CELEX: 62006TJ0125
Verejné zmluvy na poskytnutie služieb
Verejné obstarávanie týkajúce sa celkovej správy jaslí
Rozhodnutie využiť služby ‚Úradu pre infraštruktúru a logistiku‘ (OIB) a odstúpenie od verejného obstarávania

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobca, Centro Studi Antonio Manieri Srl, je spoločnosť špecializujúca sa na správu činností a organizáciu vzdelávania.
Rada 20. októbra 2003 začala verejné obstarávanie prostredníctvom užšej súťaže na dodanie služieb označených ako „B-Brusel: Celková správa jaslí, 2003/S 209-187862“ (ďalej len „verejné obstarávanie“).
Listom svojho generálneho sekretariátu zo 7. januára 2004 Rada informovala žalobcu, že jeho kandidatúra bola výberovou komisiou prijatá, potvrdiac, že spoločnosť zodpovedá podmienkam požadovaným na pripustenie do užšej súťaže.
Zaslanie zoznamu podmienok týkajúceho sa výberového konania, pôvodne stanovené na mesiac júl 2004, bolo dvakrát presunuté. Nakoniec bol žalobcovi zoznam podmienok zaslaný spolu so vzorom zmluvy listom z 8. decembra 2004. Lehota na predloženie ponúk bola určená na .
Na začiatku roka 2005 žalobca predložil svoju ponuku Rade. Listom svojho generálneho sekretariátu z 21. apríla 2005 Rada potvrdila jej doručenie.
Listom z 20. decembra 2005 Rada oznámila žalobcovi, že dátum prijatia rozhodnutia bol posunutý na .
Listom generálneho sekretariátu Rady zo 16. januára 2006, zaslaným faxom, bol žalobca informovaný o rozhodnutí Rady na jednej strane odstúpiť od výberového konania a na druhej strane poveriť správou jaslí „Úrad pre infraštruktúru a logistiku“ (OIB) v Bruseli. Tento list uvádzal toto:
„Generálny sekretariát sa rozhodol odstúpiť od [výberového] konania uvedeného v záhlaví, podľa ustanovení bodu 4 zoznamu podmienok, zostaveného za uplatnenia článku 101 nariadenia Rady č. 1605/2002.
Generálny sekretariát vyhodnotil kladne návrh, ktorý mu v druhom polroku 2005 predložil OIB…, týkajúci sa priamej administratívnej a pedagogickej správy jaslí určených prioritne pre deti úradníkov generálneho sekretariátu.
Analýza tejto možnosti poukázala na množstvo výhod, najmä pokiaľ ide o zmluvné podmienky zaručené zamestnancom, úspory a optimalizáciu dostupných zdrojov v rámci adekvátnej medziinštitucionálnej spolupráce.
…“
Listom z 15. februára 2006 žalobca žiadal vysvetlenie Rady k listu zo a uviedol určité tvrdenia, ktorými napádal jeho obsah.
Listom z 3. marca 2006 Rada odpovedala na otázky a tvrdenia uvedené žalobcom.
Konanie
Žalobca podal túto žalobu 20. marca 2006 faxom. Originál žaloby bol odoslaný poštou. Kancelárii Súdu prvého stupňa bol doručený . Korigendum týkajúce sa návrhu na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania bolo doručené .
Rozhodnutím z 12. júna 2006 predseda Súdu prvého stupňa vec pridelil štvrtej komore.
Rada predložila vyjadrenie k žalobe 18. júla 2006.
Lehota na predloženie repliky bola stanovená na 10. október 2006. Replika bola odoslaná poštou. Kancelárii Súdu prvého stupňa bola doručená .
Dňa 10. októbra 2006 žalobca predložil dodatočný návrh na predloženie dokumentov ako opatrenie na zabezpečenie priebehu konania.
Rada predložila svoje pripomienky k tomuto návrhu 23. októbra 2006.
Písomná časť konania bola ukončená predložením dupliky 30. novembra 2006.
Rozhodnutím z 18. januára 2007 predseda Súdu prvého stupňa opätovne pridelil vec tretej komore.
Keďže sudca spravodajca sa nemohol zúčastňovať na zasadaniach, predseda Súdu prvého stupňa opätovne pridelil vec druhej komore.
Návrhy účastníkov konania
Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
—
zrušil rozhodnutie generálneho sekretariátu Rady zo 16. januára 2006 o odstúpení od verejného obstarávania,
—
zrušil kladné vyhodnotenie návrhu OIB,
—
prijal akýkoľvek akt na ochranu jeho práv a výsad vrátane pozastavenia vykonávania zmluvy s OIB,
—
určil
ex aequo et bono
škodu, ktorú žalobca utrpel,
—
zaviazal Radu na náhradu trov konania.
Rada navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
—
vyhlásil žalobu za neprípustnú z dôvodu, že bola podaná po uplynutí maximálnej lehoty stanovenej v článku 230 ES,
—
subsidiárne vyhlásil za neprípustný návrh na zrušenie a návrh na náhradu škody,
—
zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
O prípustnosti
Rada sa dovoláva neprípustnosti žaloby a repliky, ktoré boli obidve podané po lehote.
1.
O dodržaní lehoty na podanie žaloby
Podľa znenia článku 230 piateho odseku ES lehota na podanie žaloby o neplatnosť je dva mesiace od uverejnenia daného opatrenia, jeho oznámenia žalobcovi, alebo ak to chýba, odo dňa, keď sa o ňom žalobca dozvedel. Podľa článku 102 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa sa tieto lehoty musia predĺžiť o lehotu desiatich dní zohľadňujúcu vzdialenosť.
V danom prípade bolo rozhodnutie Rady zaslané listom jej generálneho sekretariátu s dátumom 16. januára 2006 a adresovaným žalobcovi na druhý deň faxom. Na pojednávaní žalobca výslovne uznal, že tento list mu bol doručený .
Keďže žalobcovi bol list doručený 17. januára 2006, lehota na podanie žaloby o neplatnosť voči predmetnému rozhodnutiu predĺžená o lehotu desiatich dní zohľadňujúcu vzdialenosť uplynula v pondelok o polnoci (
dies ad quem
).
Je potrebné konštatovať, že kópia žaloby bola do kancelárie súdu doručená faxom 20. marca 2006 a že originál žaloby bol následne doručený do kancelárie .
Podľa článku 43 ods. 6 rokovacieho poriadku dátum 20. marca 2006 sa zohľadní na účel dodržania procesných lehôt, za predpokladu, že by podpísaný originál podania bol doručený do kancelárie súdu najneskôr do desiatich dní neskôr, teda najneskôr do do polnoci. Keďže v prejednávanej veci podpísaný originál podania bol doručený až , dátum nemožno zohľadniť na účel dodržania procesných lehôt. V dôsledku toho jediný dátum, ktorý je potrebné zohľadniť na účely posúdenia prípadného oneskoreného podania žaloby, je dátum . Keďže tento dátum je neskorší než
dies ad quem
, žaloba je oneskorená a v zásade by mala byť vyhlásená za neprípustnú.
Napriek tomu treba skúmať, či v prejednávanej veci existuje prípad náhody alebo vyššej moci, ktorý by umožňoval Súdu prvého stupňa odchýliť sa od predmetnej lehoty na základe článku 45 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora, uplatniteľného na konanie pred Súdom prvého stupňa podľa článku 53 uvedeného štatútu.
Pojmy vyššia moc a náhoda v zmysle článku 45 Štatútu Súdneho dvora zahŕňajú okrem objektívneho prvku týkajúceho sa neobvyklých okolností, ktoré nesúvisia s danou osobou, aj subjektívny prvok týkajúci sa povinnosti tejto osoby, aby sa zabezpečila proti následkom neobvyklej udalosti tým, že prijme potrebné opatrenia bez toho, aby priniesla neprimeranú obeť. Dotknutá osoba musí starostlivo dbať o priebeh konania a obzvlášť preukázať, že sa usilovala o dodržanie stanovených lehôt (rozsudok Súdneho dvora z 15. decembra 1994, Bayer/Komisia,
C-195/91 P, Zb. s. I-5619
, bod 32). Pojem vyššia moc sa preto neuplatní na situáciu, v ktorej by svedomitá a obozretná osoba bola schopná predísť uplynutiu lehoty predpísanej na podanie žaloby (rozsudok Súdneho dvora z , Ferriera Valsabbia/Komisia,
209/83, Zb. s. 3089
, bod 22, a uznesenie Súdneho dvora z , Zuazaga Meabe/ÚHVT,
C-325/03 P, Zb. s. I-403
, bod 25). Treba teda skúmať, či sa okolnosti uvádzané žalobcom môžu považovať za výnimočné okolnosti predstavujúce prípad vyššej moci.
V prejednávanej veci zásielka obsahujúca podpísaný originál žaloby bola žalobcom odoslaná 17. marca 2006. Odosielajúc originál , žalobca mohol dôvodne očakávať, že Súdu prvého stupňa bude doručený pred uplynutím prekluzívnej lehoty, o to viac, že berúc do úvahy odoslanie jeho kópie faxom, táto lehota bola predĺžená do . Predmetná zásielka bola doručená luxemburskej pošte už , ako to preukazuje pečiatka na sprievodnom lístku. Zadržiavanie zásielky z jej strany počas obdobia 42 dní (plynúceho od 21. marca do ) je zjavne neobvyklá okolnosť, nesúvisiaca so žalobcom, ktorý preukázal obozretnosť, aby dodržal stanovené lehoty, keď zaslal originál žaloby pred uplynutím prekluzívnej lehoty a prijal opatrenia potrebné na predĺženie tejto lehoty podľa článku 43 ods. 6 rokovacieho poriadku zaslaním kópie žaloby kancelárii Súdneho dvora faxom. V dôsledku toho je potrebné konštatovať, že doručenie originálu žaloby po lehote treba pripísať vyššej moci (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z , Simet a Feram/Vysoký úrad,
25/65 a 26/65, Zb. s. 52
,
in fine
).
Z toho vyplýva, že námietka neprípustnosti uvádzaná Radou sa musí zamietnuť, keďže podľa článku 45 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora uplynutie lehoty nemôže byť na ujmu žalobcovi.
2.
O dodržaní lehoty stanovenej na podanie repliky
Dátum na podanie repliky bol stanovený na 10. október 2006. Keďže replika bola doručená do kancelárie Súdu prvého stupňa , bola doručená oneskorene.
Originál repliky bol zaslaný poštou z Bruselu 6. októbra 2006. Hoci originál bol odoslaný iba štyri dni pred uplynutím lehoty stanovenej na podanie, žalobca nevyužil možnosť stanovenú v článku 43 ods. 6 rokovacieho poriadku zaslať podpísanú kópiu originálu do kancelárie súdu faxom alebo iným komunikačným technickým prostriedkom, ktorým disponuje Súd prvého stupňa, čo mohlo predĺžiť lehotu na podanie repliky o dodatočnú lehotu dosahujúcu až desať dní.
Súd prvého stupňa zastáva názor, že vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci žalobca s cieľom dodržať lehoty nepreukázal obozretnosť očakávanú od primerane opatrného žalobcu. Naopak, zvýšil nebezpečenstvo, že replika bude Súdu prvého stupňa doručená oneskorene, tým, že na jednej strane nevyvodil dôsledky z problémov, s ktorými sa stretol pri podaní žaloby, a na druhej strane opomenul zaslať kópiu podpísaného originálu kancelárii súdu faxom alebo iným technickým prostriedkom, ktorým Súd prvého stupňa disponuje.
Takáto nedbanlivosť vylučuje existenciu prípadu vyššej moci, takže je potrebné zamietnuť repliku ako neprípustnú.
O návrhoch na zrušenie
1.
Úvodné pripomienky
Na úvod je potrebné poznamenať, že vo svojich návrhoch žalobca žiada zrušenie nielen rozhodnutia Rady o odstúpení od verejného obstarávania, ale aj kladného hodnotenia návrhu OIB Radou. V tejto súvislosti Súd prvého stupňa preskúma návrh na zrušenie smerujúci proti kladnému hodnoteniu návrhu OIB po preskúmaní návrhu smerujúceho proti rozhodnutiu o odstúpení od verejného obstarávania.
V nadväznosti na to treba poznamenať, že na podporu svojich návrhov na zrušenie sa žalobca dovoláva štyroch žalobných dôvodov založených po prvé na porušení článkov 43 ES, 49 ES a 86 ES, po druhé na nesprávnom uplatnení bodu 4 zoznamu podmienok a porušení článkov 43 ES a 49 ES, článkov 89, 97, 98, 100 a 101 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (
Ú. v. ES L 248, s. 1
; Mim. vyd. 01/004, s. 74, ďalej len „rozpočtové pravidlá“), ako aj článkov 135 a 147 nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z , ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie rozpočtových pravidiel (
Ú. v. ES L 357, s. 1
; Mim. vyd. 01/004, s. 145, ďalej len „vykonávacie nariadenie“), po tretie na porušení povinnosti odôvodnenia a po štvrté na nesprávnom uplatnení článku 116 vykonávacieho nariadenia.
Nakoniec treba dodať, že žalobcovia v rámci každého zo štyroch žalobných dôvodov namietali porušenie zásady transparentnosti a zásady rovnosti zaobchádzania. V dôsledku toho Súd prvého stupňa preskúma súhrn tvrdení žalobcov založených na porušení týchto dvoch zásad po preskúmaní štyroch žalobných dôvodov.
2.
O návrhu na zrušenie rozhodnutia Rady o odstúpení od verejného obstarávania
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom uplatnení článku 116 vykonávacieho nariadenia
Tvrdenia účastníkov konania
Pokiaľ ide o dôvod uvádzaný Radou v liste z 3. marca 2006 (pozri bod 9 vyššie), podľa ktorého pravidlá Zmluvy a rozpočtové pravidlá, ako aj všeobecné zásady práva Spoločenstva sa na prejednávaný prípad neuplatňujú, keďže Rada nekonala ako verejný obstarávateľ v zmysle článku 116 ods. 7 vykonávacieho nariadenia, žalobca namieta, že by sa toto ustanovenie mohlo zohľadniť v rámci preskúmania zákonnosti „rozhodnutia zo “, keďže sa tam neuvádza.
V každom prípade žalobca spochybňuje uplatniteľnosť výnimky stanovenej v článku 116 ods. 7 vykonávacieho nariadenia v prejednávanej veci.
Po prvé sa domnieva, že táto výnimka musí byť vykladaná reštriktívne v tom zmysle, že sa uplatňuje iba na dohody medzi útvarmi inštitúcií Spoločenstva. Žalobca sa domnieva, že OIB nepredstavuje takýto útvar, ale ako vyplýva z odôvodnenia č. 7 rozhodnutia Komisie 2003/523/ES zo 6. novembra 2002, ktorým sa zriaďuje Úrad pre infraštruktúru a logistiku v Bruseli (
Ú. v. EÚ L 183, 2003, s. 35
; Mim. vyd. 01/004, s. 418), európsky úrad v zmysle článku 171 rozpočtových pravidiel. Okrem toho na rozdiel od iných európskych úradov, ako sú Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) alebo Európsky úrad pre výber pracovníkov (EPSO), OIB nemôže byť pripojený k Rade. V skutočnosti nejde o medziinštitucionálny európsky úrad v zmysle článku 174 rozpočtových pravidiel, keďže podľa článku 6 rozhodnutia 2003/523 je riadený výlučne členmi určenými Komisiou.
Po druhé treba analogicky uplatniť judikatúru, podľa ktorej sú ustanovenia v oblasti verejného obstarávania uplatniteľné, ak verejný obstarávateľ, miestna samospráva, zamýšľa písomne uzavrieť so subjektom, ktorý je od nej odlišný z formálneho hľadiska a autonómny vo vzťahu k nej z rozhodovacieho hľadiska, odplatnú zmluvu, ktorej predmetom je dodávka výrobkov. V prejednávanej veci, keďže OIB nie je útvarom Rady a Rada nad ním nevykonáva žiadnu kontrolu, nebolo možné dovolávať sa neuplatniteľnosti rozpočtových pravidiel ani neuplatniteľnosti článkov 43 ES a 49 ES.
Po tretie z odôvodnení č. 2 a 3 rozhodnutia 2003/523 vyplýva, že OIB bol vytvorený ako úrad, ktorého poslaním je spravovať externalizáciu činností, ktoré nie sú pre správu Spoločenstva podstatnými. V dôsledku toho by internalizácia služieb už podriadených pod režim verejného obstarávania odporovala jeho poslaniu.
Rada nesúhlasí s tvrdeniami žalobcu.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Je potrebné poznamenať, že podľa článku 88 rozpočtových pravidiel „verejné zmluvy sú zmluvy na peňažný úrok [odplatné zmluvy —
neoficiálny preklad
], ktoré písomne uzatvára verejný obstarávateľ v zmysle článkov 104 a 167 [predmetného nariadenia], pričom celá cena alebo jej časť sa zaplatí z rozpočtu, s cieľom získať dodávku hnuteľného alebo nehnuteľného majetku, výkon prác alebo poskytnutie služieb“.
Na to, aby mohla byť zmluva kvalifikovaná ako verejná zmluva, musí ju uzavrieť „verejný obstarávateľ“. Podľa znenia článku 116 ods. 7 vykonávacieho nariadenia „útvary inštitúcií Spoločenstva sa považujú za verejného obstarávateľa, okrem prípadu, keď medzi sebou uzavrú administratívne opatrenia [dojednania —
neoficiálny preklad
] o poskytovaní služieb, dodaní tovaru alebo zhotovení prác“.
Z dvoch vyššie uvedených ustanovení vyplýva, že poskytovanie služieb je vylúčené z pôsobnosti predpisov v oblasti verejného obstarávania, ak je toto poskytovanie služieb predmetom administratívneho dojednania uzavretého medzi útvarmi inštitúcií Spoločenstva.
V rozpore s tým, čo uvádza žalobca, OIB je útvarom inštitúcií Spoločenstva v zmysle článku 116 ods. 7 vykonávacieho nariadenia. Podľa odôvodnenia č. 4 rozhodnutia 2003/523 „typ vybraného úradu [v prípade OIB] pozostáva z administratívnych jednotiek zameraných na poskytovanie podpory pre činnosti ostatných oddelení Komisie a/alebo  potenciálne ostatných inštitúcií spoločenstva“. Uvádzajúc medzi prijímateľmi podpory OIB „ostatné oddelenia Komisie“, Komisia v predmetnom odôvodnení implicitne, ale s istotou uvádza, že OIB je rovnako jedným z jej útvarov.
Z toho vyplýva, že Rada nebola povinná dodržiavať pravidlá uplatniteľné v oblasti verejného obstarávania, keď sa rozhodla využiť služby OIB. Tento záver nemôže byť spochybnený inými argumentmi uvedenými žalobcom.
Pokiaľ ide o argumenty uvádzané žalobcom, podľa ktorých OIB je na jednej strane pričlenený ku Komisii, a nie k Rade a na druhej strane výlučne riadený členmi určenými Komisiou, a nie Radou, je potrebné povedať, že tieto argumenty sú irelevantné. Po prvé výnimka uvedená v článku 116 ods. 7 vykonávacieho nariadenia sa týka administratívnych dojednaní medzi útvarmi inštitúcií Spoločenstva nezávisle od skutočnosti, či tieto útvary patria, alebo nepatria k rovnakej inštitúcii. Po druhé pričlenenie OIB ku Generálnemu riaditeľstvu (GR) pre personál a administratívu Komisie nebráni tomu, aby mal medziinštitucionálne poslanie, ako to jasne vyplýva z odôvodnení č. 4 a 6, ako aj z článku 2 ods. 4 rozhodnutia 2003/523. Po tretie, pokiaľ ide o článok 6 ods. 1 písm. g) rozhodnutia 2003/523, je potrebné poznamenať, že toto ustanovenie výslovne stanovuje, že riadiaci výbor OIB zahŕňa aj zástupcov iných inštitúcií. Toto konštatovanie nielen odporuje tvrdeniu žalobcu, podľa ktorého je OIB riadený výlučne členmi určenými Komisiou, ale ešte viac zdôrazňuje medziinštitucionálnu povahu OIB.
Z rovnakých dôvodov treba odmietnuť ako irelevantné tvrdenia žalobcu založené na skutočnosti, že OIB je subjekt odlišný od Rady z formálneho hľadiska a autonómny vo vzťahu k nej z rozhodovacieho hľadiska. V každom prípade odlišnosť a autonómnosť OIB vo vzťahu k Rade je vylúčená článkom 281 ES. Keďže podľa tohto ustanovenia v systéme inštitúcií Spoločenstva má iba Európske spoločenstvo ako také právnu subjektivitu, Rada a OIB patria obe pod tú istú právnickú osobu a v dôsledku toho OIB nemôže byť považovaný za subjekt odlišný alebo autonómny vo vzťahu k Rade.
Pokiaľ ide o argument žalobcu, podľa ktorého článok 116 ods. 7 vykonávacieho nariadenia nemá byť zohľadnený v rámci skúmania zákonnosti „rozhodnutia zo 16. januára 2006“, keďže nebol vykonaný žiadny odkaz na toto ustanovenie, treba poznamenať, že listom zo Rada informovala žalobcu o svojom rozhodnutí odstúpiť od verejného obstarávania vzhľadom na rozhodnutie využiť služby OIB, ktoré prijala. Pokiaľ ide o rozhodnutie odstúpiť od konania o verejnom obstarávaní, je potrebné konštatovať, že dve ustanovenia, na ktorých sa toto rozhodnutie zakladá, a to článok 101 rozpočtových pravidiel a bod 4 zoznamu podmienok, boli Radou riadne spomenuté v uvedenom liste. Naopak, pokiaľ ide o rozhodnutie využiť služby OIB, z bodov 44 až 48 vyššie vyplýva, že to predstavuje akt, ktorý nie je súčasťou konania o verejnom obstarávaní, ktorý sa netýka žalobcu. Z toho vyplýva, že skutočnosť, že nebol vykonaný žiadny odkaz na článok 116 ods. 7 vykonávacieho nariadenia, nie je pre skúmanie zákonnosti rozhodnutia o odstúpení od verejného obstarávania relevantná, z čoho vyplýva, že tento argument musí byť zamietnutý ako irelevantný.
Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého je internalizácia celkovej správy jaslí zo strany OIB v rozpore s jeho poslaním, ktorým je spravovať externalizáciu činností, ktoré nie sú pre správu Spoločenstva podstatné, treba poznamenať, že rozhodnutie 2003/523 neukladá OIB systematicky uplatňovať pri výkone svojho poslania postupy verejného obstarávania. Hoci podľa článku 16 tohto rozhodnutia OIB skutočne môže využiť takýto postup, skutočnosťou zostáva, že žiadne ustanovenie mu nezakazuje splniť si svoje poslanie vlastnými prostriedkami. Za absencie formálneho zákazu teda prislúcha OIB, aby posúdil od prípadu k prípadu, či je potrebné využiť konanie o verejnom obstarávaní, alebo nie.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že uzavretie dojednania medzi Radou a OIB, ktoré sa týka celkovej správy jaslí, predstavuje uzavretie administratívneho dojednania medzi dvomi útvarmi inštitúcií Spoločenstva týkajúceho sa poskytnutia služieb, na ktoré sa neuplatňujú predpisy v oblasti verejného obstarávania.
Štvrtý žalobný dôvod je teda potrebné zamietnuť v celom jeho rozsahu ako nedôvodný.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení „povinnosti odôvodnenia“
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca namieta, že početné výhody uvedené Radou v jej liste zo 16. januára 2006 mohli odôvodňovať jej voľbu využiť služby OIB, a to dokonca ak sa zohľadnia vysvetlenia, ktoré uviedla v liste z . Týmto spôsobom vysvetleniami uvedenými k výhodám týkajúcim sa zmluvných podmienok zaručených personálu, úspor a optimalizácie dostupných zdrojov Rada porušila „povinnosť odôvodnenia“.
Rada nesúhlasí s tvrdeniami žalobcu.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Na úvod treba poznamenať, že žalobca si v rámci tohto žalobného dôvodu zamieňa porušenie povinnosti odôvodnenia so zjavne nesprávnym posúdením. Hoci názov tohto žalobného dôvodu spomína porušenie povinnosti odôvodnenia, tvrdenia v ňom uvedené sa týkajú skôr chýb, ktorých sa údajne Rada dopustila pri svojom posúdení výhod, ktoré prinášalo rozhodnutie využiť služby OIB.
Je potrebné pripomenúť, že ide o dva rozdielne žalobné dôvody, ktorých sa možno dovolávať v rámci návrhu na zrušenie. Prvý, ktorý sa týka absencie alebo nedostatočnosti odôvodnenia, patrí medzi porušenie procesných požiadaviek v zmysle článku 253 ES a predstavuje dôvod týkajúci sa verejného poriadku, ktorý musí súd Spoločenstva skúmať z úradnej povinnosti (pozri rozsudok Súdneho dvora z 20. februára 1997, Komisia/Daffix,
C-166/95 P, Zb. s. I-983
, bod 24 a tam citovaná judikatúra). Naopak, druhý, ktorý sa týka zákonnosti merita veci sporného rozhodnutia, môže byť súdom Spoločenstva skúmaný, iba ak sa ho žalobca dovoláva.
V dôsledku toho treba rozhodnúť o týchto tvrdeniach uvedených v rámci tretieho žalobného dôvodu, skúmajúc najprv tvrdenia založené na porušení povinnosti odôvodnenia a potom tvrdenia založené na existencii zjavne nesprávneho posúdenia.
Pokiaľ ide o prípadné porušenie povinnosti odôvodnenia, je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry táto povinnosť závisí od povahy príslušného aktu a od kontextu, v akom bol prijatý. Odôvodnenie musí jasne a nepochybne vyjadrovať úvahy inštitúcie takým spôsobom, že na jednej strane umožní dotknutým osobám oboznámiť sa s dôvodmi prijatého opatrenia, aby mohli brániť svoje práva a preskúmať, či rozhodnutie je, alebo nie je dôvodné, a na druhej strane umožní súdu Spoločenstva, aby vykonal jeho kontrolu zákonnosti (rozsudok Súdneho dvora zo 14. februára 1990, Delacre a i./Komisia,
C-350/88, Zb. s. I-395
, body 15 a 16; rozsudky Súdu prvého stupňa z , Forum des migrants/Komisia,
T-217/01, Zb. s. II-1563
, bod 68, a z , Deloitte Business Advisory/Komisia,
T-195/05, Zb. s. II-871
, bod 45).
V prejednávanej veci list zo 16. januára 2006 výslovne uvádza, že rozhodnutie o odstúpení od verejného obstarávania je odôvodnené kladným hodnotením návrhu, ktorý Rade predložil OIB. V tomto liste teda generálny sekretariát Rady informoval žalobcu, že v nadväznosti na rozhodnutie zveriť správu predmetných služieb OIB na základe jeho návrhu nie je už dôvod na pokračovanie v konaní o verejnom obstarávaní. Z toho vyplýva, že list zo jasne a nepochybne uvádza odôvodnenie Rady, umožňujúc tak na jednej strane, aby sa žalobca oboznámil s dôvodmi prijatého opatrenia, aby mohol brániť svoje práva a preskúmať, či rozhodnutie je, alebo nie je dôvodné, a na druhej strane umožňujúc Súdu prvého stupňa, aby vykonal jeho kontrolu zákonnosti. Z toho vyplýva, že vo svojom rozhodnutí o odstúpení od verejného obstarávania Rada neporušila povinnosť odôvodnenia.
Pokiaľ ide o prípadnú existenciu zjavne nesprávneho posúdenia, je potrebné pripomenúť, že inštitúcia, ktorá vyhlasuje verejné obstarávanie, disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o údaje, ktoré majú byť zohľadnené s cieľom prijatia rozhodnutia o udelení zákazky, a že preskúmanie Súdu prvého stupňa sa musí obmedziť na overenie dodržania procesných pravidiel a odôvodnenia, ako aj správnosti skutkového stavu a neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. júla 2007, Evropaïki Dynamiki/Komisia, T-250/05, neuverejnený v Zbierke, bod 89 a tam citovanú judikatúru). V tejto súvislosti žalobca nepredložil skutkové dôkazy, ktoré by mohli preukázať, že rozhodnutie o odstúpení od verejného obstarávania obsahovalo zjavne nesprávne posúdenie. Pokiaľ ide o rozhodnutie využiť služby OIB a najmä údajné výhody, ktoré prinášalo takéto rozhodnutie, je potrebné zdôrazniť, že hoci je Rada, samozrejme, povinná zodpovedať za správnosť svojho výberu pred politickými orgánmi a pred vnútornými audítormi, nemusí preukazovať uchádzačovi vo verejnom obstarávaní výhody, ktoré predstavuje rozhodnutie vykonávať predmetné služby svojimi vlastnými prostriedkami. Takýto výber je totiž politický a v dôsledku toho patrí do diskrečnej právomoci Rady. Z toho vyplýva, že Súdu prvého stupňa neprislúcha preskúmať v rámci tejto žaloby ekonomické a inštitucionálne odôvodnenie rozhodnutia o využití služieb OIB.
Tento žalobný dôvod je teda potrebné zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení Zmluvy, rozpočtových pravidiel a vykonávacieho nariadenia, ako aj zoznamu podmienok
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca po prvé uvádza, že bod 4 zoznamu podmienok môže slúžiť ako právny základ na odstúpenie od verejného obstarávania, iba ak by toto odstúpenie malo za účel začatie nového konania o verejnom obstarávaní. V dôsledku toho odkaz na bod 4 zoznamu podmienok v rozhodnutí Rady o odstúpení od verejného obstarávania je inkoherentný a rozporný a predstavuje právnu vadu.
Po druhé odkaz na článok 101 rozpočtových pravidiel v rozhodnutí Rady o odstúpení od verejného obstarávania tiež nie je relevantný, keďže toto ustanovenie stanovuje, že takéto odstúpenie musí byť odôvodnené. V tejto súvislosti odôvodnenie spočíva vo voľbe zveriť predmetné služby OIB. Berúc do úvahy, že OIB sa nezúčastňoval tak ako ostatní na konaní o verejnom obstarávaní a že predložil svoju ponuku po lehote, táto voľba nepredstavovala odstúpenie od verejného obstarávania. V dôsledku toho išlo o nesprávne uplatnenie článku 101 rozpočtových pravidiel, ktoré tiež bolo vykonané v rozpore s článkami 89, 97, 98 a 100 rozpočtových pravidiel, ako aj s článkami 135 a 147 vykonávacieho nariadenia.
Po tretie, hoci Rada vykonala určitý druh komparatívnej analýzy medzi návrhom OIB na jednej strane a návrhmi žalobcu a iných spoločností, ktoré sa zúčastnili na verejnom obstarávaní, na druhej strane, nevyžadovala účasť OIB vo verejnom obstarávaní. V dôsledku toho postup zvolený Radou rovnako porušoval zásady rovnosti zaobchádzania a transparentnosti, ako aj články 43 ES a 49 ES.
Rada nesúhlasí s tvrdeniami žalobcu.
— Posúdenie Súdom prvého stupňa
Po prvé, pokiaľ ide o bod 4 zoznamu podmienok, je potrebné poznamenať, že toto ustanovenie uvádza:
„Sekretariát môže rozhodnúť na základe vlastnej úvahy a bez povinnosti odôvodniť svoje rozhodnutie:
a)
neuzavrieť zmluvu, na ktorú bolo vyhlásené verejné obstarávanie a opätovnom začatí konania,
…
Uchádzač, ktorý bol pripustený do konania alebo ktorý bol vylúčený, si v žiadnom prípade nemôže uplatňovať žiadnu náhradu škody.“
Hoci doslovný výklad bodu 4 písm. a) zoznamu podmienok by prípadne umožňoval prijať záver o existencii spojitosti medzi rozhodnutím Rady neuzavrieť zmluvu a rozhodnutím o opätovnom začatí verejného obstarávania, skutočnosťou zostáva, že takéto ustanovenie musí byť vykladané vo svetle článku 101 rozpočtových pravidiel. Ak teda bod 4 písm. a) zoznamu podmienok stanovuje iba možnosť, aby Rada opätovne začala nové konanie o verejnom obstarávaní po tom, čo sa rozhodla neuzavrieť zmluvu v rámci prvého konania, alternatívna možnosť spočívajúca v neuzavretí zmluvy vôbec je výslovne uvedená v článku 101 rozpočtových pravidiel. Toto posledné uvedené ustanovenie stanovuje, že „verejný obstarávateľ môže pred podpísaním zmluvy buď odstúpiť od verejného obstarávania, alebo zrušiť uzavretie zmluvy“. Súd prvého stupňa teda nemôže zo znenia bodu 4 písm. a) zoznamu podmienok vyvodzovať neexistenciu možnosti Rady odstúpiť od verejného obstarávania.
Je pravda, že článok 101 rozpočtových pravidiel na rozdiel od bodu 4 písm. a) zoznamu podmienok výslovne ukladá verejnému obstarávateľovi odôvodniť svoje rozhodnutie o zrušení uzavretia zmluvy. Napriek tomu v rámci skúmania tretieho žalobného dôvodu bolo preukázané, že v prejednávanej veci Rada riadne odôvodnila svoje rozhodnutie o odstúpení od verejného obstarávania. Z toho vyplýva, že rozhodnutie o odstúpení od verejného obstarávania zodpovedá podmienkam uvedeným v článku 101 rozpočtových pravidiel.
Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie založené na údajnom porušení článkov 43 ES a 49 ES, článkov 89, 97, 98 a 100 rozpočtových pravidiel, ako aj článkov 135 a 147 vykonávacieho nariadenia, treba pripomenúť, že podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, uplatniteľného na Súd prvého stupňa podľa článku 53 prvého odseku toho istého štatútu a podľa článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku, návrh musí obsahovať predmet konania a stručné vysvetlenie uvádzaných dôvodov. Podľa ustálenej judikatúry toto vysvetlenie musí byť dostatočne jasné a presné, aby žalovanému umožnilo pripraviť svoju obranu a Súdu prvého stupňa umožnilo rozhodnúť o žalobe, prípadne bez iných dodatočných informácií (rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1996, Asia Motor France a i./Komisia,
T-387/94, Zb. s. II-961
, bod 106, a z , Dubois et Fils/Rada a Komisia,
T-113/96, Zb. s. II-125
, bod 29). V prejednávanej veci sa žalobca obmedzuje na uvedenie odkazu na porušenie týchto ustanovení bez toho, aby rozviedol akýkoľvek argument na podporu svojej tézy. V dôsledku toho, vzhľadom na vyššie uvedené zásady, musí byť tento argument zamietnutý ako nedôvodný.
V každom prípade v rámci skúmania štvrtého žalobného dôvodu už bolo preukázané, že rozhodnutie zveriť predmetné služby OIB mimo verejného obstarávania bolo zákonné, keďže poskytovanie služieb zo strany OIB pre Radu nepatrí do pôsobnosti predpisov v oblasti verejného obstarávania, z dôvodu čoho je porušenie vyššie citovaných ustanovení vylúčené.
Z toho vyplýva, že tento žalobný dôvod musí byť zamietnutý ako čiastočne neprípustný a v zostávajúcej časti ako nedôvodný.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článkov 43 ES, 49 ES a 86 ES
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca zastáva názor, že rozhodnutím využiť konanie o verejnom obstarávaní sa Rada rozhodla zveriť poskytovanie predmetných služieb v definovanom rámci a musí prevziať rolu garanta rešpektovania zásad Zmluvy, rozpočtových pravidiel a článkov 43 ES a 49 ES. Za týchto okolností rozhodnutie zveriť predmetné služby OIB mimo konania o verejnom obstarávaní nebolo v súlade s článkami 43 ES a 49 ES.
Žalobca sa tiež dovoláva článku 86 ES, ktorý neuvádza žiadnu odchýlku od ustanovení Zmluvy, pokiaľ ide o verejnoprávne podniky členských štátov, a uvádza, že táto zásada platí o to viac pre inštitúcie Spoločenstva.
V dôsledku toho rozhodnutie zveriť predmetné služby OIB bez akéhokoľvek uverejnenia alebo súťaže je v rozpore s citovanými pravidlami a zásadami práva Spoločenstva, čo odôvodňuje jeho zrušenie.
Rada nesúhlasí s tvrdeniami žalobcu.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Na úvod, pokiaľ ide o tvrdenie založené na údajnom porušení článku 86 ES, je potrebné poznamenať, že OIB, ako vyplýva z článkov 2 a 3 rozhodnutia 2003/523, je poverený správou čisto vnútorných potrieb Spoločenstva bez akéhokoľvek komerčného určenia, z čoho vyplýva, že nemôže byť považovaný za verejnoprávny podnik v zmysle článku 86 ES. Preto nemôže vznikať otázka o akomkoľvek porušení článku 86 ES, v dôsledku čoho musí byť tvrdenie žalobcu v tomto zmysle zamietnuté ako nedôvodné.
Pokiaľ ide o ostatné tvrdenia uvádzané žalobcom v rámci tohto žalobného dôvodu a najmä tvrdenia založené na porušení článkov 43 ES a 49 ES, treba poznamenať, že žalobca sa opätovne obmedzuje iba na uvedenie odkazu na tieto ustanovenia bez rozvinutia akejkoľvek argumentácie v tejto súvislosti. Vzhľadom na zásady pripomenuté v bode 71 vyššie tieto tvrdenia musia byť zamietnuté ako neprípustné.
V dôsledku toho je potrebné zamietnuť prvý žalobný dôvod v celom jeho rozsahu ako čiastočne nedôvodný a v zostávajúcej časti ako neprípustný.
— O tvrdeniach založených na porušení zásady rovnosti zaobchádzania
Podľa žalobcu vyhodnotenie návrhu, ktorý podal OIB zo strany Rady mimo konania o verejnom obstarávaní, porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že všeobecná zásada rovnosti je jednou zo základných zásad práva Spoločenstva. Táto zásada zakazuje, aby sa s porovnateľnými situáciami zaobchádzalo rozdielne a s rozdielnymi situáciami zaobchádzalo rovnako, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (rozsudok Súdneho dvora z 9. septembra 2004, Španielsko/Komisia,
C-304/01, Zb. s. I-7655
, bod 31).
Keďže, ako bolo konštatované v rámci skúmania štvrtého žalobného dôvodu, OIB je útvarom inštitúcií Spoločenstva, situácia, v ktorej sa nachádza, nie je porovnateľná so situáciou, v ktorej sa nachádzajú účastníci konania o verejnom obstarávaní. V dôsledku toho vyhodnotenie návrhu, ktorý podal OIB mimo konania o verejnom obstarávaní, nemôže porušovať zásadu rovnosti zaobchádzania.
Tvrdenia žalobcu založené na porušení zásady rovnosti zaobchádzania teda musia byť zamietnuté ako nedôvodné.
— O tvrdeniach založených na porušení zásady transparentnosti
Podľa žalobcu Rada porušila zásadu transparentnosti, keď zverila predmetné služby OIB mimo konania o verejnom obstarávaní.
Pokiaľ ide o porušenie tejto zásady, je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry v oblasti verejných zmlúv inštitúcia, ktorá je verejným obstarávateľom, musí v každej fáze konania o verejnom obstarávaní dodržiavať nielen zásadu rovnosti zaobchádzania s uchádzačmi, ale aj zásadu transparentnosti (rozsudok Súdneho dvora z 25. apríla 1996, Komisia/Belgicko,
C-87/94, Zb. s. I-2043
, bod 54, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo , Embassy Limousines & Services/Parlament,
T-203/96, Zb. s. II-4239
, bod 85).
Zásada transparentnosti predpokladá povinnosť orgánu, ktorý je verejným obstarávateľom, uverejniť všetky presné informácie týkajúce sa priebehu konania (pozri v tomto zmysle rozsudok Embassy Limousines & Services/Parlament, už citovaný v bode 86 vyššie, bod 85).
V prejednávanej veci treba konštatovať, že žalobca pred listom zo 16. januára 2006 nebol informovaný o rokovaniach, ktoré sa začali medzi Radou a OIB a ktoré viedli k rozhodnutiu Rady zveriť správu jaslí OIB. Podľa informácií, ktoré obsahoval list zo , tieto rokovania sa začali v druhom polroku roka 2005, keď OIB predložil svoj návrh.
Z judikatúry však vyplýva, že cieľom verejného charakteru, ktorý musí verejný obstarávateľ dodržať v rámci povinnosti transparentnosti, je na jednej strane zabezpečiť, aby všetci uchádzači mali rovnaké príležitosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Belgicko, už citovaný v bode 86 vyššie, body 54 a 55), a na druhej strane chrániť legitímne očakávania uchádzačov, ktorí boli podnietení, aby vykonali nezvratné investície vopred (pozri v tomto zmysle rozsudok Embassy Limousines & Services/Parlament, už citovaný v bode 86 vyššie, body 85 a 86).
V prejednávanej veci žalobca nepreukázal, že jeden alebo druhý z týchto dvoch cieľov bol ohrozený. Na jednej strane, keďže všetci uchádzači boli konfrontovaní s rovnakým neverejným charakterom korešpondencie medzi Radou a OIB, tento neverejný charakter korešpondencie nemohol spôsobiť nerovnosť príležitostí medzi žalobcom a inými uchádzačmi. Na druhej strane žalobca nepreukázal ani neuvádzal, že bol podnietený, aby vykonal investície prevyšujúce riziká inherentné účasti na konaní o verejnom obstarávaní.
V dôsledku toho musia byť tvrdenia žalobcu založené na porušení zásady transparentnosti zamietnuté ako nedôvodné.
3.
O návrhu na zrušenie kladného hodnotenia návrhu OIB
Pokiaľ ide o návrh na zrušenie smerujúci proti kladnému hodnoteniu návrhu OIB zo strany Rady, je potrebné poznamenať, že takýto návrh nemôže byť vyhlásený za prípustný.
Kladné hodnotenie návrhu OIB, ktoré predchádza rozhodnutiu zveriť predmetné služby OIB, je totiž interným aktom, ktorý sa odlišuje od konania o verejnom obstarávaní, keďže, ako bolo preukázané v bodoch 44 až 48 vyššie, Rada nie je povinná dodržiavať predpisy uplatniteľné v oblasti verejných zmlúv, keď sa rozhodne využiť služby OIB.
Ako interný akt, ktorý sa odlišuje od konania o verejnom obstarávaní, kladné hodnotenie nemôže vytvárať záväzné právne účinky, ktoré by mohli ovplyvniť záujmy žalobcu, meniac podstatným spôsobom jeho právne postavenie. V dôsledku toho nemôže predstavovať akt, ktorý by mohol byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 230 ES (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. decembra 1992, Cimenteries CBR a i./Komisia,
T-10/92 až T-12/92 a T-15/92, Zb. 1992 s. II-2667
, bod 28 a tam citovaná judikatúra), preto musí byť tento návrh na zrušenie vyhlásený za neprípustný.
O návrhu na náhradu škody
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca požaduje náhradu škody, ktorá mu mala byť spôsobená konaním Rady a ktorej výšku
ex aequo et bono
prislúcha určiť Súdu prvého stupňa.
Rada namieta nedôvodnosť tohto návrhu.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa ustálenej judikatúry založenie mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva v zmysle článku 288 druhého odseku ES za nezákonné konanie jeho orgánov je podriadené splneniu súhrnu podmienok, a to nezákonnosti konania vytýkaného inštitúciám, existencie škody a existencie príčinnej súvislosti medzi namietaným konaním a uvádzanou škodou (rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 1982, Oleifici Mediterranei/EHS,
26/81, Zb. s. 3057
, bod 16; rozsudok Súdu prvého stupňa z , International Procurement Services/Komisia,
T-175/94, Zb. s. II-729
, bod 44, a uznesenie Súdu prvého stupňa z , Lademporiki a Parousis & Sia/Komisia, T-92/06, neuverejnené v Zbierke, bod 10).
Okrem toho, ako bolo pripomenuté v bode 71 vyššie, návrh musí byť dostatočne jasný a presný, aby umožňoval žalovanému pripraviť svoju obranu a Súdu prvého stupňa rozhodnúť o žalobe.
V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že v rámci návrhu na náhradu škody návrh smerujúci k získaniu akejkoľvek náhrady škody je nepresný a v dôsledku toho musí byť považovaný za neprípustný (rozsudok Súdneho dvora z 2. decembra 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Rada,
5/71, Zb. s. 975
, bod 9, a rozsudok Súdu prvého stupňa z , Camar a Tico/Komisia a Rada,
T-79/96, T-260/97 a T-117/98, Zb. s. II-2193
, bod 181).
Súd prvého stupňa však pripustil, že za osobitných okolností nie je nevyhnutné spresniť v žalobe presný rozsah škody a vyčísliť sumu požadovanej náhrady (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. júla 1990, Automec/Komisia,
T-64/89, Zb. s. II-367
, bod 76, a uznesenie Súdu prvého stupňa z , Sinara Handel/Rada a Komisia,
T-91/05, Zb. s. II-245
, bod 110). V tejto súvislosti tiež rozhodol, že žalobca musí preukázať alebo aspoň uplatniť vo svojej žalobe existenciu takýchto okolností (uznesenie Súdu prvého stupňa zo , Goldstein/Komisia,
T-262/97, Zb. s. II-2175
, bod 25).
V prejednávanej veci žalobca požaduje, aby Súd prvého stupňa „pristúpil k určeniu škody
ex aequo et bono
“. Treba tiež konštatovať, okrem skutočnosti, že žalobca v žalobe nevyčíslil výšku škody, ktorú, ako uvádza, utrpel, že takisto opomenul uviesť v žalobe akýkoľvek skutkový údaj, ktorý by umožnil posúdiť jej rozsah. Obmedzil sa na uvádzanie utrpenej škody v abstraktných a vo všeobecných pojmoch, bez toho, aby uviedol akékoľvek spresnenie týkajúce sa tejto škody. Navyše je potrebné poznamenať, že žalobca neuviedol osobitné okolnosti, ktoré by odôvodňovali to, že nepristúpil k ohodnoteniu, hoci len približnému, údajne utrpenej škody.
Povinnosť spresniť v žalobe presný rozsah škody je namieste o to viac, že v prejednávanej veci, ako vyplýva z článku 101 rozpočtových pravidiel, ako aj z bodu 4 písm. a)
in fine
zoznamu podmienok (pozri bod 68 vyššie), verejný obstarávateľ nemá povinnosť zaplatiť žiadnu náhradu škody vo vzťahu k uchádzačom, ktorí sa zúčastnili na zrušenom verejnom obstarávaní. Z toho vyplýva, že výdavky a náklady vynaložené uchádzačom na jeho účasť v konaní o verejnom obstarávaní v zásade nemôžu predstavovať škodu, ktorú by bolo možné nahradiť priznaním odškodnenia (rozsudky Súdu prvého stupňa z 29. októbra 1998, TEAM/Komisia,
T-13/96, Zb. s. II-4073
, bod 71, a Embassy Limousines & Services/Parlament, už citovaný v bode 86 vyššie, bod 97).
Preto vzhľadom na článok 21 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora, uplatniteľný na Súd prvého stupňa podľa článku 53 prvého odseku toho istého štatútu, a na článok 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku návrh na náhradu škody musí byť zamietnutý ako neprípustný.
O návrhu na odklad vykonávania zmluvy uzavretej medzi Radou a OIB
Medzi návrhmi uvádzanými žalobcom figuruje návrh na „pozastavenie vykonávania zmluvy s OIB“.
Treba poznamenať, že z formálneho hľadiska návrh nebol predložený v súlade s požiadavkou článku 104 ods. 3 rokovacieho poriadku samostatným podaním. Figuruje iba medzi návrhmi predloženými rovnakým podaním ako samotná žaloba, a teda musí byť zamietnutý ako neprípustný (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2000, Alzetta a i./Komisia,
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97 až T-607/97, T-1/98, T-3/98 až T-6/98 a T-23/98, Zb. s. II-2319
, bod 38 a tam citovanú judikatúru).
Tento návrh treba teda zamietnuť ako neprípustný.
O návrhu na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca žiada Súd prvého stupňa, aby v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania vyzval Radu na predloženie týchto dokumentov:
—
zmluvy uzavretej medzi Radou a OIB,
—
všetkých dokumentov týkajúcich sa rozhodnutia Rady zveriť predmetné služby OIB, najmä oznámenia z dátumu pred 1. augustom 2005, ktorým Rada žiadala OIB predložiť návrh na správu predmetných služieb.
Rada spochybňuje užitočnosť týchto dokumentov v rámci tohto konania.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Na úvod je potrebné poznamenať, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že je úlohou Súdu prvého stupňa posúdiť užitočnosť dôkazných prostriedkov na účely rozhodnutia sporu (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 16. mája 2001, Toditec/Komisia,
T-68/99, Zb. s. II-1443
, bod 40, a zo , CAS/Komisia,
T-23/03, Zb. s. II-289
, bod 323).
Pokiaľ ide o predloženie požadovaných dokumentov, treba konštatovať, že by bolo dôvodné, iba ak by v prejednávanej veci bola pripustená uplatniteľnosť predpisov z oblasti verejných zmlúv. Keďže skúmanie návrhov na zrušenie viedlo k opačnému záveru, predloženie týchto dokumentov nie je na účely rozhodnutia tohto sporu potrebné.
Vzhľadom na tieto úvahy musí byť návrh na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania zamietnutý.
O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom Rady.

Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Centro Studi Antonio Manieri Srl znáša svoje vlastné trovy konania, ako aj trovy konania Rady.

Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 28. januára 2009.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.