CELEX: 61993CJ0384
Teenuste osutamise vabadus
EMÜ asutamislepingu artikkel 59
Finantsteenuste telefonimüügi keeld

College
van Beroep voor het Bedrijfsleven (edaspidi „College van Beroep”)
esitas 28. aprilli 1993. aasta määrusega, mis saabus Euroopa
Kohtusse sama aasta 6. augustil, EMÜ asutamislepingu
artikli 177 alusel mitu eelotsuse küsimust asutamislepingu
artikli 59 tõlgendamise kohta.
Need
küsimused kerkisid hagi raames, mille esitas Alpine Investments BV
Madalmaade rahandusministeeriumi keelu peale võtta eraisikutega ilma
nende eelneva kirjaliku nõusolekuta ühendust telefoni teel, et pakkuda
neile erinevaid finantsteenuseid (tegevus, mida nimetatakse
cold calling
).
Põhikohtuasja
hageja Alpine Investments BV (edaspidi „Alpine Investments”) on
Madalmaade õiguse alusel asutatud äriühing, kelle registrijärgne asukoht
on Madalmaades ja kes on spetsialiseerunud kaupade futuurlepingutele.
Kaupade
futuurlepingu pooled kohustuvad ostma ja müüma teatud koguse kindla
kvaliteediga kaupa hinnaga ja kuupäeval, mis määratakse kindlaks lepingu
sõlmimise hetkel. Pooltel ei ole siiski kavatsust kaupa tegelikult
vastu võtta ega kätte toimetada, vaid nad sõlmivad lepingu ainult
lootuses kasutada ära hinnakõikumisi lepingu sõlmimise hetke ja kauba
kättetoimetamise kuu vahelisel perioodil, mis on võimalik, kui
futuuriturul sõlmitakse enne kauba kättetoimetamise kuu algust esimesele
tehingule vastupidine tehing.
Alpine
Investments pakub kaupade futuurlepingute alal kolme liiki teenuseid:
portfelli haldamine, investeerimisnõuanded ja klientide tellimuste
edasiandmine maakleritele, kes tegutsevad kaupade futuuriturgudel nii
ühenduses kui väljaspool seda. Tal on kliente mitte ainult Madalmaades,
vaid ka Belgias, Prantsusmaal ja Ühendkuningriigis. Siiski ei ole tal
ühtegi tegevuskohta väljaspool Madalmaid.
Põhikohtuasja
asjaolude asetleidmise hetkel reguleeris finantsteenuseid Madalmaades
30. oktoobri 1985. aasta Wet Effectenhandel (väärtpaberitega
kauplemise seadus, edaspidi „WEH”). Selle seaduse artikli 6
lõige 1 keelas kõigil isikutel olla vahendajaks
väärtpaberitehingutes, kui neil ei ole vastavat luba. Artikli 8
lõige 1 lubas rahandusministril eritingimustel sellest keelust
erandeid teha. Siiski võis artikli 8 lõike 2 kohaselt
kehtestada erandile „piiranguid ja tingimusi, et võidelda ebasoovitavate
suundade vastu väärtpaberikaubanduses”.
Põhikohtuasja
kostja, st rahandusminister, tegi 6. septembril 1991 äriühingule
Alpine Investments erandi, et viimane saaks esitada tellimusi ühele
konkreetsele maaklerile, kes oli Merill Lynch Inc. Erandis oli
täpsustatud, et Alpine Investments peab järgima kõiki eeskirju, mis
rahandusminister võib lähitulevikus tema ja ta potentsiaalsete klientide
kontakteerumise kohta vastu võtta.
Rahandusminister
tegi 1. oktoobril 1991 üldise otsuse keelata kõikidel
finantsvahendajatel, kes pakuvad investeeringuid kaubabörsivälises
futuuridega kauplemises, võtta oma potentsiaalsete klientidega ühendust
cold calling
’u meetodil.
Madalmaade
valitsuse sõnutsi võeti see otsus vastu arvukate kaebuste tulemusena,
mis rahandusminister sai 1991. aasta jooksul investeerijatelt, kes
olid selles valdkonnas teinud ebaõnnestunud investeeringuid. Kuna neid
kaebusi esitasid osaliselt ka teiste liikmesriikide investeerijad,
laiendas minister keeldu teenustele, mida Madalmaade ettevõtjad osutasid
teistes riikides, et kaitsta Madalmaade rahandussektori mainet.
Neil
asjaoludel keelas rahandusminister 12. novembril 1991 Alpine
Investments’il võtta potentsiaalsete klientidega ühendust telefoni teel
või isiklikult, välja arvatud juhul, kui viimased on eelnevalt andnud
sõnaselgelt ja kirjalikult teada, et lubavad endaga sel viisil ühendust
võtta.
Alpine Investments esitas vaide ministri otsuse peale, mis keelas
cold calling
’u.
Kuna selle tagajärjel asendati talle tehtud erand 14. jaanuaril
1992 teise erandiga, mis lubas tal teha tellimusi ühele teisele
maaklerile, kelleks oli Rodham ja Renshaw Inc., ning kuna selle erandi
puhul oli tal samuti keelatud tegeleda
cold calling
’uga, esitas ta 13. veebruaril 1992 uue vaide.
Rahandusminister
jättis oma 29. aprilli 1992. aasta otsusega Alpine
Investments’i vaide rahuldamata. Sama aasta 26. mail esitas Alpine
Investments kaebuse College van Beroep’ile.
Kuna Alpine Investments rõhutas eelkõige, et
cold calling
’u
keeld on vastuolus asutamislepingu artikliga 59, sest puudutab
teistes liikmesriikides kui Madalmaad asuvaid potentsiaalseid kliente,
esitas College van Beroep Euroopa Kohtule selle sätte kohta mitu
küsimust:
„1.      Kas
EMÜ asutamislepingu artiklit 59 tuleb tõlgendada nii, et see
hõlmab ka teenuseid, mida teenuste osutaja pakub telefoni teel ja ka
osutab liikmesriigist, kus ta asub, (potentsiaalsetele) klientidele, kes
asuvad mõnes teises liikmesriigis?
2.      Kas
eelmainitud artikli sätted laienevad ka tingimustele ja/või
piirangutele, mis reguleerivad kõnealust seaduslikku kutsetegevust või
ettevõtlust teenuste osutaja asukohaliikmesriigis, kuid mida ei
kohaldata samal viisil ja määral nimetatud kutsetegevusele või
ettevõtlusele kõnesolevate teenuste (potentsiaalsete) tarbijate
asukohaliikmesriigis ning mis võivad seetõttu teenuste osutamisel
(potentsiaalsetele) klientidele, kelle asukoht on mõnes teises
liikmesriigis, olla teenuste osutajale takistuseks, mida ei kohaldata
nendele, kes osutavad sarnaseid teenuseid ja kelle asukoht on selles
teises liikmesriigis?
Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis:
3.      a)
Kas tarbijakaitse ja Madalmaade finantsteenuste maine hoidmise huve,
millel rajaneb säte, mille eesmärk on võidelda ebasoovitavate suundadega
väärtpaberikaubanduses, võib pidada üldise huvi olulisteks
kaalutlusteks, mis õigustavad eelmises küsimuses nimetatud takistust?
b) Kas erandnorm, mis keelab tegevuse, mida kutsutakse
cold calling
, on objektiivselt vajalik selleks, et kaitsta eelmainitud huvisid, ja proportsionaalne taotletud eesmärgiga?”
Esiteks
tuleb märkida, et kui eeldada, et kaupade futuuriturgudel sõlmitud
tehingutele saab kohaldada nõukogu 10. mai 1993. aasta
direktiivi 93/22/EMÜ väärtpaberiturul pakutavate investeerimisteenuste
kohta (EÜT L 141, lk 27), siis see on vastu võetud pärast
põhikohtuasja asjaolude asetleidmist. Lisaks ei kohaldata nõukogu
20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija
kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral (EÜT L
372, lk 31) ei telefoni teel sõlmitud lepingutele ega
väärtpaberilepingutele (artikli 3 lõike 2 punkt e).
Euroopa
Kohtule esitatud küsimusi tuleb seega arutada vaid asutamislepingu
sätetest lähtudes, mida kohaldatakse teenuste osutamise vabaduse
valdkonnas. Siinkohal on selge, et kuna Alpine Investments osutab
teenuseid tasu eest, siis on need tõepoolest niisugused teenused, mida
hõlmab EMÜ asutamislepingu artikkel 60.
Oma esimeses ja teises küsimuses tahab eelotsust taotlev kohus sisuliselt teada, kas
cold calling
’u
keelamine kuulub asutamislepingu artikli 59 kohaldamisalasse.
Jaatava vastuse korral soovib ta oma kolmandas küsimuses teada, kas see
keeld on ikkagi õigustatud.

Esimene küsimus
Siseriikliku kohtu esimene küsimus koosneb kahest osast.
Esiteks
küsib ta, kas asjaolu, et kõnesolevad teenused on lihtsalt pakkumised
ja neil ei ole veel kindlat adressaati, takistab asutamislepingu
artikli 59 kohaldamist.
Selles
osas tuleb rõhutada, et teenuste osutamise vabadus muutub illusoorseks,
kui siseriiklikud õigusnormid võivad teenuste pakkumist vabalt piirata.
Teenuste osutamise vabadust käsitlevate sätete kohaldamine ei saa seega
sõltuda sellest, kas eelnevalt on juba olemas kindel adressaat.
Teiseks
tuleb selgitada, kas artikkel 59 puudutab teenuseid, mida nende
osutaja pakub telefoni teel isikutele, kes asuvad mõnes muus
liikmesriigis, ning mida ta osutab ümber paiknemata sellest
liikmesriigist, kus ta ise asub.
Antud
juhul pakub ühes liikmesriigis asuv teenuste osutaja teenuseid
tarbijale, kes asub teises liikmesriigis. Artikli 59 sõnastustest
selgub, et just seetõttu ongi tegemist teenuste osutamisega selle sätte
tähenduses.
Järelikult
tuleb esimesele küsimusele vastata, et asutamislepingu artiklit 59
tuleb tõlgendada nii, et see puudutab teenuseid, mida teenuste osutaja
pakub telefoni teel ja ka osutab ümber paiknemata sellest
liikmesriigist, kus ta ise asub, (potentsiaalsetele) klientidele, kes
asuvad mõnes teises liikmesriigis.

Teine küsimus
Oma
teises küsimuses tahab siseriiklik kohus teada, kas liikmesriigi
õigusnorm, mis keelab selle territooriumil asuvatel teenuste osutajatel
oma teenuste pakkumiseks helistada potentsiaalsetele klientidele, kes ei
ole selleks soovi avaldanud ja kes asuvad mõnes teises liikmesriigis,
kujutab endast teenuste osutamise vabaduse piirangut asutamislepingu
artikli 59 tähenduses.
Kõigepealt
tuleb rõhutada, et kõnesolevat keeldu kohaldatakse piiriüleste
teenusepakkumiste puhul.
Et vastata siseriikliku kohtu küsimusele, tuleb arutada järgemööda kolme probleemi.
Esiteks
tuleb teha kindlaks, kas keeld võtta telefoni teel ühendust
potentsiaalsete klientidega, kes asuvad mõnes teises liikmesriigis ega
ole selleks eelnevat nõusolekut andnud, võib olla teenuste osutamise
vabaduse piirang. Selles osas juhib eelotsusetaotluse esitanud kohus
Euroopa Kohtu tähelepanu asjaolule, et nendele teenuste osutajatele, kes
asuvad samades liikmesriikides, kus potentsiaalsed teenuste tarbijad,
ei kehti tingimata sama keeld või vähemalt mitte samadel tingimustel.
Tuleb
märkida, et ainuüksi asjaolu põhjal, et teised liikmesriigid kohaldavad
samalaadsete teenuste osutajatele vähem rangeid õigusnorme kui need,
mis kehtivad antud territooriumil, ei saa otsustada, et selline keeld,
millega on tegemist käesoleva põhikohtuasja puhul, on teenuste osutamise
vabaduse piirang artikli 59 tähenduses (vt selle kohta
14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C­379/92: Peralta,
EKL 1994, lk I-3453, punkt 48).
Siiski
jätab selline keeld kõnesolevad ettevõtjad ilma kiire ja vahetu
turunduse ja teistes liikmesriikides asuvate potentsiaalsete klientidega
ühenduse võtmise meetodist. Seetõttu võib see olla piiriüleste teenuste
osutamise vabaduse piirang.
Teiseks
tuleb kaaluda, kas seda järeldust võib muuta asjaolu, et kõnesoleva
keelu on kehtestanud liikmesriik, kus asub teenuste osutaja, ja mitte
liikmesriik, kus asub potentsiaalne teenuste tarbija.
Asutamislepingu
artikli 59 esimene lõik keelab üldiselt ühenduse piires kõik
teenuste osutamise vabaduse piirangud. Järelikult puudutab see säte
mitte ainult vastuvõturiigi kehtestatud piiranguid, vaid ka
päritoluriigi piiranguid. Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, et
ettevõtja võib suhetes oma asukohajärgse liikmesriigiga tugineda
teenuste osutamise vabadusele, kui teenuseid osutatakse isikutele, kes
asuvad mõnes teises liikmesriigis (vt 17. mai 1994. aasta
otsus kohtuasjas C-18/93: Corsica Ferries, EKL 1994,
lk I-1783, punkt 30; eespool viidatud kohtuotsus Peralta,
punkt 40; 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas
C­381/93: komisjon
v
. Prantsusmaa, EKL 1994, lk I-5145, punkt 14).
Sellest tuleneb, et ainult seepärast, et
cold calling
’u
meetodi keelu kehtestas liikmesriik, kus teenuste osutaja asub, ei jää
see veel asutamislepingu artikli 59 kohaldamisalast välja.
Lõpuks
tuleb kaaluda mõningaid Madalmaade valitsuse ja Ühendkuningriigi
valitsuse esitatud argumente.
Viimased
rõhutavad, et kõnesolev keeld ei kuulu asutamislepingu artikli 59
kohaldamisalasse, sest see on üldiselt kohaldatav meede, ei ole
diskrimineeriv ning selle eesmärk või tagajärg ei ole siseriikliku turu
asetamine soodsamasse olukorda võrreldes teiste liikmesriikide teenuste
osutajatega. Kuna see keeld puudutab aga vaid teenuste pakkumise viisi,
on see sarnane müügiviisi reguleerivate meetmetega, mis ei ole
diskrimineerivad ega kuulu otsuse Keck ja Mithouard (24. novembri
1993. aasta otsus kohtuasjas C-267/91 ja C-268/91, EKL 1993,
lk I ­6097, punkt 16) kohaselt EMÜ asutamislepingu
artikli 30 kohaldamisalasse.
Neid argumente ei saa toetada.
Kuigi
on tõsi, et selline keeld, millega on antud põhikohtuasjas tegemist, on
üldist laadi ega ole diskrimineeriv ning selle eesmärk ega tagajärg ei
ole siseriikliku turu asetamine soodsamasse olukorda võrreldes teiste
liikmesriikide teenuste osutajatega, ei tähenda see veel, et see keeld
ei saaks moodustada, nagu eespool märgitud (vt punkt 28),
piiriüleste teenuste osutamise vabaduse piirangut.
Selline
keeld ei sarnane õigusnormidega, mis puudutavad niisuguseid
müügimeetodeid, mida kohtuotsuses Keck ja Mithouard peeti
asutamislepingu artikli 30 kohaldamisalasse mittekuuluvaiks.
Nimetatud
kohtupraktika kohaselt ei saa liikmesriikidevahelist kaubavahetust
takistada see, kui teistest liikmesriikidest pärit toodetele
kohaldatakse siseriiklikke õigusnorme, mis piiravad või keelavad
importiva liikmesriigi territooriumil teatud müügimeetodeid, kui neid
kohaldatakse esiteks kõikidele riigi territooriumil tegutsevatele
ettevõtjatele ning teiseks, kui need mõjutavad õiguslikult ja
faktiliselt ühtemoodi kodumaiste ja teistest liikmesriikidest pärit
toodete turustamist. Selle põhjuseks on asjaolu, et oma olemuselt ei
piira see viimaste juurdepääsu importiva liikmesriigi turule ega takista
sellist juurdepääsu rohkem, kui see takistab kodumaiste toodete puhul.
Keelu,
millega on antud juhul tegemist, on aga kehtestanud liikmesriik, kus
asuvad teenuste osutajad, ning see puudutab mitte ainult pakkumisi, mis
tehakse isikutele, kes asuvad selle liikmesriigi territooriumil või
paiknevad teenuste tarbimiseks ümber, vaid ka pakkumisi, mis tehakse
teiste liikmesriikide territooriumil asuvatele isikutele. Seega sõltub
juurdepääs teenuste turule teistes liikmesriikides otseselt sellest
keelust. Niisiis võib see takistada teenustega kauplemist ühenduse
piires.
Teisele
küsimusele tuleb seega vastata, et liikmesriigi õigusnorm, mis keelab
oma territooriumil asuvatel teenuste osutajatel oma teenuste pakkumiseks
helistada teistes liikmesriikides asuvatele potentsiaalsetele
klientidele, kes ei ole selleks soovi avaldanud, kujutab endast teenuste
osutamise vabaduse piirangut asutamislepingu artikli 59
tähenduses.

Kolmas küsimus
Oma kolmandas küsimuses soovib siseriiklik kohus teada, kas
cold calling
’u
keelamine on põhjendatud ülekaaluka üldise huviga ning kas seda võib
pidada objektiivselt vajalikuks ja taotletud eesmärgiga
proportsionaalseks.
Madalmaade valitsus rõhutab, et
cold calling
’u
keelamisega kaubabörsivälises futuuridega kauplemises püütakse esiteks
hoida Madalmaade finantsturgude mainet ja teiseks kaitsta
investeerijaid.
Kõigepealt
tuleb märkida, et finantsturud mängivad majandussubjektide rahastamises
olulist rolli ja et arvestades kaupade futuurlepingute spekulatiivset
ja keerukat olemust, põhineb nende turgude nõuetekohane toimimine
suuresti investorite usaldusel. See usaldus sõltub eriti kutsetegevust
puudutavate õigusnormide olemasolust, mille eesmärk on tagada
finantsvahendajate pädevus ja usaldusväärsus, sest investorite käekäik
sõltub nendest väga suurel määral.
Lisaks
on tõsi, et kuigi tarbijakaitset teistel territooriumidel ei pea tagama
Madalmaade ametiasutused, mõjutab selle kaitse iseloom ja ulatus siiski
otseselt Madalmaade finantsteenuste head mainet.
Siseriikliku
finantssektori hea maine hoidmine võib niisiis olla ülekaalukas üldine
huvi, mis võib õigustada finantsteenuste osutamise vabaduse piiranguid.
Mis
puudutab kõnesoleva piirangu proportsionaalsust, siis tuleb meenutada,
et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad teenuste osutajatele
seatud nõuded olema taotletava eesmärgi seisukohast sobivad ega tohi
minna kaugemale, kui on selle saavutamiseks vajalik (vt 25. juuli
1991. aasta otsus kohtuasjas C-288/89: Collectieve
Antennevoorziening Gouda jt, EKL 1991, lk I-4007,
punkt 15).
Nagu Madalmaade valitsus
cold calling
’u
suhtes täiesti õigesti märkis, ei saa eraisik, kes ei ole
telefonivestluseks ette valmistatud, hankida teavet talle pakutavate
tehingute iseloomust tulenevate riskide kohta ega võrrelda pöörduja
teenuste kvaliteeti ja hinda konkurentide omadega. Kuna kaupade
futuuriturg on väga spekulatiivne ja raskesti mõistetav investoritele,
kes seda valdkonda hästi ei tunne, tuleks neid säästa kõige
agressiivsematest müügimeetoditest.
Alpine Investments arvab, et
cold calling
’u
keelamine Madalmaade valitsuse poolt ei ole siiski vajalik, sest
teenuste osutaja liikmesriik peaks usaldama vastuvõtjariigi
järelevalvet.
See
argument tuleb tagasi lükata. Nimelt on liikmesriik, kust helistatakse,
parimas olukorras, et
cold calling
’ut reguleerida. Isegi kui vastuvõtjariik soovib
cold calling
’u
keelata või kehtestada sellele mõningad tingimused, ei saa ta takistada
ega kontrollida telefonikõnesid, mis tulevad mõnest teisest
liikmesriigist, tegemata selle riigi pädevate ametiasutustega koostööd.
Järelikult ei saa
cold calling
’u
keelamist liikmesriigi poolt, kust helistatakse, eesmärgiga kaitsta
investorite usaldust selle liikmesriigi finantsturgude vastu, pidada
turgude usaldusväärsuse tagamise eesmärgi saavutamisel sobimatuks.
Alpine
Investments esitab muu hulgas vastuväite, et üldine keeld, mille
kohaselt ei tohi klientidega ühendust võtta telefoni teel, ei ole
Madalmaade ametiasutuste taotletavate eesmärkide seisukohast vajalik.
Tarbija tõhusaks kaitsmiseks piisaks sellest, kui maaklerfirmad
registreeriksid kohustuslikus korras need ootamatud telefonikõned.
Sellised normid on muuseas vastu võtnud Ühendkuningriigi Securities and
Futures Authority (väärtpaberi- ja futuurtehingute järelevalvet teostav
ametiasutus).
Seda
seisukohta ei saa toetada. Nagu kohtujurist oma ettepaneku
punktis 88 õigesti märkis, ei tähenda asjaolu, et üks liikmesriik
kehtestab vähem ranged eeskirjad kui mõni teine, veel seda, et viimased
on ebaproportsionaalsed ja seega ühenduse õigusega vastuolus.
Alpine Investments rõhutab lõpetuseks, et
cold calling
’u
keeld on üldise iseloomuga ega võta seetõttu arvesse üksikute
ettevõtjate käitumist ja kehtestab seega ilma vajaduseta kohustuse ka
ettevõtjatele, kelle peale tarbijad ei ole kunagi kaevanud.
Ka see argument tuleb tagasi lükata.
Cold calling
’u
keelu kitsendamine sel viisil, et seda rakendatakse minevikukäitumise
pärast vaid mõnede ettevõtjate puhul, ei pruugi olla piisav, et
saavutada eesmärk taastada ja hoida investorite üldist usaldust
siseriikliku väärtpaberituru vastu.
Igal
juhul on kõnesolevatel õigusnormidel piiratud kohaldamisala. Esiteks
keelab see ainult võtta ühendust potentsiaalsete klientidega telefoni
teel või isiklikult ilma nende eelneva kirjaliku nõusolekuta, muud
kontakteerumismeetodid on endiselt lubatud. Teiseks mõjutab see meede
suhteid potentsiaalsete, aga mitte olemasolevate klientidega, kellele
jääb võimalus anda kirjalik nõusolek edasiste kõnede suhtes. Lõpuks on
see keeld võtta telefoni teel ühendust, kui selleks ei ole soovi
avaldatud, piiratud vaid turuga, kus tuvastati kuritarvitusi, antud
juhul kaupade futuurlepingute turuga.
Eelnevaid kaalutlusi arvestades ei ole ilmnenud, et
cold calling
’u keeld oleks taotletava eesmärgi suhtes ebaproportsionaalne.
Seega
tuleb kolmandale küsimusele vastata, et asutamislepingu
artikliga 59 ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis selleks,
et kaitsta investorite usaldust siseriiklike finantsturgude vastu,
keelab helistamise potentsiaalsetele teistes liikmesriikides asuvatele
klientidele, kes ei ole selleks soovi avaldanud, selleks et neile
pakkuda kaupade futuurlepingutesse investeerimise teenuseid.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule märkusi esitanud Belgia valitsuse, Madalmaade valitsuse, Kreeka
valitsuse ja Ühendkuningriigi valitsuse, samuti Euroopa Ühenduste
Komisjoni kohtukulusid ei hüvitata. Et põhikohtuasja poolte jaoks on
käesolev menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks staadium,
otsustab kulude jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks
College van Beroep voor het Bedrijfsleven’i 28. aprilli
1993. aasta määrusega esitatud küsimustele, otsustab:
1.
EMÜ
asutamislepingu artiklit 59 tuleb tõlgendada nii, et see puudutab
teenuseid, mida teenuste osutaja pakub telefoni teel ja ka osutab ümber
paiknemata sellest liikmesriigist, kus ta asub, potentsiaalsetele
klientidele, kes asuvad mõnes teises liikmesriigis.
2.
Liikmesriigi
õigusnorm, mis keelab oma territooriumil asuvatel teenuste osutajatel
oma teenuste pakkumiseks helistada teistes liikmesriikides asuvatele
potentsiaalsetele klientidele, kes ei ole selleks soovi avaldanud,
kujutab endast teenuste osutamise vabaduse piirangut asutamislepingu
artikli 59 tähenduses.
3.
Asutamislepingu
artikliga 59 ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis selleks,
et kaitsta investorite usaldust siseriiklike finantsturgude vastu,
keelab helistamise potentsiaalsetele teistes liikmesriikides asuvatele
klientidele, kes ei ole selleks soovi avaldanud, selleks et neile
pakkuda kaupade futuurlepingutesse investeerimise teenuseid.
Rodríguez Iglesias
Shockweiler
Kapteyn
Gulmann
Mancini
Moitinho de Almeida
Murray
Edward
Puissochet
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 10. mail 1995 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.