CELEX: 62002CJ0361
Direktīva 76/308/EEK
Savstarpēja palīdzība muitas nodokļu piedziņas jomā
Piemērošana prasījumiem, kas radušies pirms direktīvas stāšanās spēkā

Ar 2002. gada 28. jūnija spriedumu, kas Tiesas kancelejā saņemts tā paša gada 8. oktobrī,
Dioikitiko Efeteio Peiraios
[Pirejas Administratīvā apelāciju tiesa] atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt
1. pantu Padomes 1976. gada 15. marta Direktīvā 76/308/EEK par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies
no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības
un muitas nodokļu piedziņā un attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli un atsevišķiem akcīzes nodokļiem (OV L 73, 18. lpp.),
ar grozījumiem, kas izdarīti ar Aktu par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem
un to Līgumu pielāgojumiem, kas ir Eiropas Savienības izveides pamatā (OV 1994, C 241, 21. lpp., turpmāk tekstā – "Direktīva").
Šis jautājums radās divās prāvās starp
Elliniko Dimosio
[Grieķijas valsti] un vienā gadījumā N. Capalu un otrā gadījumā K. Diamantakis par Itālijas Republikas muitas prasījumu piedziņu,
kas radušies pirms Direktīvas pieņemšanas un tās stāšanās spēkā Grieķijā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīvas mērķis ir atcelt šķēršļus kopējā tirgus izveidei un darbībai, kas izriet no tā, ka valstu noteikumi, kuri regulē
tostarp muitas nodokļu piedziņu, ir piemērojami tikai šo valstu teritorijā. No Direktīvas otrā apsvēruma izriet, ka šī situācija
atvieglo "krāpšanu".
Direktīvā tāpēc paredzēti kopīgi noteikumi par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņas jomā. Šādi saskaņā ar tās 8. panta
pirmo un otro daļu:
"Dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi, ja tas vajadzīgs un saskaņā ar lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī spēkā esošiem
noteikumiem, šajā dalībvalstī pieņem, atzīst, papildina vai aizstāj ar dokumentu, kas atļauj piedziņas izpildi šajā teritorijā.
Šādai pieņemšanai, atzīšanai, papildināšanai vai aizstāšanai jānotiek pēc iespējas drīzāk pēc dienas, kad saņemts lūgums veikt
prasījuma piedziņu. Minēto pieņemšanu, atzīšanu, papildināšanu vai aizstāšanu nevar atteikt, ja dokuments, kas atļauj piedziņas
izpildi lūguma iesniedzējas iestādes dalībvalstī, ir formāli pareizi sastādīts."
Saskaņā ar 2. panta c) un f) apakšpunktu, Direktīva attiecas tostarp arī uz prasījumiem, kas saistīti ar muitas nodokļiem
tādā nozīmē, kā noteikts Padomes 1970. gada 21. aprīļa Lēmuma 70/243/EOTK, EEK,
Euratom
par dalībvalstu finanšu iemaksu aizstāšanu ar Kopienu pašu resursiem (OV L 94, 19. lpp.) 2. panta b) apakšpunktā, kā arī
uz procentiem un izmaksām saistībā ar šajā pantā minētajiem prasījumiem.
Turklāt saskaņā ar Akta par Grieķijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos (OV 1979. L 291, 17. lpp.,
turpmāk tekstā – "Pievienošanās akts") 2. pantu Kopienas iestāžu pieņemtie tiesību akti ir saistoši Grieķijas Republikai,
un tos šajā valstī piemēro kopš pievienošanās, t. i., no 1981. gada 1. janvāra.
Pievienošanās akta 145. pants paredz:
"Grieķijas Republika veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai tā no pievienošanās dienas panāktu atbilsmi direktīvu [..] noteikumiem
EEK līguma 189. panta nozīmē [..], ja vien XII pielikuma sarakstā vai citos šā Akta noteikumos nav paredzēts noteikts termiņš."
Šāds termiņš Pievienošanās aktā attiecībā uz Direktīvu nav paredzēts.

Valsts tiesiskais regulējums
Direktīvu Grieķijas tiesiskajā kārtībā transponēja ar 86. līdz 98. pantu (1.A nodaļa ar virsrakstu "Savstarpēja palīdzība
prasījumu piedziņas jomā") likumā Nr. 1402/1983 "Par muitas tiesību aktu pielāgošanu Eiropas Kopienu (EEK) tiesībām" (
FEK A’ 167
, I daļa, turpmāk tekstā – "Likums Nr. 1402/1983") un ar Finanšu ministra 1984. gada 26. marta rīkojumu Nr. 1243/319 "Par
kārtību, kādā piemērojams dalībvalstu savstarpējās palīdzības režīms prasījumu piedziņas jomā" (
FEK A’ 179
, I. daļa, turpmāk tekstā – "Ministra rīkojums").
Likuma Nr. 1402/1983 103. pants nosaka, ka, "ja šis likums neparedz pretējo, tas stājas spēkā 1981. gada 1. janvārī".
Turklāt saskaņā ar Ministra rīkojuma 21. panta 1. punktu:
"Pret ikvienu prasījumu, par kuru no citas dalībvalsts lūguma iesniedzējas iestādes ir saņemts lūgums veikt piedziņu vai nodrošināšanas
pasākumus, kompetentās muitas iestādes vai Valsts Kase attiecas kā pret Grieķijā radušos prasījumu, un tā piedziņu regulē
Grieķijas tiesību aktu noteikumi, īpaši noteikumi "Publisko tiesību subjektu prasījumu piedziņas kodeksā" [..]."

Pamata prāvas un prejudiciālais jautājums
Ar
Corte d’appello di Catania
[Katānijas Apelācijas tiesas] (Itālija) 1970. gada 8. oktobra spriedumu ar Panamas karogu kuģojošā kuģa "Ster" apkalpes locekļiem,
tostarp atbildētājiem pamata prāvās, tika piespriesta brīvības atņemšana un piespriests samaksāt muitas nodokļus un nodevas
par tabakas izstrādājumu nelikumīgu ievešanu Itālijas teritorijā.
Corte suprema di cassazione
[Augstākā Kasācijas tiesa] (Itālija) ar 1972. gada 31. janvāra spriedumu noraidīja par šo spriedumu iesniegto kasācijas sūdzību.
Itālijas iestāžu lūgums piedzīt attiecīgos prasījumus, kuru apmērs sasniedz kopumā ITL 1 787 485 050, ieskaitot procentus
un citas izmaksas, tika iesniegts kompetentajām Grieķijas iestādēm (proti, Muitas galvenās pārvaldes Īpašajam muitas izmeklēšanu
dienestam), kas ar 1996. gada 6. februāra lēmumiem, kuri pieņemti, piemērojot Direktīvu, kā arī Likumu Nr. 1402/1983 un Ministra
rīkojumu, noteica, ka Itālijas dokuments, kas ļauj šo prasījumu piedziņu, ir izpildāms Grieķijas teritorijā.
N. Capals un K. Diamantakis šos lēmumus apstrīdēja
Dioikitiko Protodikeio Peiraios
[Pirejas Administratīvajā tiesā] (Grieķija), kas tos atcēla, ciktāl tie attiecās uz atbildētājiem pamata prāvā, ar pamatojumu,
ka Grieķijas Republikas un citu dalībvalstu savstarpējā palīdzība prasījumu piedziņas jomā attiecas tikai uz prasījumiem,
kas bija radušies pēc Likuma Nr. 1402/1983 stāšanās spēkā. Taču Itālijas valsts prasījums, par kuru ir prāva, bija radies
1968. gadā, kad tika konstatēta kontrabanda, un apstiprināts ar iepriekš minēto
Corte d’appello di Catania
1970. gada spriedumu un
Corte suprema di Cassazione
1972. gada spriedumu.

Elliniko Dimosio
par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Dioikitiko Efeteio Peiraios
, norādot, ka Likuma Nr 1402/1983 noteikumi ir jāinterpretē atbilstoši mērķim, ko paredz Direktīva, kuras 1. pants attiecas
uz citā dalībvalstī radušos prasījumu piedziņu, tāpēc prasījumi, kas radušies pirms šo noteikumu stāšanās spēkā, arī ietilpst
to piemērošanas jomā.
Šādos apstākļos
Dioikitiko Efeteio Peiraios
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu, kas abās lietās ir formulēts identiski:
"Vai Direktīvas [..] 1. pants ir jāinterpretē tā, ka Direktīvas noteikumi ir piemērojami arī prasījumiem, kas radušies dalībvalstī
pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un par kuriem ir izdots dokuments, ko – kā tas ir šajā Itālijas valsts izpildraksta gadījumā
– šīs valsts kompetentās iestādes arī ir izdevušas pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un tā, ka šos prasījumus, kas bija
palikuši neapmierināti un ko nevarēja piedzīt citā dalībvalstī, tātad tagad – pēc tam, kad Direktīva stājusies spēkā, beidzies
pārejas periods un citas dalībvalstis ir izpildījušas savus pienākumus un pieņēmušas Direktīvas īstenošanai vajadzīgos noteikumus
– var piedzīt, pamatojoties uz lūgumu, ko "lūguma iesniedzēja iestāde" ir iesniegusi "lūguma saņēmējai iestādei" Direktīvas
3. panta nozīmē?"
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 9. decembra rīkojumu abas lietas tika apvienotas rakstveida procesā, mutvārdu procesā
un sprieduma taisīšanai.

Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Direktīva ir interpretējama tādējādi, ka tā ir piemērojama muitas
prasījumiem, kas radušies dalībvalstī un par kuriem šī dalībvalsts izdevusi dokumentu, pirms Direktīva ir stājusies spēkā
citā, lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibinātu judikatūru procesuālajiem noteikumiem parasti ir jāattiecas uz visām prāvām,
kas ir uzsāktas brīdī, kad tie stājas spēkā, atšķirībā no materiālajām tiesību normām, kuras parasti interpretē tā, ka tās
neattiecas uz situācijām, kas izveidojušās pirms to stāšanās spēkā [skat., jo īpaši, 1981. gada 12. novembra spriedumu apvienotajās
lietās 212/80-217/80
Salumi
u. c.,
Recueil 1981
, 2735. lpp., 9. punkts; 1993. gada 6. jūlija spriedumu lietā C-121/91
CT Control
(
Rotterdam
) un
JCT Benelux
/Komisija,
Recueil 1993
, I-3873.lpp., 22. punkts, un 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C-61/98
De Haan
,
Recueil 1999
, I-5003. lpp., 13. punkts].
Un, kā to juridiski pamatoti norādīja Grieķijas valdība un Komisija, tā kā Direktīva regulē tikai dažu citā dalībvalstī radušos
prasījumu kategoriju atzīšanu un izpildi, neparedzot noteikumus par to rašanos un apjomu, šīs direktīvas noteikumi ir jāuzskata
par procesuālajiem noteikumiem.
Turklāt neviena Direktīvas norma neļauj uzskatīt, ka Kopienas likumdevējs būtu vēlējies ierobežot procesuālo noteikumu piemērošanu
tikai ar prasījumiem, kas radušies pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī.
Gluži pretēji, Direktīvas mērķis, kas – kā tas izriet no otrā un trešā apsvēruma – ir atcelt šķēršļus kopējā tirgus darbībai,
ko rada ar attiecīgo prasījumu pārrobežu piedziņu saistītās grūtības, kā arī nepieļaut krāpšanu, liecina par labu Direktīvas
piemērojamībai attiecībā uz prasījumiem, kas jau ir radušies brīdī, kad tā stājas spēkā lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī.
Šādos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ir piemērojama muitas prasījumiem,
kas dalībvalstī radušies un par kuriem šī dalībvalsts izdevusi izpildu dokumentu pirms tam, kad minētā direktīva ir stājusies
spēkā otrā, lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī.

Par tiesāšanās izdevumiem
Izdevumi, kas radušies Grieķijas valdībai un Komisijai, kuras iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas
dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (trešā palāta),
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2002. gada 28. jūnija rīkojumiem iesniedza
Dioikitiko Efeteio Peiraios
, nospriež:
Padomes 1976. gada 15. marta Direktīva 76/308/EEK par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies no darbībām,
kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības un muitas
nodokļu piedziņā un attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli un atsevišķiem akcīzes nodokļiem (OV L 73, 18. lpp.), ar grozījumiem,
kas izdarīti ar Aktu par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem
līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ir piemērojama muitas prasījumiem, kas dalībvalstī
radušies un par kuriem šī dalībvalsts izdevusi izpildu dokumentu pirms tam, kad minētā direktīva ir stājusies spēkā otrā,
lūguma saņēmējas iestādes dalībvalstī.
Ross
Šintgens
Kolnerika
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 1. jūlijā.
Sekretārs

Trešās palātas priekšsēdētājs
R. Grass [
R. Grass
]
A. Ross
*
Tiesvedības valoda – grieķu.