvietošanos (2006. gada 9. novembra spriedums lietā C‑520/04
Turpeinen
, Krājums, I‑10685. lpp., 16. punkts, un 2009. gada 23. aprīļa spriedums lietā C‑544/07
Rüffler
, Krājums, I‑3389. lpp., 52. punkts).
Šajā lietā Tiesā iesniegtajos lietas materiālos ietvertie pierādījumi norāda, ka prasītāji pamata lietā, kuri ir sasnieguši
pensijas vecumu, ir Nīderlandes pilsoņi, saņem pensiju saskaņā attiecīgi ar
AOW
un
WAO
un visu savu profesionālo darbību ir veikuši Nīderlandē, bet pēc tam devās dzīvot uz citu dalībvalsti, kurā viņi neveic nekādu
profesionālo darbību un nekad nav meklējuši darbu.
J. A. van Delfts un J. M. van Viligens nepārprotami norāda, ka uz viņu situāciju varētu attiekties LESD 45. pants. Tomēr šī
apgalvojuma atbalstam viņi nav iesnieguši nevienu konkrētu pierādījumu, kas varētu apstrīdēt iepriekš minētos apsvērumus.
Tieši pretēji, šie prasītāji
expressis verbis
apgalvo, ka viņi ir emigrējuši uz citu dalībvalsti pēc došanās pensijā.
Šādos apstākļos jāuzskata – tāpat kā to dara Komisija, kā arī Francijas un Somijas valdības –, ka LESD 45. pants nevar tikt
piemērots tādā strīdā kā pamata lietā.
Tomēr ir jāuzsver, ka prasītājiem pamata lietā kā Nīderlandes pilsoņiem saskaņā ar LESD 20. panta 1. punktu katrā ziņā ir
Savienības pilsoņa statuss.
Dodoties uz citu dalībvalsti un izveidojot tajā dzīvesvietu, viņi ir izmantojuši viņiem ar LESD 21. panta 1. punktu piešķirtās
tiesības. Līdz ar to uz viņu situāciju ir attiecināmas Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties tādas
dalībvalsts teritorijā, kas nav viņu pilsonības dalībvalsts.
Atbilstoši LESD 21. panta 1. punktam ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot
Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus.
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka iespējas, kas Līgumā piedāvātas saistībā ar Savienības pilsoņu brīvu
pārvietošanos, nevarētu efektīvi izmantot, ja dalībvalsts pilsonim varētu liegt tās izmantot to šķēršļu dēļ, kurus viņa dzīvošanai
citā dalībvalstī rada viņa izcelsmes dalībvalsts tiesiskais regulējums, sodot viņu par šo tiesību izmantošanu (skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
von Chamier‑Glisczinski
, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītāji pamata lietā uzskata, ka tā iemesla dēļ, ka viņi pārcēlās dzīvot uz dalībvalsti, kas nav Nīderlande,
viņi attiecībā uz slimības pabalstu natūrā piešķiršanu atrodas nelabvēlīgākā situācijā par to, kādā viņi atrastos, ja viņi
dzīvotu Nīderlandē. Saistībā ar to, ka 2006. gada 1. janvārī spēkā stājās
ZVW
, attiecībā uz viņiem – pretēji Nīderlandē dzīvojošajām personām – ievērojami samazinājās aizsardzības līmenis, uz kuru viņiem
bija tiesības pret slimības risku, jo gan izmaksu, gan kvalitātes ziņā saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem
sniegtie pakalpojumi ir neizdevīgāki par tiem, kuri tiek piedāvāti saskaņā ar privātā kārtā noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem.
Savukārt Nīderlandē dzīvojošajām personām piedāvātie pakalpojumi atbilstoši
ZVW
ir līdzīgi tiem pakalpojumiem, kuri tiek piedāvāti saskaņā ar privātā kārtā noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā LESD 48. pantā paredzēta dalībvalstu tiesību aktu koordinēšana, nevis to saskaņošana, atšķirības
katras dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmās pēc būtības un no procedūras viedokļa un tādējādi arī atšķirības tur apdrošināto
personu tiesībās šī tiesību norma neietekmē, un katras dalībvalsts kompetencē, ievērojot Savienības tiesības, savos tiesību
aktos ir noteikt sociālā nodrošinājuma sistēmas pabalstu piešķiršanas nosacījumus (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
von Chamier‑Glisczinski
, 84. punkts).
Šādos apstākļos ar LESD 21. panta 1. punktu apdrošinātajai personai tiek nodrošināta vienīgi pārvietošanās uz citu dalībvalsti,
kas ir neitrāla sociālā nodrošinājuma, īpaši slimības pabalstu, jomā. Ņemot vērā starp dalībvalstu sistēmām un tiesību aktiem
pastāvošās atšķirības šajā jomā, šāda pārvietošanās katrā konkrētā gadījumā attiecīgajai personai varētu būt vairāk vai mazāk
izdevīga vai neizdevīga sociālās aizsardzības ziņā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
von Chamier‑Glisczinski
, 85. punkts).
No tā izriet, ka, pat ja tā piemērošana ir mazāk izdevīga, valsts tiesiskais regulējums sociālā nodrošinājuma jomā tik un
tā atbilst LESD 21. pantam, ja vien tā rezultātā netiek vienīgi maksātas sociālā nodrošinājuma iemaksas, nesaņemot pretī nekādu
labumu (pēc analoģijas skat. 2002. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑393/99 un C‑394/99
Hervein
u.c.,
Recueil
, I‑2829. lpp., 51. punkts; 2006. gada 9. marta spriedumu lietā C‑493/04
Piatkowski
, Krājums, I‑2369. lpp., 34. punkts, kā arī 2006. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑50/05
Nikula
, Krājums, I‑7029. lpp., 30. punkts).
Šajā lietā, kā izriet no šī sprieduma 41. punkta, kaut arī kopš 2006. gada 1. janvāra attiecībā uz pensionāriem, kuri saņem
pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, ir piemērojami viņu dzīvesvietas
dalībvalsts tiesību aktos paredzētie slimības pabalsti natūrā, lai arī iepriekš attiecībā uz viņiem netika piemērota nekāda
obligāta ar likumu noteikta veselības apdrošināšanas sistēma un tādējādi viņi pret slimības risku varēja vienīgi apdrošināties
saskaņā ar privātā kārtā noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem, tieši tā iemesla dēļ, ka Nīderlandes likumdevējs, īstenojot savas
pilnvaras sociālā nodrošinājuma sistēmu organizēšanas jomā, nolēma paplašināt obligātās ar likumu noteiktās veselības apdrošināšanas
piemērošanas jomu, proti, piemērojot to visām Nīderlandē dzīvojošajām personām, šāda lēmuma rezultātā, ņemot vērā Regulas
Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā paredzētās kolīzijas normas, minētie pensionāri bija vieni no tiem, kuriem bija tiesības uz
viņu dzīvesvietas dalībvalstī sniegtajiem slimības pabalstiem.
Jākonstatē, kā ir norādījusi Nīderlandes valdība, ka pamata lietā apspriestais valsts tiesiskais regulējums – tiktāl, ciktāl
tajā atbilstoši Regulas Nr.1408/71 noteikumiem ir paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuri ir nerezidenti, ir
tiesības uz slimības pabalstiem natūrā saskaņā ar viņu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, – drīzāk veicina Savienības
pilsoņu brīvu pārvietošanos, nekā to ierobežo, jo saskaņā ar šādu tiesisko regulējumu Savienības pilsoņiem dzīvesvietas dalībvalstī
ir tiesības saņemt savam veselības stāvoklim atbilstošu aprūpi saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tiem, kuri tiek piemēroti
personām, kuras ietilpst šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā.
Tā tas it īpaši ir pamata lietā, kurā netiek apstrīdēts, ka pēc tam, kad prasītāji pamata lietā valsts tiesās bija ierosinājuši
pagaidu noregulējuma tiesvedības, iemaksu apmērs, kas bija jāsamaksā pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes
tiesību aktiem un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, un kuram tika piemērots koeficients, kurš atspoguļo dzīves dārdzību
dzīvesvietas dalībvalstī, kopš tā brīža ir mazāks par to, kas ir jāmaksā Nīderlandē dzīvojošajiem pensionāriem, kuri saņem
tādu pašu pensiju.
Neapšaubāmi nevar izslēgt, kā ir norādījuši prasītāji pamata lietā, ka atbilstoši Regulai Nr. 1408/71 dzīvesvietas dalībvalstī
piešķirtie slimības pabalsti natūrā izmaksu un kvalitātes ziņā ir neizdevīgāki nekā Nīderlandē dzīvojošajām personām saskaņā
ar
ZVW
piedāvātie pabalsti.
Tomēr šādas atšķirības, kādas attiecībā uz aizsardzības pret slimības risku līmeni pastāv dalībvalstu sociālā nodrošinājuma
sistēmās, ņemot vērā, ka šādas atšķirības izriet no tā, ka šajā jomā nav saskaņotas Savienības tiesības, atbilstoši šī sprieduma
99. un 100. pantā minētajai judikatūrai nevar tikt uzskatītas par ierobežojumu, uz kuru attiecas LESD 21. panta 1. punkts.
Pretēji J. A. van Delfta un J. M. van Viligena apgalvotajam šajā ziņā nav svarīgi, ka viņi pārcēla savu dzīvesvietu uz citu
dalībvalsti pirms un nevis pēc
ZVW
stāšanās spēkā.
Turklāt ar pamata lietā apspriesto valsts tiesisko regulējumu pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuri dzīvo dalībvalstī,
kas nav Nīderlande, nav noteikts pienākums veikt iemaksas sociālā nodrošinājuma sistēmā, pretī nepiedāvājot attiecīgu sociālo
aizsardzību.
Pat ja nereģistrēšanās savas dzīvesvietas dalībvalstī gadījumā pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību
aktiem, dzīvesvietas dalībvalstī netiek sniegti nekādi slimības pabalsti natūrā, tomēr iemaksu veikšana Nīderlandē šīm sociāli
apdrošinātajām personām dod tiesības viņu dzīvesvietas dalībvalstī saņemt attiecīgus pabalstus, kuru izmaksas sedz Nīderlande.
Tomēr jānorāda, ka šajā gadījumā pamata lietā apspriestais tiesiskais regulējums nav tikai un vienīgi paplašinājis obligāto
ar likumu noteikto veselības apdrošināšanas sistēmu, proti, piemērojot to visām Nīderlandē dzīvojošajām personām, un atbilstoši
Regulai Nr. 1408/71 paredzējis, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem un kuri dzīvo dalībvalstī,
kas nav Nīderlande, ir tiesības, veicot iemaksas Nīderlandē, uz slimības pabalstiem natūrā savas dzīvesvietas dalībvalstī.
Ar šo pašu tiesisko regulējumu tāpat bija arī paredzēts, ka, sākot ar 2006. gada 1. janvāri, pilnībā tiek izbeigti apdrošināšanas
līgumi, kurus līdz šim datumam šādi nerezidenti bija noslēguši ar Nīderlandē dibinātām apdrošināšanas sabiedrībām, tiktāl,
ciktāl ar šiem līgumiem bija noteiktas tādas pašas tiesības, kādas izriet no Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas.
J. A. van Delfts, J. M. van Viligens un O. Fokenss uzskata, ka šī
IZVW
2.5.2. pantā paredzētā pilnīgā līgumu izbeigšana būtiski ietekmēja Nīderlandē nedzīvojošo pensionāru, kuri saņem pensiju
saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, tiesības, kuras viņiem bija saskaņā ar apdrošināšanas līgumiem, kuri ar Nīderlandē
dibinātām apdrošināšanas sabiedrībām tika noslēgti saskaņā ar iepriekš spēkā esošo likumā noteikto sistēmu. Faktiski tā iemesla
dēļ, ka ar likumu tika noteikta šo līgumu izbeigšana, šiem nerezidentiem, lai nodrošinātu no šiem līgumiem izrietošo vispārējo
aizsardzības līmeni, pēc 2006. gada 1. janvāra bija jānoslēdz jauni apdrošināšanas līgumi, lai papildinātu dzīvesvietas dalībvalstī
sniedzamos pamatpakalpojumus. Ņemot vērā viņu vecumu, šie jaunie līgumi varēja tikt noslēgti vienīgi ar ļoti nelabvēlīgiem
nosacījumiem attiecībā uz cenu.
J. A. van Delfts un J. M. van Viligens uzskata, ka attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem šajā ziņā nebija vienāda. Praksē
jaunajos apdrošināšanas līgumos, kuri pēc
ZVW
spēkā stāšanās tika noslēgti ar rezidentiem, paredzētie nosacījumi attiecībā uz cenu būtībā atbilda tiem nosacījumiem, kuri
bija paredzēti saskaņā ar
ZFW
noslēgtajos apdrošināšanas līgumos, lai arī savukārt attiecībā uz nerezidentiem apdrošināšanas sabiedrību piedāvātie nosacījumi
pēc
ZVW
stāšanās spēkā bija daudz nelabvēlīgāki par pirms tam saskaņā ar iepriekšējiem līgumiem piemērojamajiem nosacījumiem.
Nīderlandes valdība, kurai saistībā ar iepriekš minēto tika uzdots jautājums tiesas sēdē, uzsvēra, ka ar
IZVW
, sākot ar 2006. gada 1. janvāri, tika paredzēta pilnīga tādu apdrošināšanas līgumu laušana, kuri līdz
ZVW
spēkā stāšanās brīdim bija noslēgti ar Nīderlandē dibinātām apdrošināšanas sabiedrībām, vienīgi “tiktāl, ciktāl” ar šiem
līgumiem attiecībā uz slimības pabalstiem natūrā bija noteiktas tādas pašas tiesības, kuras attiecīgās personas varēja izmantot
pēc
ZVW
stāšanās spēkā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem. Tādējādi šī līgumu pilnīga izbeigšana neattiecās uz visu apdrošināšanas
līgumu saturu, bet vienīgi uz to daļu, kura attiecās uz dzīvesvietas dalībvalsts ar likumu paredzēto pamata sistēmu, lai nepieļautu
dubultu apdrošināšanu un līdz ar to dubultu iemaksu veikšanu.
Nīderlandes valdība apgalvo, ka, protams, praksē lielākais vairums attiecīgo apdrošināšanas līgumu pilnībā tika izbeigti,
liekot attiecīgajām personām, kuras pēc 2006. gada 1. janvāra vēlējās saglabāt papildu aizsardzību pret slimības risku salīdzinājumā
ar likumā noteikto pamata sistēmu, noslēgt jaunus apdrošināšanas līgumus. Tomēr pret rezidentiem un nerezidentiem šajā ziņā
esot bijusi vienāda attieksme.
Jāatgādina, ka Tiesai saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju vai
par pamata lietā esošo faktu vērtējumu, jo šis uzdevums ir tikai un vienīgi iesniedzējtiesas ziņā (šajā ziņā skat. it īpaši
2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑378/07 līdz C‑380/07
Angelidaki
u.c., Krājums, I‑3071. lpp., 48. punkts).
Līdz ar to tieši iesniedzējtiesa ir tā, kurai ir jānosaka, vai un kādā mērā pamata lietā apspriestajā valsts tiesiskajā regulējumā
ir paredzēta atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem.
Šajā ziņā, ja tiktu konstatēts, ka minētajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēti pasākumi, kuru mērķis ir nodrošināt turpinātību
tādai vispārējai aizsardzībai, kas izriet no apdrošināšanas līgumiem, kuri noslēgti līdz
ZVW
spēkā stāšanās brīdim, un ka šie pasākumi attiecas vienīgi uz tiem līgumiem, kurus bija noslēguši rezidenti, šāda atšķirīga
attieksme pret nerezidentiem, kā savu secinājumu 79. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ir brīvas Savienības pilsoņu pārvietošanās
ierobežojums LESD 21. panta 1. punkta izpratnē, jo šāds ierobežojums saskaņā ar šī sprieduma 97. punktā minēto judikatūru
varētu likt šķēršļus pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, kā tas ir prasītāju pamata lietā
gadījumā, saglabāt savu dzīvesvietu dalībvalstī, kas nav Nīderlande. Nedz Nīderlandes valdība, nedz
CVZ
šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā nav iesniegušas nekādus pierādījumus, lai pamatotu šādu atšķirīgu attieksmi.
Lai izvērtētu ierobežojuma pastāvēšanu LESD 21. panta izpratnē, iesniedzējtiesai it īpaši ir jāņem vērā šādi no Tiesai iesniegtajiem
lietas materiāliem izrietoši fakti.
Pirmkārt, no
IZVW
2.5.2. panta 2. punkta paša formulējuma izriet, ka tajā ir paredzēta vienīgi tādu apdrošināšanas līgumu pilnīga izbeigšana,
kurus noslēguši nerezidenti. Tajā pašā laikā šis pants neattiecas uz rezidentu noslēgtajiem apdrošināšanas līgumiem.
Lai noteiktu, vai ar šo tiesību normu, kā uz to norāda tās formulējums, ir radīta atšķirīga attieksme pret rezidentiem un
nerezidentiem, iesniedzējtiesai ir jākonstatē, vai pamata lietā apspriestajā tiesiskajā regulējumā, kā apgalvo Nīderlandes
valdība, ir iekļauta cita tiesību norma, kurā tādā pašā veidā arī paredzēta tādu apdrošināšanas līgumu pilnīga izbeigšana,
kurus līdz
ZVW
spēkā stāšanās brīdim noslēguši rezidenti.
Apstiprinošas atbildes gadījumā šai tiesai arī ir jāpārbauda, vai šo līgumu pilnīga izbeigšana rada vienādas sekas rezidentiem
un nerezidentiem, un it īpaši, vai, kā uzskata Nīderlandes valdība, šo līgumu izbeigšana abos gadījumos attiecas vienīgi uz
to līguma daļu, kurā bija paredzētas tādas pašas tiesības, kādas izriet no piemērojamās obligātās ar likumu noteiktās sistēmas.
Otrkārt, gan no J. A. van Delfta un J. M. van Viligena, gan Nīderlandes valdības rakstveida apsvērumiem izriet, ka attiecībā
uz rezidentiem, kurus uz 2006. gada 1. janvāri saistīja apdrošināšanas līgums, ar pamata lietā apspriesto tiesisko regulējumu
apdrošināšanas sabiedrībām, kuras piedalījās
ZVW
paredzētajā obligātajā veselības apdrošināšanas sistēmā, bija jāapdrošina visi rezidenti attiecībā uz visiem slimības pabalstiem
natūrā, kuri viņiem tika piedāvāti saskaņā ar šiem līgumiem, proti, gan attiecībā uz pamata pabalstiem, kuri atbilda ar
ZVW
paredzētajām tiesībām, gan attiecībā uz papildu pabalstiem, kuri pārsniedza šo minimālo likumā noteikto aizsardzību.
J. A. van Delfts un J. M. van Viligens savukārt uzskata, ka ar šo tiesisko regulējumu šīm pašām apdrošināšanas sabiedrībām,
ja tās ir dibinātas Nīderlandē, netika noteikts šāds apdrošināšanas pienākums attiecībā uz nerezidentiem, kuri līdz
ZVW
spēkā stāšanās brīdim bija apdrošināti saskaņā ar šīm sabiedrībām noslēgto apdrošināšanas līgumu un kuriem kopš šī likuma
spēkā stāšanās brīža saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu ir tiesības uz dzīvesvietas dalībvalstī piešķirtajiem
pabalstiem natūrā, kuru izmaksas sedz Nīderlande.
Ja tiktu atzīts, ka šie apsvērumi ir pareizi, kas ir jāizdara iesniedzējtiesai, no tā arī izrietētu atšķirīga attieksme pret
rezidentiem un nerezidentiem, pēdējiem minētajiem
ZVW
spēkā stāšanās brīdī radot neizdevīgāku situāciju.
Tā kā šajā valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēts nerezidentu apdrošināšanas pienākums, it īpaši attiecībā uz papildu
slimības pabalstiem salīdzinājumā ar pamata pabalstiem, uz kuriem šiem nerezidentiem ir tiesības savas dzīvesvietas dalībvalstī,
ar šo tiesisko regulējumu attiecīgās apdrošināšanas sabiedrības tiek mudinātas izmantot
ZVW
spēkā stāšanās brīdi, lai pilnībā izbeigtu apdrošināšanas līgumus, kuri iepriekš ir tikuši noslēgti ar šiem nerezidentiem,
kuri, ņemot vērā viņu vecumu un veselības stāvokli, tiek uzskatīti par ietilpstošiem “slikta riska” kategorijā, lai pārvērtētu
un pielāgotu viņiem piedāvātos cenu nosacījumus, ņemot vērā šo parametru izmaiņas kopš sākotnējā līguma noslēgšanas dienas.
Visbeidzot, treškārt, J. A. van Delfts un J. M. van Viligens tiesas sēdē uzsvēra, ka pirms
ZVW
spēkā stāšanās bija notikušas sarunas starp Nīderlandes valdību un attiecīgajām apdrošināšanas sabiedrībām. Šo sarunu noslēgumā
– katrā ziņā politiskā gaisotnē – tika nolemts, ka rezidentiem ir jāpiedāvā saprātīgi cenu nosacījumi un būtībā tādi paši,
kādi bija paredzēti līdz 2006. gada 1. janvārim noslēgtajos līgumos.
Nīderlandes valdība, kurai šajā ziņā tiesas sēdē tika lūgts sniegt paskaidrojumus, norāda, ka tā nav atbildīga par tādu apdrošināšanas
līgumu pilnīgu izbeigšanu, kuri tika noslēgti līdz ZVW spēkā stāšanās brīdim, lai gan šī izbeigšana attiecās gan uz rezidentiem,
gan nerezidentiem, jo ar
IZVW
vienīgi bija paredzēta daļēja attiecīgo līgumu izbeigšana. Tādējādi neizdevīgāki cenu nosacījumi, kuri prasītājiem pamata
lietā šo jauno apdrošināšanas līgumu noslēgšanas brīdī tika noteikti papildu aizsardzības saņemšanai, esot tikai un vienīgi
komerciāli lēmumi, kurus autonomi pieņēma attiecīgās apdrošināšanas sabiedrības.
Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai, kā uzskata J. A. van Delfts un J. M. van Viligens, attiecīgās apdrošināšanas sabiedrības
patiešām uzņēmās šādas saistības, lai pēc Nīderlandes valdības lūguma nodrošinātu turpinātību tādai vispārējai aizsardzībai,
kura izrietēja no apdrošināšanas līgumiem, kuri bija noslēgti līdz
ZVW
spēkā stāšanās brīdim, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai šī garantija attiecas tikai uz rezidentiem vai tā ir piemērojama
arī nerezidentiem.
Tomēr jāuzsver, ka jebkāda atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem, kuru ierosinājusi Nīderlandes valdība un
kuru ar tās palīdzību ir izpildījušas Nīderlandē dibinātās apdrošināšanas sabiedrības, ja šāda atšķirīgā attieksme tiktu konstatēta,
neizvairītos no tā, ka šādu attieksmi uzskatītu par aizliegtu saskaņā ar LESD 21. pantu, pretēji tam, ko uzskata Nīderlandes
valdība, tikai tāpēc vien, ka šīs attieksmes pamatā nav šiem uzņēmumiem juridiski saistoši lēmumi.
Pat tādi dalībvalstu iestāžu lēmumi, kuri nav saistoši, var ietekmēt uzņēmumu rīcību un tādējādi neizpildīt ar LESD 21. pantu
sasniedzamo mērķi. Tā tas būtu gadījumā, ja apdrošināšanas sabiedrību noteiktā cenu politika īstenotu Nīderlandes valdības
definētu “politisku” vienošanos, lai nodrošinātu vienīgi rezidentu vispārējās aizsardzības turpinātību, izslēdzot nerezidentus
(pēc analoģijas skat. 1982. gada 24. novembra spriedumu lietā 249/81 Komisija/Īrija,
Recueil
, 4005. lpp., 27.–29. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu jāatbild šādi: LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts
tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā apspriestais, kurā paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā
ar šīs valsts tiesību aktiem un dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu ir tiesības
uz šīs dalībvalsts kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir
jāveic iemaksas atskaitījuma no minētās pensijas veidā pat tad, ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts
kompetentajā institūcijā.
Tajā pašā laikā LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts šāds valsts tiesiskais regulējums tiktāl,
ciktāl – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ar to tiek veicināta vai paredzēta nepamatota atšķirīga attieksme pret rezidentiem
un nerezidentiem attiecībā uz turpinātību tādai vispārējai aizsardzībai pret slimības risku, uz kuru viņiem bija tiesības
saskaņā ar apdrošināšanas līgumiem, kuri bija noslēgti līdz šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās brīdim.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
28., 28.a un 33. pants Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu
darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas
Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006, skatot kopā ar 29. pantu Padomes 1972. gada 21. marta
Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu
darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas
2007. gada 19. marta Regulu (EK) Nr. 311/2007, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais
regulējums kā pamata lietā apspriestais, kurā ir paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar šīs valsts tiesību
aktiem un kuri dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28. un 28. a pantam ir tiesības uz šīs dalībvalsts
kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma
no minētās pensijas veidā, pat ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā;
2)
LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā apspriestais,
kurā paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem
saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 28. un 28.a pantu ir tiesības uz šīs dalībvalsts
kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma
no minētās pensijas veidā pat tad, ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.
Tajā pašā laikā LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts šāds valsts tiesiskais regulējums tiktāl,
ciktāl – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ar to tiek veicināta vai paredzēta nepamatota atšķirīga attieksme pret rezidentiem
un nerezidentiem attiecībā uz turpinātību tādai vispārējai aizsardzībai pret slimības risku, uz kuru viņiem bija tiesības
saskaņā ar apdrošināšanas līgumiem, kuri bija noslēgti līdz šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās brīdim.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – nīderlandiešu.