CELEX: 62003CJ0453
Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (C-453/03)
Jungtinė Karalystė, Consiglio di Stato (C-11/04 ir C-12/04)
Italija ir Rechtbank 's-Gravenhage (C-194/04)
Nyderlandai

1       Prašymai priimti prejudicinį sprendimą iš esmės pateikti dėl 2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
2002/2/EB, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 79/373/EEB dėl kombinuotųjų pašarų apyvartos ir panaikinančios Komisijos
direktyvą 91/357/EEB (OL L 63, p. 23), ir būtent dėl jos 1 straipsnio 1 punkto b papunkčio bei 4 punkto galiojimo.
2       Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant ieškinius, pareikštus kombinuotųjų pašarų gamintojų ir šios pramonės atstovų, siekiant
panaikinti perkeliant į nacionalinę teisę ginčijamas Direktyvos 2002/2 nuostatas priimtus teisės aktus arba sustabdyti jų
galiojimą.

Teisinis pagrindas
3       Direktyva 2002/2 yra grindžiama EB 152 straipsnio 4 dalies b punktu, kuris nustato:
„Taryba, spręsdama 251 straipsnyje nustatyta tvarka ir pasikonsultavusi su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu bei Regionų
komitetu, šiame straipsnyje nurodytų tikslų padeda siekti imdamasi:
<…>
b)      nukrypstant nuo 37 straipsnio – priemonių veterinarijos ir fitosanitarijos srityse, kuriomis tiesiogiai siekiama apsaugoti
visuomenės sveikatą;“
4       Svarbu nurodyti šias Direktyvos 2002/2 konstatuojamąsias dalis:
„(2)      Ženklinimo etiketėmis požiūriu Direktyvos 79/373/EEB tikslas yra užtikrinti, kad gyvulių augintojai būtų objektyviai ir kuo
tiksliau informuojami apie pašarų sudėtį ir naudojimą.
(3)      Todėl Direktyvoje 79/373/EEB numatyta lanksti deklaravimo tvarka, pagal kurią pakanka nurodyti pašarines žaliavas, tačiau
nereikia nurodyti jų kiekio produkcijai skirtų gyvulių pašaruose bei palikta galimybė deklaruoti pašarinių žaliavų kategorijas,
o ne pačias pašarines žaliavas.
(4)      Tačiau galvijų spongiforminės encefalopatijos krizė ir paskutinė dioksino krizė parodė, kad esamos nuostatos yra nepakankamos
ir kad reikia nurodyti išsamesnę kokybinę ir kiekybinę informaciją apie produkcijai skirtų gyvulių kombinuotųjų pašarų sudėtį.
(5)      Išsami kiekybinė informacija gali padėti užtikrinti galimybę atsekti konkrečias partijas, iš kurių buvo paimtos pašarinės
žaliavos, kurios galėjo būti užterštos, o tai būtų naudinga visuomenės sveikatai ir padėtų išvengti atvejų, kai tenka sunaikinti
didelio pavojaus visuomenės sveikatai nekeliančius maisto produktus.
(6)      Todėl šiame etape yra svarbu įvesti visų pašarinių žaliavų ir jų kiekio produkcijai skirtų gyvulių kombinuotuosiuose pašaruose
privalomąjį deklaravimą.
(7)      Siekiant praktinių tikslų, pašarinės žaliavos, įmaišytos į produkcijai skirtų gyvulių kombinuotuosius pašarus, turėtų būti
deklaruojamos specialiose etiketėse ar važtaraštyje.
(8)      Tam tikrais atvejais pašarinių žaliavų pašaruose deklaravimas yra svarbus informacijos šaltinis gyvulių augintojams. Todėl
tikslinga, kad asmuo, atsakingas už ženklinimą etiketėmis, vartotojams pageidaujant pateiktų visų panaudotų pašarinių žaliavų
išsamų sąrašą ir tikslią jų masę procentais.
<…>
(10)      Vadovaudamasi galimybių studija, Komisija iki 2002 m. gruodžio 31 d. pateikia Europos Parlamentui ir Tarybai ataskaitą ir
atitinkamą pasiūlymą dėl leistinų medžiagų sąrašo sudarymo atsižvelgiant į ataskaitos išvadas.
<…>
(12)      Ateityje bus draudžiama deklaruoti tik pašarinių žaliavų kategorijas, o ne pačias pašarines žaliavas, esančias produkcijai
skirtų gyvulių kombinuotųjų pašarų sudėtyje, turėtų būti panaikinta 1991 m. birželio 13 d. Komisijos direktyva 91/357/EEB,
nustatanti sudedamųjų dalių, kurios gali būti naudojamos ženklinant etiketėmis gyvūnų, išskyrus naminius gyvūnėlius, kombinuotuosius
pašarus, kategorijas <…>“
5       Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 1 punkto b papunktis iš dalies keičia 1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvos 79/373 dėl
prekybos kombinuotaisiais pašarais (OL L 86, p. 30) 5 straipsnį. Jis nustato:
„1)      5 straipsnio 1 dalis keičiama taip:
<…>
b)      įterpiamas toks punktas:
1) jei tai kombinuotieji pašarai, kurie nėra skirti naminiams gyvūnėliams, įrašas: „tikslius duomenis apie šiuose pašaruose
panaudotų pašarinių medžiagų masę procentais galima gauti: ...“ (nurodyti asmens, atsakingo už šioje dalyje minimus duomenis,
pavardę ar firmos pavadinimą, adresą arba buveinės adresą, telefoną bei elektroninio pašto adresą). Ši informacija pateikiama
vartotojui pageidaujant.“
6       Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 4 punktas numato tam tikras nuostatas, pakeičiančias Direktyvos 79/373 5

straipsnį. Jis yra suformuluotas taip:
„4)      5 straipsnis pakeičiamas taip:
<…>
1.      Visos pašarinės žaliavos, panaudotos kombinuotiesiems pašarams paruošti, išvardijamos nurodant konkrečius jų pavadinimus.
2.      Kombinuotiesiems pašarams skirtų pašarinių žaliavų sąrašas sudaromas laikantis tokių taisyklių:
a)      jei kombinuotieji pašarai skirti gyvūnams, kurie nėra naminiai gyvūnėliai:
i)      pateikiamas pašarinių žaliavų, panaudotų pašarams paruošti, sąrašas, kuriame žaliavos surašomos eilės tvarka pagal mažėjančią
procentinę masės dalį pašaruose;
ii)      nurodant minėtąsias procentines dalis, leidžiamas 15 % nuokrypis nuo deklaruojamosios vertės;
<…>“
7       Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 5 punktas numato, kad Direktyvos 79/373 12 straipsnyje įterpiama pastraipa. Pagal ją valstybės
narės „nustato, kad kombinuotųjų pašarų gamintojai būtų įpareigojami, valdžios institucijoms, atsakingoms už oficialių patikrinimų
organizavimą, pareikalavus, pateikti joms visus dokumentus, susijusius su pašarų, numatytų išleisti į apyvartą, sudėtimi,
kurie leistų patikrinti, ar etiketėse pateikta tiksli informacija“.
8       Direktyvos 2002/2 2 straipsnis numato:
„Komisijos Direktyva 91/357/EEB panaikinama nuo 2003 m. lapkričio 6 d.“
9       Šiai bylai reikšmingi Direktyvos 2002/2 priėmimo etapai gali būti aprašyti taip.
10     2000 m. sausio 7 d. Komisija pateikė direktyvos, iš dalies keičiančios Direktyvą 79/373, pasiūlymą (dokumentas COM(1999) 744 galutinis).
11     Šio pasiūlymo aiškinamajame memorandume primenama, jog po galvijų spongiforminės encefalopatijos krizės (toliau – GSE) Europos
Parlamentas siekė, kad kombinuotųjų pašarų gamintojams būtų privaloma įvairių pašarų sudėtinių dalių kiekių deklaracija. Per
vėlesnes diskusijas buvo daroma nuoroda į šią deklaraciją, vadinamą „atvirąja deklaracija“.
12     Šis aiškinamasis memorandumas konkrečiai nurodo:
„Komisija supranta „atvirosios deklaracijos“ privalumus kombinuotųjų pašarų produkcijai skirtiems gyvuliams ženklinimo srityje,
nes ji padeda atsekti pašarines žaliavas.
Nesenas alyvų ir priedų atitinkamai Belgijoje ir Vokietijoje užkrėtimas dioksinais pabrėžia išsamios informacijos kombinuotųjų
pašarų etiketėse svarbą. Iš esmės kombinuotųjų pašarų užkrėtimo laipsnis priklauso nuo pašarą sudarančių užkrėstų žaliavų
kiekio, ir todėl labai svarbu, kad būtų pateikta išsami informacija apie visas kombinuotąjį pašarą sudarančias žaliavas bei
skirtingus jų kiekius.“
13     Atsakant į valstybių narių prieštaravimus, kuriuose paremiama neprivalomoji deklaracija, ir pašarų gamintojų, besirūpinančių
apsaugoti pašarų sudėčių intelektinę nuosavybę, prieštaravimus, aiškinamajame memorandume nurodoma:
„Komisija mano priešingai, kad neprivalomoji atviroji deklaracija prieštarauja ūkininkų teisei į informaciją ir siekiamam
skaidrumui. Be to, ji mano, kad neprivalomoji atviroji informacija neišvengiamai iškraipytų pašarų gamintojų konkurenciją.
<...> Dėl pašarų sudėčių intelektinės nuosavybės apsaugos Komisija, siekdama maksimalaus skaidrumo, negali sutikti su šiuo
argumentu. Iš tiesų komercinė paslaptis nepažeidžiama, nes pagal bendrą taisyklę kombinuotųjų pašarų sudėtys nėra patentuojamos.
Net jei taip ir būtų, sudėtys negalėtų išlikti paslaptyje. Iš tiesų ingredientų paskelbimas nepažeistų intelektinės nuosavybės.“
14     2000 m. spalio 4 d. Parlamentas pirmajame svarstyme pateikė penkis šio direktyvos, iš dalies keičiančios Direktyvą 79/373
(OL C 178, 2001, p. 177), pasiūlymo pakeitimus.
15     2000 m. gruodžio 19 d. Taryba priėmė bendrąją poziciją (EB) Nr. 6/2001 dėl Direktyvos 2002/2 priėmimo (OL C 36, 2001, p. 35).
Iš Tarybos aiškinamojo memorandumo matyti, kad manydama, jog nerealu iš gamintojų reikalauti deklaruoti tikslius kombinuotuosius
pašarus sudarančių žaliavų kiekius, Taryba pritarė sprendimui dėl deklaracijos, nurodančios žaliavų duomenų minimumo ir maksimumo
ribas atsižvelgiant į jų svorio procentines dalis mažėjančia tvarka. Vis dėlto klientui paprašius gamintojas privalo pateikti
išsamų ir tikslų šių kiekių sąrašą. 2000 m. gruodžio 21 d. Komisija pateikė atsižvelgus į bendrąją poziciją pakeistą pasiūlymą
(OL C 120 E, 2001, p. 178).
16     2001 m. balandžio 5 d. Parlamentas per antrą svarstymą pateikė Direktyvą 79/373 iš dalies keičiančios direktyvos pasiūlymo
pakeitimus, vėl numatančius „atvirąją deklaraciją“ (dokumentas A5‑0079/2001, OL 2002, C 21 E, p. 310).
17     Po taikinimo procedūros buvo priimtas kompromisinis tekstas, pateikiamas Direktyvoje 2002/2. Pagal jį gamintojai privalo nurodyti
produktų sudėtines pašarinių žaliavų dalis leidžiant 15 % nuokrypį nuo deklaruojamosios vertės, tačiau kliento prašymu privalo
nurodyti tikslias pašarą sudarančių pašarinių žaliavų svorio procentines dalis.
18     2003 m. balandžio 24 d. Komisija pateikė ataskaitą dėl leistinų pašarinių žaliavų sąrašo galimybės (dokumentas COM(2003) 178 galutinis).
Iš jo matyti, kad tokio sąrašo sudarymas nepadėtų užtikrinti pašarų saugos, ir todėl šiuo klausimu ji neteiks pasiūlymo. Vis
dėlto šioje ataskaitoje ji pranešė apie pasiūlymus, kuriais siekiama pagerinti pašarų saugą, kitose srityse.

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

Byloje C‑453/03
19     Ieškovės pagrindinėse bylose, kombinuotųjų pašarų gamintojos, prašo panaikinti teisės aktus, priimtus perkeliant ginčijamas
Direktyvos 2002/2 nuostatas į nacionalinę teisę. 2003 m. spalio 6 d. Sprendimu
High Court of Justice
, taikydamas laikinąsias apsaugos priemones, sustabdė šių teisės aktų taikymą.
20     2003 m. spalio 6 d. Sprendime
High Court of Justice
(Anglija ir Velsas)
Queen's Bench Division
(Administracinis teismas) išdėstė savo prašymo priimti prejudicinį sprendimą argumentus. 2003 m. spalio 23 d. Sprendime pateikiamas
klausimas:
„Ar Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 1 punkto b papunkčio ir (arba) 4 punkto nuostatos, kuriomis iš dalies pakeičiamas Direktyvos 79/373
5 straipsnio 2 dalies a papunktis, yra niekinės dėl:
a)      teisinio pagrindo nurodytame EB 152 straipsnio 4 dalies b punkte nebuvimo;
b)      pagrindinės teisės į nuosavybę pažeidimo;
c)      proporcingumo principo pažeidimo?“
21     Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu 2004 m. vasario 18 d. prašymu bendrovė
Lambey SA
paprašė leisti įstoti į bylą C‑453/03 pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnį tam, kad galėtų pateikti pastabas. 2004 m.
kovo 30 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi šis prašymas buvo pripažintas nepriimtinas.

Bylose C‑11/04 ir C‑12/04
22     Direktyva 2002/2 į Italijos teisę buvo perkelta 2003 m. birželio 25 d. Žemės ir miškų ūkių politikos ministro įsakymu, papildančiu
ir pakeičiančiu 1963 m. vasario 15 d. įstatymo Nr. 281, reglamentuojančio pašarų paruošimą ir prekybą pagal 2002 sausio 28 d.
Direktyvą 2002/2/EB (2003 m. rugpjūčio6 d. GURI Nr. 181), priedus, kuris taikomas nuo 2003 m. lapkričio 6 d.
23     Kaip bylų C‑11/04 ir C‑12/04 sprendimuose dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą nurodo
Consiglio di Stato
, šiuo įsakymu kombinuotųjų pašarų gamintojams nustatoma prievolė nurodyti etiketėje pašarinių žaliavų sąrašą, surašant žaliavas
mažėjančia tvarka pagal procentinę masės dalį, palyginti su bendru svoriu. Pagal Direktyvą 2002/2 turi būti nurodytas konkretus
šių pašarinių žaliavų pavadinimas, kuris gali būti pakeistas kategorijos, kuriai jie priklauso, pavadinimu, pagal kategorijas,
kurios apima keletą pašarinių žaliavų, nustatytas pagal Direktyvos 79/373, kurią įgyvendina Direktyva 91/357, 10 straipsnio
a punktą.
24     Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad Direktyva 91/357, priimta remiantis šio
10 straipsnio a punktu, nuo 2003 m. lapkričio 6 d. buvo panaikinta Direktyva 2002/2, nes Komisija nepasiūlė teisės akto, pateikiančio
leistinų pašarinių žaliavų sąrašą. Italijos valdžios institucijos padarė nuorodą į laikiną žaliavų sąrašą, pateikiamą Įstatymo
Nr. 281/1963 VII priedo A dalyje, o tų, kurios nenumatytos šiame sąraše, į B dalyje pateikiamus pavadinimus, t. y. į Direktyvoje 91/357
nustatytas bendras kategorijas.
25     Ieškovės pagrindinėse bylose, kombinuotųjų pašarų gamintojos,
Consiglio di Stato
pateikė apeliaciją dėl
Tribunole amministrativo regionale del Lazio
sprendimų. Jos prašo panaikinti siekiant perkelti ginčijamas Direktyvos 2002/2 nuostatas į Italijos nacionalinę teisę priimtus
teisės aktus. Taikydamas laikinąsias priemones prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas dviem atskirais sprendimais
sustabdė šio teisės akto taikymą.
26     Dėl visuomeninės sveikatos apsaugos šis teismas pastebi, kad augalinės kilmės pašarai yra mažiau pavojingi nei kombinuotieji
pašarai, kurių sudėtyje yra gyvulinės kilmės miltų, kurių naudojimas lėmė GSE atsiradimą. Be to, EB 152 straipsnio 4 punkto
b papunktis nurodo tik priemones, susijusias su gyvulių ligomis ar gydymu, o augalinės kilmės pašarų ženklinimu tiesiogiai
nesiekiama visuomenės sveikatos apsaugos.
27     Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, dėl kurio buvo pradėta byla C‑11/04,
Consiglio di Stato
teigia, kad atsižvelgiant į nagrinėjamą ginčijamos Bendrijos priemonės proporcingumą, klausimas dėl Europos žmogaus teisių
ir pagrindinių laisvių konvencijos I protokolo 1 straipsnyje numatytos nuosavybės teisės, pakartotos Europos sąjungos pagrindinių
teisių chartijos, paskelbtos Nicoje 2000 m. gruodžio 7 d. (OL C 364, p. 1), 17 straipsnyje, susijusios su pramonine nuosavybe,
pažeidimo, atsižvelgiant į pramoninę ir gamybinę paslaptį, nėra akivaizdžiai nepagrįstas.
28     Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, dėl kurio buvo pradėta byla C‑12/04,
Consiglio di Stato
kyla klausimas dėl Direktyvos 2002/2 taikymo. Šio teismo nuomone, nesant naudotinų pašarinių žaliavų sąrašo Bendrijos teisės
aktai yra nepilni ir nesuteikia galimybės nustatyti nuorodų dėl pašarams skirtų produktų ženklinimo, todėl pareigos, susijusios
su maisto sauga, tampa beprasmės.
29     Tame pačiame sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą
Consiglio di Stato
taip pat pažymi, kad pareiga nurodyti pašarinių žaliavų kiekius nėra numatyta teisės aktuose, susijusiuose su maisto produktų
ženklinimu, t. y. 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių
maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (OL L 109, p. 29). Iš to jis daro išvadą, kad paradoksalu,
tačiau etiketėse pateiktinos informacijos požiūriu kombinuotiesiems pašarams taikoma daug griežtesnė tvarka nei žmonių vartojimui
skirtiems maisto produktams.
30     Byloje C‑11/04
Consiglio di
Stato nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar EB 152 straipsnio 4 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis gali būti tinkamas ženklinimo srityje priimamų
nuostatų, numatytų Direktyvoje 2002/2/EB, teisinis pagrindas, kai kalbama apie augalinės kilmės pašarų ženklinimą?
2.      Ar Direktyva 2002/2/EB, taikytina ir augalinės kilmės pašarams, pateisinama pagal atsargumo principą; kiek ji nustato pareigą
tiksliai nurodyti kombinuotuosius pašarus sudarančias pašarines žaliavas, nesant moksliniais tyrimais paremtos pavojų analizės,
kuri nustato šią atsargumo priemonę dėl galimo ryšio tarp panaudotų pašarinių žaliavų kiekio ir galimo ligos pavojaus, ir
bet kuriuo atveju ar ji pateisinama proporcingumo principo požiūriu; kiek pašarų gamintojams nustatytos pareigos informuoti
viešosios valdžios institucijas, kurios privalo tai laikyti paslaptyje ir yra kompetentingos atlikti sveikatos apsaugos patikrinimus,
laikomos nepakankamomis, kad būtų pasiekti priemone siekiami visuomenės sveikatos apsaugos tikslai, nors ši direktyva nustato
bendrą pareigos augalinės kilmės pašarų etiketėse nurodyti panaudotų pašarinių žaliavų kiekį procentinėmis dalimis reglamentavimą?
3.      Ar Direktyva 2002/2/EB, kiek ji neatitinka proporcingumo principo, pažeidžia valstybių narių piliečiams pripažįstamą pagrindinę
teisę į nuosavybę?“
31     Byloje C‑12/04
Consiglio di Stato
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      (Byloje C‑11/04 pateiktam 1 klausimui tapatus klausimas)
2.      (Byloje C‑11/04 pateiktam 2 klausimui tapatus klausimas)
3.      Ar Direktyva 2002/2/EB turi būti aiškinama taip, kad jos taikymas bei veiksmingumas priklauso nuo leistinų konkrečių pašarinių
žaliavų pavadinimų sąrašo patvirtinimo, kaip tai yra numatyta dešimtoje konstatuojamoje dalyje ir 2003 m. balandžio 24 d.
Komisijos ataskaitoje (KOM (2003) 178 galutinis), ar direktyva valstybėse narėse turi būti taikoma iki joje numatyto leistinų
pašarinių žaliavų sąrašo patvirtinimo, išvardijant kombinuotuosius pašarus sudarančias pašarines žaliavas nurodant jų pavadinimus
ir bendrus jų komercinių kategorijų apibūdinimus?
4.      Ar Direktyva 2002/2/EB turi būti laikoma neteisėta dėl vienodo požiūrio ir nediskriminavimo pašarų gamintojų atžvilgiu, palyginti
su maitinimuisi skirto maisto gamintojais, principo pažeidimo tiek, kiek pašarų gamintojams taikoma tvarka, pagal kurią yra
privaloma nurodyti kombinuotuosius pašarus sudarančių pašarinių žaliavų kiekius?“
32     Kiekvienoje pagrindinėje byloje
Consiglio di Stato
nurodo, kad 2003 m. spalio 23 d.
High Court of Justice
Teisingumo Teismui pateikė analogiškus klausimus, tačiau sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateisinamas
tuo, kad siekiama nepakenkti apeliantų teisei į gynybą Bendrijos teisme.
33     2004 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑11/04 ir C‑12/04 buvo sujungtos rašytinės ir žodinės proceso
dalies bei sprendimo priėmimo tikslais.

Byloje C‑194/04
34     Nyderlandų kombinuotųjų pašarų pramonės asociacija (Nederlandse Vereniging Diervoederindustrie (Nevedi)) (toliau –
Nevedi
), ieškovė pagrindinėje byloje, pateikė pastabas, siekdama, kad būtų sustabdyti teisės aktai, kuriais į Nyderlandų teisę perkeliamos
ginčijamos Direktyvos 2002/2 nuostatos.
35
Productschap Diervoeder
(toliau –
Productschap
), atsakovė pagrindinėje byloje, yra viešoji įstaiga įstatymo dėl įmonių steigimo (Wet op de Bedrijfsirganisatie) prasme.
Šis įstatymas įgalioja šią įstaigą priimti su pašarais susijusius nuostatus. Be to, šiuos nuostatus turi patvirtinti Žemės
ūkio, gamtos ir maisto kokybės ministras.
36     Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 4 punktas į Nyderlandų teisę buvo perkeltas 2003 m.
Productschap Diervoeder
nuostatų dėl pašarų (Verordening PDV Diervoeders 2003) 7.3.2 straipsnio 1 dalimi ir 7.3.1 straipsnio 1 dalies 1 punktu, įsigaliojusiais
2003 m. lapkričio 6 d., kurie buvo priimti 2003 m. balandžio 11 d. Nuostatų pakeitimais Nr. PDV-25 (
PBO blad
,

Nr. 42, 2003 m. birželio 27 d.).
37     2003 m. lapkričio 24 d. laišku
Productschap
Žemės ūkio, gamtos ir maisto kokybės ministro paprašė patvirtinti naujus nuostatus, panaikinančius ženklinimo taisykles,
kurios buvo nustatytos perkeliant Direktyvos 2002/2 nuostatas. Atsakydamas į šį prašymą 2004 m. sausio 19 d. ministras atsisakė
patvirtinti jam pateiktą projektą, argumentuodamas, kad jis neatitiko Bendrijos teisės. Ministras nurodė, kad tik Teisingumo
Teismas ar nacionalinis teismas – pastarasis laukdamas Teisingumo Teismo sprendimo – buvo kompetentingi tam tikrais atvejais
sustabdyti Europos teisę įgyvendinančios priemonės taikymą. Tokia kompetencija nepripažįstama pačiai nacionalinei valdžios
institucijai.
38
Nevedi
paprašė prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo sustabdyti Direktyvą 2002/2 perkeliančių nuostatų taikymą, kol
laukiama Teisingumo Teismo sprendimo dėl šios direktyvos galiojimo. Ji nurodė šiuo klausimu Jungtinės Karalystės teismo pateiktą
prejudicinį klausimą.
39     Sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą laikinąsias apsaugos priemones taikantis
Rechtbank ‘s-Gravenhage
teisėjas patenkino jam pateiktą prašymą dėl sustabdymo, be to, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą likusių prašymo reikalavimų
atžvilgiu ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 1 punkto b papunktis ir (arba) 4 punktas, kuriais iš dalies keičiamas Direktyvos 79/373
5 straipsnio 2 dalies a punktas, nustatantis procentinių dalių nurodymą, yra niekinis dėl:
a)      teisinio pagrindo nurodytame EB 152 straipsnio 4 dalies b punkte nebuvimo;
b)      pagrindinių teisių, kaip antai teisė į nuosavybę ir teisė laisvai verstis profesine veikla, pažeidimo;
c)      proporcingumo principo pažeidimo?
2.      Ar kompetentingos kitų valstybių narių nacionalinės valdžios institucijos be teismo įsikišimo gali taip pat sustabdyti ginčijamo
akto taikymą, kol Teisingumo Teismas nuspręs dėl jo galiojimo, jei yra patenkintos visos sąlygos, kad kitos valstybės narės
teismas galėtų sustabdyti ginčijamo Europos institucijų teisės akto taikymą, ypač jei klausimą dėl šio ginčijamo teisės akto
galiojimo Teisingumo Teismui jau yra pateikęs kitos valstybės narės teismas?“
40     Atsižvelgiant į pateiktų klausimą panašumą, skirtingas bylas būtina sujungti, kad būtų priimtas vienas sprendimas.

Dėl prašymų atnaujinti žodinę proceso dalį
41     2005 m. gegužės 9 d. laišku
Fratelli Martini & C. Spa
(toliau –
Fratelli Martini
ir
Cargill Srl
), ieškovės pagrindinėse bylose, paprašė Teisingumo Teismo byloje C‑11/04 priimti nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo
pagal Darbo tvarkos taisyklių 61 straipsnį. Jos prašymą motyvavo tuo, kad Danijos vyriausybės atstovo per posėdį pateiktame
pavyzdyje, kuriuo generalinis advokatas pasinaudojo grįsdamas savo išvadas, jos konstatavo mokslines klaidas. Kartu su prašymu
jos pateikė techninę ekspertizę.
42     Šiuo klausimu primintina, kad pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį Teisingumo Teismas gali savo nuožiūra ar generalinio
advokato pasiūlymu arba šalių prašymu priimti nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo, jei jis mano, jog jam nepakanka
informacijos ar kad byla turi būti nagrinėjama remiantis argumentu, dėl kurio šalys nepasisakė (žr. 2002 m. vasario 19 d.
Sprendimo
Wouters ir kt
., C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 42 punktą; 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Arnold André
, C‑434/02, Rink. p. I‑11825, 27 punktą ir 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Swedish Match
, C‑210/03, Rink. p. I‑11893, 25 punktą).
43     Vis dėlto šioje byloje Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, mano, jog jis turi visą būtiną informaciją, kad
atsakytų į pateiktus klausimus. Todėl prašymas atnaujinti žodinę proceso dalį yra atmestinas.

Dėl klausimų byloje C‑194/04 priimtinumo
44     Parlamentas, Taryba ir Komisija tvirtina, kad prejudiciniai klausimai yra nepriimtini, nes prašymą dėl prejudicinių sprendimų
pateikęs teismas nepakankamai apibrėžė faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas bei priežastis, dėl kurių jis
šiuos klausimus pateikė. Konkrečiau kalbant, prašymą dėl prejudicinių sprendimų pateikęs teismas nepateikia jokių paaiškinimų
dėl nurodytų pagrindinių teisių ir proporcingumo principo pažeidimų bei dėl pateikto antrojo prejudicinio klausimo.
45     Šiuo atveju primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, siekiant pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų
naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad jis apibrėžtų pateikiamo klausimo faktines aplinkybes ir pagrindines teisines
nuostatas arba bent paaiškintų šį klausimą pagrindžiančias faktines prielaidas (žr.,
inter alia
, 2002 m. spalio 8 d. Sprendimo
Viacom
, C‑190/02, Rink. p. I‑8287, 15 punktą ir ten minimas nuorodas; 2005 m. vasario 17 d. Sprendimo
Viacom Outdoor
, C‑134/03, Rink. p. I‑0000, 22 punktą; 2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo
Keller
, C‑145/03, Rink. p. I‑0000, 29 punktą).
46     Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė nacionalinio teismo nurodomų tikslių priežasčių, dėl kurių jis klausia apie Bendrijos
teisės aiškinimą ir mano esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus, svarbą. Be to, Teisingumo Teismas
taip pat nusprendė, jog būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Bendrijos
teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir byloje taikomų nacionalinės
teisės aktų (
inter alia,
minėtos nutarties
Viacom
16 punktas; 2003 m. sausio 21 d. Sprendimo
Bacardi–Martini ir Cellier des Dauphins
, C‑318/00, Rink. p. I‑905, 43 punktas).
47     Sprendimuose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija turi ne tik leisti Teisingumo Teismui pateikti
naudingą atsakymą, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms ir kitoms suinteresuotoms šalims galimybę pateikti pastabas
pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį (1999 m. kovo 2 d. Nutarties
Colonia Versicherung ir kt.
, C‑422/98, Rink. p. I‑1279, 5 punktas; minėtos nutarties
Viacom
14 punktas; minėto sprendimo
Keller
30 punktas).
48     Pagrindinėje byloje prašymą dėl prejudicinių sprendimų pateikęs teismas, spręsdamas laikinųjų apsaugos priemonių taikymo klausimą,
nurodė pateikto klausimo faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas. Jis trumpai, tačiau pakankamai išsamiai apibūdino
priežastis, dėl kurių jis mano esant būtina pateikti prejudicinius klausimus.
49     Be to, būtina pabrėžti, kad šis teismas darė nuorodą į Jungtinės Karalystės teismo pateiktus klausimus ta pačia tema. Parlamentas,
Taryba ir Komisija negalėjo nenustatyti bylos C‑453/03, kurioje kiekviena iš šių institucijų buvo ką tik pateikusios pastabas
tuo metu, kai joms buvo pranešta apie sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pradėtą bylą C‑194/04. Todėl šios
institucijos nepagrįstai teigia, kad jos neturėjo galimybės pateikti pastabų, žinodamos visas aplinkybes.
50     Galiausiai antrasis klausimas neturėtų būti laikomas hipotetiniu, nes ieškovė pagrindinėse bylose prašė nacionalinio teismo
sustabdyti Bendrijos teisės akto taikymą. Iš tiesų iš ieškovės pagrindinėje byloje pateiktų pastabų matyti, kad ji ginčija
kompetentingo ministro atsisakymą patvirtinti nacionalinius nuostatus, kuriais perkeliama Direktyva 2002/2, būtinybę prašyti
teismo sustabdyti šių nuostatų taikymą, su tuo susijusias išlaidas ir suinteresuotojo asmens patirtą žalą. Todėl pagrindinio
ginčo aplinkybėmis klausimas nėra akivaizdžiai nepagrįstas.
51     Todėl byloje C‑194/04 pateikti klausimai turi būti pripažinti priimtini.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl teisinio pagrindo
52     Bylos C‑453/03 atveju a punkte pateiktu klausimu, bylų C‑11/04 ir C‑12/04 atveju pirmais klausimais ir bylos C‑194/04 atveju
pirmo klausimo a punkte prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai Teisingumo Teismo iš esmės klausia dėl Direktyvos 2002/2
1 straipsnio 1 punkto b papunkčio ir 4 punkto nuostatų galiojimo, nes EB 152 straipsnio 4 dalies b punktas nėra tinkamas teisinis
pagrindas šioms nuostatoms priimti, būtent atsižvelgiant į tai, kad jos susijusios su augalinės kilmės pašarų ženklinimu.
53     Kaip Taryba nurodė raštuose ir teigė per posėdį, jei ginčijama priemone tiesiogiai nebūtų siekiama visuomenės sveikatos apsaugos,
ji galėtų patekti į EB 37 straipsnio, suteikiančio kompetenciją ir Bendrijos teisės aktų leidėjui, taikymo sritį. Vis dėlto
Direktyvos 2002/2 teisinio pagrindo kontrolė lieka svarbi siekiant patikrinti, ar nebuvo pažeista šios direktyvos priėmimo
procedūra (šiuo klausimu žr. 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
British American Tobacco
(Investements) ir Imperial Tobacco,
C‑491/01, Rink. p. I‑11453, 111 punktą).
54     Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos kompetencijos kontekste teisinio pagrindo teisės aktui parinkimas turi būti
grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė. Tokiems kriterijams,
inter alia
, priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys (žr. ypač 2000 m. balandžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C‑269/97, Rink. p. I‑2257, 43 punktą; 2001 m. sausio 30 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑36/98, Rink. p. I‑779, 58 punktą ir minėto sprendimo
British American Tobacco
(Investements) ir Imperial Tobacco
93 punktą).
55     Direktyva 2002/2 yra grindžiama EB 152 straipsnio 4 dalies b punktu, leidžiančiu priimti priemones veterinarijos ir fitosanitarijos
srityse, kuriomis tiesiogiai siekiama apsaugoti visuomenės sveikatą.
56     Šios direktyvos trečioje ir ketvirtoje konstatuojamose dalyse nurodoma teisinė situacija pašarų sudėtinių dalių nurodymo srityje,
kuri buvo iki šios direktyvos priėmimo, ir būtinybė turėti išsamesnės informacijos, paaiškėjusi po GSE ir dioksino krizių.
Pagal šios direktyvos penktą konstatuojamąją dalį išsami kiekybinė informacija gali padėti užtikrinti galimybę atsekti konkrečias
partijas, iš kurių buvo paimtos pašarinės žaliavos, kurios galėjo būti užterštos, o tai būtų naudinga visuomenės sveikatai.
57     Iš šių konstatuojamųjų dalių analizės matyti, kad priimdamas nuostatas dėl pašarų sudėtinių dalių nurodymo, Bendrijos teisės
aktų leidėjas siekė užtikrinti visuomenės sveikatos apsaugą.
58     Priešingai nei nurodė
Consiglio di Stato
sprendimuose dėl prašymų priimti prejudicinius sprendimus, dėl kurių buvo pradėtos bylos C‑11/04 ir C‑12/04, augalinės kilmės
maistas gali sukelti panašų pavojų sveikatai kaip ir gyvūninės kilmės maistas.
Fratelli Martini
ir šiose bylose pastabas pateikusios institucijos visiškai teisingai nurodė problemas, sukeltas aflatoksino B1, genotoksiško
kancerogeninio toksino, gaminamo grūdinėse kultūrose ir riešutuose esančių tam tikrų grybų, 1999 m. dioksino krizę, paveikusią
kombinuotųjų pašarų gamybą Belgijoje, grūdinių kultūrų užkrėtimą herbicidais arba žmonių kontraceptikų gamybai naudojamo hormono
buvimą pašarų gamybai naudojamame vandenyje.
59     Kaip posėdyje nurodė Danijos vyriausybės atstovas, produkto sudėtinių dalių nurodymas procentais leidžia užkrėtimo atveju
sukoncentruoti tyrimus ir pašalinti iš rinkos įtartinus maisto produktus. Šios vyriausybės nuomone, padidėjęs biologinių kukurūzų
procentas augintojo galvijams šeriamame maiste leido Danijos valdžios institucijoms 2004 m. nustatyti šį komponentą kaip galimą
padidėjusio aflotoksino kiekio šio galvijų augintojo pieno produktuose, skirtuose žmonių vartojimui, šaltinį. Tai leido nedelsiant,
nelaukiant laboratorinių tyrimų rezultatų, pašalinti užkrėstą produktą iš rinkos.
60     Todėl būtina konstatuoti, kad pagrindinėse bylose ginčijamos Direktyvos 2002/2 nuostatos gali tiesiogiai prisidėti siekiant
apsaugoti visuomenės sveikatą.
61     Iš to, kas pasakyta, matyti, kad prieštaravimai, jog minėtos nuostatos yra negaliojančios dėl klaidingo teisinio pagrindo,
yra nepagrįsti.

Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
62     Ketvirtuoju klausimu byloje C‑12/04
Consiglio di Stato
klausia, ar Direktyva 2002/2 turi būti laikoma neteisėta dėl vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų pažeidimo dėl
to, kad pašarų gamintojams taikoma tvarka, pagal kurią yra privaloma nurodyti kombinuotuosius pašarus sudarančių pašarinių
žaliavų kiekius, nors ji netaikoma maisto, skirto žmonių vartojimui, gamintojų atžvilgiu.
63     Pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai,
o skirtingos situacijos vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (minėto sprendimo
Arnold André
68 punktas; minėto sprendimo
Swedish Match
70 punktas bei jame cituojama teismo praktika ir minėto sprendimo
Alliance for Natural Health ir kt.
115 punktas).
64     Direktyvos 2002/2 siekiamas tikslas yra visuomenės sveikatos apsauga. Šis tikslas galėtų pateisinti galimą skirtingą požiūrį,
ypač atsižvelgiant į iš EB 152 straipsnio 1 dalies išplaukiančią pareigą užtikrinti aukštą žmonių sveikatos apsaugos lygį
nustatant ir įgyvendinant visas Bendrijos politikos ir veiklos kryptis.
65     Be to, kaip visiškai teisingai pabrėžė Taryba, net jei pavyktų įrodyti, kad tokios ribojančios priemonės pasiteisintų taip
pat ir tose srityse, kur jos dar nėra priimtos, pavyzdžiui, maisto, skirto žmonių vartojimui, šios priežasties nepakaktų nuspręsti,
kad priemonės, priimtos ginčijamų Bendrijos teisės aktų srityje, būtų laikomos neteisėtomis dėl jų diskriminacinio pobūdžio.
Priešingu atveju visuomenės sveikatos apsaugos lygis būtų nustatytas atsižvelgiant į mažesnę apsaugą numatančius galiojančius
teisės aktus.
66     Iš to išplaukia, kad išnagrinėjus pateiktą klausimą nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 2002/2 1 straipsnio
1 punkto b papunkčio ir 4 punkto galiojimą, atsižvelgiant į vienodo požiūrio ir nediskriminacijos principus.

Dėl proporcingumo principo pažeidimo
67     Bylos C‑453/03 atveju c punkte pateiktu klausimu, bylų C‑11/04 ir C‑12/04 atveju antrais klausimais ir bylos C 194/04 atveju
pirmo klausimo c punkte prašymus dėl prejudicinio sprendimo pateikę teismai iš esmės klausia, ar Direktyvos 2002/2 1 straipsnio
1 punkto b papunktis ir 4 punktas pažeidžia proporcingumo principą. Šiuo aspektu
Consiglio di Stato
Teisingumo Teismo taip pat klausia dėl galimo atsargumo principo pažeidimo, nes minėtos nuostatos buvo priimtos neatlikus
moksliniais tyrimais pagrįstos pavojų analizės.
68     Iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad proporcingumo principas, kuris yra vienas iš bendrųjų Bendrijos teisės
principų, įpareigoja, kad Bendrijos teisės nuostata nustatytos priemonės būtų tinkamos tikslui įgyvendinti ir neviršytų to,
kas būtina jam pasiekti (minėtų sprendimų
Arnold André
45 punktas ir
Swedish Match
47 punktas).
69     Minėtų sąlygų teisminės kontrolės klausimu reikia priminti didelę Bendrijos teisės aktų leidėjo veiksmų laisvę nagrinėjamoje
srityje, kuri apima politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio pasirinkimus ir kurioje jis turi atlikti sudėtingus vertinimus.
Vadinasi, tik akivaizdžiai neproporcingas šioje srityje priimtos priemonės pobūdis, palyginti su tikslu, kurio kompetentingos
institucijos ketina siekti, gali paveikti šios priemonės teisėtumą (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Arnold André
46 punktą;
Swedish Match
48 punktą ir
Alliance for Natural Health ir kt.
52 punktą).
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
70     Ieškovės pagrindinėse bylose, palaikomos Ispanijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių, iš esmės tvirtina, kad atitinkamų
pašarų tikslios sudėties pateikimas yra sunkus jų teisių bei ekonominių interesų pažeidimas ir nėra būtinas sveikatos apsaugai,
atsižvelgiant į pašarų srityje jau galiojančius teisės aktus.
71     Šiuo aspektu jos nurodo kitas Direktyvos 79/373 nuostatas, iš dalies pakeistas Direktyva 2002/2, būtent 5 straipsnio 5 dalies
d punktą, nustatantį, kad privaloma nurodyti partijos numerį, ir 12 straipsnį, nustatantį gamintojams pareigą pateikti valdžios
institucijoms visus dokumentus, susijusius su pašarų sudėtimi. ieškovių pagrindinėse bylose nuomone, šios dvi pareigos, kurių
reikalingumo jos neginčija, padeda užtikrinti galimybę atsekti pašarus nepažeidžiant gamintojų ekonominių interesų, nes valdžios
institucijos privalo laikytis konfidencialumo ir gautą informaciją gali naudoti tik siekdamos apsaugoti visuomenės sveikatą.
72     Dėl pašarų sudėties minėtos ieškovės cituoja 1970 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvą 70/524/EEB dėl pašarų priedų (OL L 270,
p. 1) ir 1999 m. balandžio 22 d. Tarybos direktyvą 1999/29/EB dėl nepageidautinų medžiagų ir produktų gyvūnų mityboje (OL L 115,
p. 32). Iki posėdžio datos ši direktyva buvo iš dalies pakeista ir pertvarkyta 2002 m. gegužės 7 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyva 2002/32/EB dėl nepageidaujamų medžiagų gyvūnų pašaruose (OL L 140, p. 10).
73     Galiausiai ieškovės pagrindinėse bylose cituoja 2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 178/2002,
nustatantį maistui skirtų teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiantį Europos maisto saugos tarnybą ir
nustatantį su maisto saugos klausimais susijusias procedūras (OL L 31, p. 1), priimtą tą pačią dieną kaip ir Direktyva 2002/2,
kuris, jų nuomone, yra naujas pagrindinis teisės aktas maisto saugos srityje. Šio reglamento 18 straipsnis nustato visų medžiagų,
skirtų dėti į pašarą, atsekamumą, o 20 straipsnis numato galimybę pašalinti iš rinkos bet kokį pašarą, jei manoma, kad jis
neatitinka pašarų saugos reikalavimų.
74     Tačiau Italijos, Nyderlandų, Danijos, Graikijos ir Prancūzijos vyriausybės, Parlamentas, Taryba bei Komisija mano, kad reikalavimas
dėl sudėtinių pašarų dalių nurodymo procentais nepažeidžia proporcingumo principo, atsižvelgiant į siekiamą visuomenės sveikatos
tikslą.
75     Parlamentas taip pat nurodo skaidrumo tikslą. Jis konstatuoja dėl GSE krizės prarastą pasitikėjimą kompetentingomis valdžios
institucijomis, kurį sugrąžinti galėtų tik skaidri politika. Į šį argumentą reikėtų atsižvelgti vertinant priemonės, kuria
paprasčiausiai siekiama leisti gyvulių augintojams nuspręsti dėl jų gyvulių maitinimo, proporcingumą. Būtent dėl šitos priežasties
nepakanka, kad gamintojai pateiktų tikslią pašarų sudėtį kompetentingoms sanitarinės priežiūros institucijoms.
Teisingumo Teismo atsakymas
76     Kaip buvo pažymėta šio sprendimo 59 ir 60 punktuose, pareiga nurodyti pašaro sudėtines dalis procentais yra priemonė, leidžianti
atsižvelgti į žmonių ir gyvulių sveikatos apsaugos tikslą. Ji iš tikrųjų leidžia nelaukiant laboratorinių tyrimų rezultatų
nustatyti įtartinus, galinčius būti užkrėstus pašarų komponentus ir greitai pašalinti šį pašarą iš vartojimo.
77     Neatrodo, kad ši priemonė yra neveiksminga, atsižvelgiant į Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 3 punkte numatytą nurodyto produkto
partijos numerio reikalavimą. Iš tikrųjų šis nurodymas suteikia galimybę atsekti kombinuotųjų pašarų partijas, bet ne tiesiogiai
jų komponentus. Be to, siekiant atsekti gali prireikti laiko, o į situaciją, dėl kurios gali kilti maisto krizė, turi būti
reaguojama nedelsiant.
78     Taip pat yra ir dėl kitų ieškovių pagrindinėse bylose nurodytų teisės aktų. Jie iš esmės susiję su produktų sudėtimi (Direktyvos 70/524
ir 1999/29) arba procedūromis, susijusiomis su maisto sauga (Reglamentas Nr. 178/2002), tačiau nė vienas iš jų nenumato nuostatų,
nustatančių pareigą ant produkto nurodyti jo komponentus. Vadinasi, šie teisės aktai nesuteikia galimybės atitinkamoms institucijoms
arba produkto naudotojui turėti pakankamus duomenis tam, kad maisto krizės atveju jie galėtų imtis atitinkamų prevencijos
priemonių.
79     Įvairios ieškovės pagrindinėse bylose nurodo, kad tikslių komponentų procentinių masės dalių nurodymas neužtikrina, kad kombinuotasis
pašaras arba jo komponentai bus neužkrėsti. Vis dėlto, reikia pažymėti, kad pareigos nurodyti komponentus tikslas nėra užtikrinti
užkrėtimo nebuvimą, o būtent, kad tuo atveju, jei komponentas būtų užkrėstas, būtų galima greitai nustatyti pašarus, kurių
sudėtyje jis yra.
80     Vis dėlto, kaip visiškai teisingai pastebėjo generalinis advokatas išvados 115–119 punktuose, gamintojo pareiga pateikti klientui,
kuris to prašo, tikslią pašaro kiekybinę sudėtį nėra būtina šiam tikslui pasiekti.
81     Be duomenų minimumo ir maksimumo ribose, t. y. su 15 % nuokrypiu nuo deklaruojamosios vertės, nurodymo, kuris produkto etiketėje
turi būti pagal Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 4 punktą, gamintojas pagal Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 1 punkto b papunktį
privalo kliento prašymu jam raštu nurodyti tikslius pašarą sudarančių žaliavų svorio procentus.
82     Kaip pabrėžė ieškovės pagrindinėse bylose, nustatyta pareiga pateikti klientui tikslią nurodomą informaciją apie pašaro komponentus
yra sunkus gamintojų ekonominių interesų pažeidimas, nes ji priverčia pastaruosius atskleisti savo produktų sudėties formules,
rizikuojant, kad šie produktai bus naudojami kaip pavyzdžiai net pačių klientų ir kad šie gamintojai nebegalės gauti naudos
iš investicijų tyrimams ir naujovėms.
83     Tokia pareiga negali būti pateisinama siekiamu sveikatos apsaugos tikslu ir viršija tai, kas būtina jam pasiekti. Būtina pažymėti,
kad ši pareiga visiškai nėra siejama su pašarų užkrėtimo problema ir turi būti įvykdyta remiantis vien kliento prašymu. Be
to, iš Teisingumo Teismui pateiktų paaiškinimų ir pavyzdžių išplaukia, kad procentų minimumo ir maksimumo ribų nurodymas etiketėje
turėtų leisti nustatyti pašarą, kai įtariama, kad gali būti užkrėstas, tam, kad pagal nurodytą svorį būtų galima įvertinti
jo pavojingumą ir nuspręsti dėl laikino jo pašalinimo, kol laukiama laboratorijos tyrimų rezultatų, arba kad atitinkamos valdžios
institucijos galėtų atsekti produktą.
84     Galiausiai, neatsižvelgiant į pagal tą pačią dieną kaip ir Direktyva Nr. 2002/2 priimtą Reglamentą Nr. 178/2002 nustatytą
kontrolės tvarką, būtina priminti, jog direktyvos 1 straipsnio 5 punktas numato, kad gamintojai yra įpareigojami valdžios
institucijoms, atsakingoms už oficialių patikrinimų organizavimą, pareikalavus, pateikti joms visus dokumentus, susijusius
su pašarų, numatytų išleisti į apyvartą, sudėtimi, kurie leistų patikrinti, ar etiketėse pateikta tiksli informacija.
85     Atsižvelgiant į šiuos argumentus, konstatuotina, kad Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 1 punkto b papunktis, įpareigojantis kombinuotųjų
pašarų gamintojus pateikti klientui, kuris to prašo, tikslią pašaro sudėtį, yra negaliojantis atsižvelgiant į proporcingumo
principą. Kita vertus, išnagrinėjus pateiktą klausimą nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų paveikti šios direktyvos 1 straipsnio
4 dalies galiojimą minėto principo požiūriu.
86     Bylos C‑453/03 atveju pirmo klausimo b punkte, bylų C‑11/04 atveju trečiuoju klausimu ir bylos C‑194/04 atveju pirmo klausimo
b punkte prašymus dėl prejudicinių sprendimų pateikę teismai iš esmės Teisingumo Teismo klausė dėl Direktyvos 2002/2 1 straipsnio
1 punkto b papunkčio ir 4 punkto nuostatų galiojimo dėl pastarosiomis nuostatomis pažeidžiamų pagrindinių teisių, būtent teisės
į nuosavybę ir teisės laisvai verstis profesine veikla.
87     Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad teisė į nuosavybę, kaip ir teisė laisvai užsiimti ekonomine
veikla, yra bendrieji Bendrijos teisės principai. Vis dėlto šie principai nėra absoliučios teisės ir į juos turi būti atsižvelgiama
jų funkcijos visuomenėje kontekste. Vadinasi, naudojimuisi teise į nuosavybę, kaip ir teisei laisvai užsiimti ekonomine veikla,
gali būti taikomi apribojimai, jei šie apribojimai iš tiesų atitinka Bendrijos siekiamus bendrojo intereso tikslus ir, atsižvelgiant
į siekiamą tikslą, nėra neproporcingas ir netoleruotinas kišimasis, pažeidžiantis užtikrinamų teisių esmę (vieno iš paskutiniųjų
2005 m. liepos 12 d. Sprendimo
Alliance for Natural Health ir kt.
, C‑154/04 ir C‑155/04, Rink. p. I‑0000, 126 punktas).
88     Vis dėlto, atsižvelgiant į klausimą dėl proporcingumo principo pateiktą atsakymą, nėra būtina toliau nagrinėti, ar ginčijamos
nuostatos pažeidžia kombinuotųjų pašarų gamintojų teisę į nuosavybę ar teisę laisvai verstis profesine veikla.

Dėl leistinų medžiagų sąrašo nepatvirtinimo
89     Trečiuoju klausimu byloje C‑12/04
Consiglio di Stato
klausia, ar Direktyva 2002/2 turi būti aiškinama taip, kad jos taikymas bei veiksmingumas priklauso nuo leistinų konkrečių
pavadinimų pašarinių žaliavų sąrašo patvirtinimo, kaip tai yra numatyta šios direktyvos dešimtoje konstatuojamoje dalyje.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
90
Ferrari Mangimi Srl
ir Ispanijos vyriausybė teigia, kad taip ir turi būti. Jos primena, kad ankstesni teisės aktai numatė pareigą nurodyti pašarines
žaliavas pagal laikiną sąrašą ir tuo atveju, jei juo nebūtų naudojamasi, alternatyvią pareigą deklaruoti pašarinių žaliavų
kategorijas, kaip nurodyta Direktyvos 91/357 priede. Direktyva 2002/2 panaikino šį teisės aktą ir numatė, kad Komisija sudarys
leistinų pašarinių žaliavų sąrašą. Po studijos ši institucija vis dėlto priėjo prie išvados, kad tokio sąrašo patvirtinimas
visiškai negarantuos pašarų saugos, ir nepateikė jokio pasiūlymo dėl tokio sąrašo sudarymo. Komisijos ataskaitoje pabrėžiama,
kad neįmanoma į sąrašą įrašyti tūkstančių skirtingų, skirtingose vietose pagal skirtingas technologijas pagamintų, skirtingo
saugumo lygio bei skirtingų maistinių ir techninių savybių produktų. Be to, šioje ataskaitoje primintina, kad pavojus saugai
kyla ne iš pačių pašarinių žaliavų, o labiau dėl jų netyčinio ar tyčinio užkrėtimo.
91     Ispanijos vyriausybė pabrėžia teisinio saugumo imperatyvą, reikalaujantį, kad Bendrijos teisės aktai leistų atitinkamiems
asmenims tiksliai žinoti jiems nustatytų pareigų apimtį.
92     Graikijos vyriausybė konstatuoja: kadangi leistinos naudoti medžiagos Bendrijos teisės aktais nebuvo suderintos viename sąraše,
šio klausimo reglamentavimas patenka į nacionalinės teisės sritį. Ši situacija netrukdo veiksmingai taikyti Direktyvos 2002/2
valstybėse narėse.
93     Parlamentas, Taryba ir Komisija mano, kad nėra jokio ryšio tarp Direktyvos 2002/2 dešimtoje konstatuojamoje dalyje numatyto
leistinų medžiagų sąrašo patvirtinimo, kuris yra tik nenorminio pobūdžio siekis ir Komisiją įpareigoja tik politiškai, ir
nuostatų dėl ženklinimo įgyvendinimo. Todėl valstybės narės privalo taikyti šią direktyvą neatsižvelgiant į tokio sąrašo patvirtinimą,
tik reikalaudamos, kad būtų naudojami bendri pašarinių žaliavų pavadinimai.
Teisingumo Teismo atsakymas
94     Reiktų priminti, kad Direktyvos 2002/2 dešimta konstatuojamoji dalis numatė, jog vadovaudamasi galimybių studija, Komisija
iki 2002 m. gruodžio 31 d. pateikia Europos Parlamentui ir Tarybai ataskaitą ir atitinkamą pasiūlymą dėl pašarinių žaliavų,
įmaišytų į produkcijai skirtų gyvulių kombinuotuosius pašarus, sąrašo.
95     Iš šios konstatuojamosios dalies redakcijos matyti, kad leistinų pašarinių žaliavų sąrašo sudarymas yra tik Bendrijos teisės
aktų leidėjo siekis. Iš tikrųjų jis numato tik galimybių studijos atlikimą, ataskaitos sudarymą ir, atsižvelgiant į minėtos
ataskaitos išvadas, pasiūlymo pateikimą.
96     Be to, šios konstatuojamosios dalies turinys nėra atkartojamas šios direktyvos rezoliucinėje dalyje ir ją nagrinėjant nepaaiškėja,
kad jos įgyvendinimas turėtų priklausyti nuo leistinų medžiagų sąrašo sudarymo. Konkrečiau kalbant, neatrodo, kad ženklinimo
pareigos nėra įmanoma laikytis nesant šio sąrašo.
97     Kalbant apie Direktyvos 91/357 panaikinimą, neatrodo, kad dėl jos tapo neįmanoma įgyvendinti Direktyvos 2002/2, nes gamintojai,
šiuo klausimu nesant Bendrijos ar net nacionalinės teisės aktų, gali naudoti įprastus konkrečius pašarinių žaliavų pavadinimus.
98     Iš to matyti, kad Direktyva 2002/2 turi būti aiškinama taip, kad jos taikymas nepriklauso nuo leistinų konkrečių pavadinimų
pašarinių žaliavų sąrašo patvirtinimo.

Dėl kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų kompetencijos sustabdyti Bendrijos teisės akto taikymą
99     Antruoju klausimu
Rechtbank‘ s‑Gravenhage
klausia, ar valstybių narių kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos be teismo įsikišimo gali taip pat sustabdyti
ginčijamo akto taikymą, kol Teisingumo Teismas nuspręs dėl jo galiojimo, jei patenkintos visos sąlygos, kad kitos valstybės
narės teismas galėtų sustabdyti ginčijamo Europos institucijų teisės akto taikymą, ypač jei klausimas dėl šio ginčijamo teisės
akto teisėtumo jau yra kitos valstybės narės teismo pateiktas Teisingumo Teismui.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
100
Nevedi
, ieškovė pagrindinėje byloje C‑174/04, teigia, kad prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas savo antrąjį klausimą
Teisingumo Teismui pateikė todėl, kad kaip institucija, kompetentinga leisti gyvulių maitinimo srities teisės aktus,
Productschap
savo iniciatyva, t. y. be teismo įsikišimo, ruošėsi sustabdyti atvirosios deklaracijos taisyklių taikymą, kol Teisingumo
Teismas priims sprendimą byloje C‑453/03. Būtent dėl ministro atsisakymo sustabdyti taikytinus teisės aktus ji turėjo pradėti
teisminį procesą ir prašyti, kad laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas sustabdytų šio teisės akto taikymą.
101   Ji primena, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, jei yra įvykdytos sąlygos, nuo kurių priklauso galimybė nacionaliniame teisme
remtis direktyvos nuostatomis, visos valdžios institucijos, įskaitant administracinės valdžios institucijas, privalo ir pačios
taikyti šias nuostatas (žr. 1989 m. birželio 22 d. Sprendimo
Fratelli Costanzo
, 103/88, Rink. 1989, p. 1839, 31–32 punktus). Jei administracinės valdžios institucijoms, kaip ir teisminės valdžios institucijoms
privaloma taikyti direktyvos nuostatas, siekiant proceso ekonomijos joms taip pat turėtų būti leista pačioms sustabdyti ginčijamo
Bendrijos teisės akto taikymą tomis pačiomis sąlygomis kaip ir teisminės valdžios institucijoms.
102   Italijos, Nyderlandų ir Graikijos vyriausybės bei Komisija primena Teisingumo Teismo praktiką dėl laikinųjų priemonių, nešališkumo
ir nepriklausomumo garantijas, kuriomis pasižymi nacionalinis teismas, vienodo Bendrijos teisės taikymo būtinybę ir prejudicinio
proceso tikslus.
Teisingumo Teismo atsakymas
103   Kaip Teisingumo Teismas nurodė 1991 m. vasario 21 d. Sprendime
Zuckerfabrik Suederdithmarschen ir Zuckerfabrik Soest
(C‑143/88 ir C‑92/89, Rink. p. I‑415, 18 punktas, toliau – sprendimas
Zuckerfabrik
), kreipimasis dėl galiojimo įvertinimo, kaip ir ieškinys dėl panaikinimo, yra Bendrijos institucijų teisės aktų teisėtumo
kontrolės būdai. Tačiau nagrinėjant ieškinį dėl panaikinimo EB 242 straipsnis suteikia ieškovui galimybę prašyti sustabdyti
ginčijamo teisės akto taikymą, o Teisingumo Teismui suteikia įgaliojimus šį prašymą patenkinti. Laikinosios teisminės apsaugos
sistemos darnumas reikalauja, kad ir nacionalinis teismas galėtų nurodyti sustabdyti administracinio nacionalinės teisės akto,
paremto Bendrijos reglamentu, kurio teisėtumas yra ginčijamas, taikymą (taip pat žr. 1995 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt.
, C‑465/93, Rink. p. I‑3761, 22 punktą; 1996 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
T.Port
, C‑68/95, Rink. p. I‑6065, 49 punktą; dėl Teisingumo Teismo nekompetentingumo priimti nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių
taikymo prejudiciniame procese žr. 2001 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties
Dory
, C‑186/01 R, Rink. p. I‑7823, 13 punktą).
104   Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad vienodas Bendrijos teisės taikymas, pagrindinis Bendrijos teisės sistemos reikalavimas,
reiškia, kad prašymo dėl Bendrijos reglamentu pagrįstų administracinių teisės aktų taikymo sustabdymo, pateikimui ir nagrinėjimui,
kuriam taikomos nacionalinių procesų taisyklės, visose valstybėse narėse turėtų būti numatytos bent vienodos patenkinimo sąlygos,
kurias jis nurodė esant tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sąlygos Teisingumo Teisme
(minėto sprendimo
Zuckerfabrik
, 26–27 punktai).
105   Teisingumo Teismas būtent nurodė, kad siekiant patikrinti, ar yra įvykdytos skubos ir galimos sunkios ir nepataisomos žalos
sąlygos, laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas turi išnagrinėti tam tikras kiekvienos bylos aplinkybes ir įvertinti
įrodymus, leidžiančius nustatyti, ar teisės akto, dėl kurio buvo pateiktas laikinųjų apsaugos priemonių prašymas, taikymas
nedelsiant galėtų ieškovui padaryti nepataisomą žalą, kuri negalėtų būti atlyginta, jei Bendrijos teisės aktas būtų pripažintas
negaliojantis (minėtų sprendimų
Zuckerfabrik
29 punktas ir
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
ir kt.
41 punktas).
106   Kaip savo kompetencijos ribose įgaliotas taikyti Bendrijos teisę ir užtikrinti Bendrijos teisės veikimą, nacionalinis teismas,
kuriam buvo pateiktas prašymas taikyti laikinąsias apsaugos priemones, privalo atsižvelgti į žalą, kurią laikinosios apsaugos
priemonė gali padaryti teisinei sistemai, kurią Bendrijos teisės aktas nustatė visoje Bendrijoje. Darant prielaidą, kad dauguma
teismų dėl analogiškų priežasčių taip pat taikytų laikinąsias apsaugos priemones, jis privalo apsvarstyti šį kumuliacinį poveikį
ir prašančiojo asmens situacijos ypatumus, dėl kurių jis skiriasi nuo kitų atitinkamų ūkio subjektų (minėto sprendimo
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt.
44 punktas).
107   Konkrečiai kalbant, jei laikinųjų apsaugos priemonių taikymas gali Bendrijoje sukelti finansinę krizę, nacionalinis teismas
turi turėti teisę reikalauti iš ieškovų atitinkamų garantijų, kaip antai užstato pervedimas arba naudojimosi teisės apribojimo
nustatymas (minėtų sprendimų
Zuckerfabrik
32 punktas ir
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt.
45 punktas).
108   Todėl šiuo klausimu konstatuotina, kad bylos C‑194/04 pagrindinėje byloje aptariamos nacionalinės administracinės valdžios
institucijos neturi galimybės taikyti laikinųjų apsaugos priemonių, laikydamosi Teisingumo Teismo apibrėžtų taikymo sąlygų.
109   Šiuo požiūriu būtina nurodyti, kad pats šių institucijų statusas pagal bendrą taisyklę neleistų jų kompetencijos srityje garantuoti
tokio nepriklausomumo ir nešališkumo laipsnio, koks pripažįstamas nacionaliniams teismams. Be to, neaišku, ar tokios institucijos
pasinaudotų teisminiams ginčams būdingu rungtyniavimu, sudarančiu galimybes prieš priimant sprendimą išklausyti skirtingų
šalių pateiktus argumentus ir palyginti interesus.
110   Dėl argumento, kad greitumo ar sąnaudų neeikvojimo sumetimais būtų galima pateisinti būtinybę pripažinti nacionalinių administracinės
valdžios institucijų kompetenciją, būtina pabrėžti, kad nacionaliniai teismai, priimdami sprendimus dėl laikinųjų apsaugos
priemonių, paprastai gali juos priimti labai greitai. Bet kuriuo atveju, argumentas, susijęs su greitumu ar sąnaudomis, neturėtų
būti lemiamas atsižvelgiant į valstybių narių teisinėmis sistemomis nustatytų teisminių apsaugos sistemų siūlomas garantijas.
111   Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: net jei valstybės narės teismas manė, kad patenkintos visos sąlygos, kad jis
galėtų sustabdyti Bendrijos teisės akto taikymą, ypač jei klausimas dėl šio teisės akto teisėtumo jau yra pateiktas Teisingumo
Teismui, kitų valstybių narių kompetentingos nacionalinės administracinės valdžios institucijos negali sustabdyti ginčijamo
akto taikymo, kol Teisingumo Teismas nuspręs dėl jo galiojimo. Iš esmės tik nacionaliniam teismui priklauso, atsižvelgus į
jam pateiktos bylos aplinkybes, patikrinti, ar patenkintos visos laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sąlygos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
112   Kadangi šis procesas šalims pagrindinėse bylose yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.      Išnagrinėjus byloje C‑453/03 a punkte, bylose C‑11/04 ir C‑12/04 pirmu numeriu bei byloje C‑194/04 pirmo numerio a punkte
pateiktą klausimą, nebuvo nustatyta nieko, kas leistų padaryti išvadą, kad 2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvos 2002/2/EB, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 79/373/EEB dėl kombinuotųjų pašarų apyvartos ir panaikinančios
Komisijos direktyvą 91/357/EEB, 1 straipsnio 1 punkto b papunktis ir 4 punktas nebuvo pagrįstai priimti remiantis EB 152 straipsnio
4 dalies b punktu.
2.      Išnagrinėjus byloje C‑12/04 pateiktą ketvirtą klausimą nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 2002/2 1 straipsnio
1 punkto b papunkčio ir 4 punkto galiojimą atsižvelgiant į vienodo elgesio ir nediskriminavimo principus.
3.      Direktyvos 2002/2 1 straipsnio 1 punkto b papunktis, įpareigojantis kombinuotųjų pašarų gamintojus pateikti klientui, kuris
to prašo, tikslią pašaro sudėtį, yra negaliojantis atsižvelgiant į proporcingumo principą. Tačiau išnagrinėjus byloje C‑453/03
c punkte, bylose C‑11/04 ir C‑12/04 antru numeriu bei byloje C‑194/04 pirmo numerio c punkte pateiktą klausimą pateiktą klausimą
nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų paveikti šios direktyvos 1 straipsnio 4 punkto galiojimą minėto principo požiūriu.
4.      Direktyva 2002/2 turi būti aiškinama taip, kad jos taikymas nepriklauso nuo leistinų konkrečių pavadinimų pašarinių žaliavų
sąrašo patvirtinimo.
5.      Net jei valstybės narės teismas manė, kad patenkintos visos sąlygos, jog jis galėtų sustabdyti Bendrijos teisės akto taikymą,
ypač jei klausimas dėl šio teisės akto galiojimo jau yra pateiktas Teisingumo Teismui, kitų valstybių narių kompetentingos
nacionalinės administracinės valdžios institucijos negali sustabdyti ginčijamo akto taikymo, kol Teisingumo Teismas nuspręs
dėl jo galiojimo. Iš esmės tik nacionaliniam teismui priklauso, atsižvelgus į jam pateiktos bylos aplinkybes, patikrinti,
ar patenkintos visos laikinųjų apsaugos priemonių taikymo sąlygos.
Parašai.
*
Proceso kalbos: anglų, italų ir olandų.