CELEX: 62004TJ0462
Yhteinen kauppapolitiikka
Polkumyyntitullit
Tasoitustullit
Tiettyjen Intiasta peräisin olevien grafiittielektrodijärjestelmien tuonti
Puolustautumisoikeudet
Yhdenvertainen kohtelu
Vahingon määrittäminen
Syy-yhteys

Tosiseikat
Kantajina olevat HEG Ltd ja Graphite India Ltd ovat intialaisia yhtiöitä, jotka tuottavat ja vievät maasta asianomaista tuotetta. Asianomainen tuote koostuu grafiittielektrodeista ja niiden jatkonippeleistä, joiden näennäistiheys on vähintään 1,65 g/cm
ja sähkövastus enintään 6,0 μΩm, minkä johdosta niiden tehonsiirtokyky on erittäin hyvä (jäljempänä asianomainen tuote).
Suurta osaa asianomaisen tuotteen yhteisön tuotantosektorista edustavien SGL Carbon Group GmbH:n (jäljempänä SGL) ja UCAR SA:n nimissä toiminut European Carbon and Graphite Associationin (Euroopan hiili- ja grafiittialan yhdistys) jätti komissiolle heinäkuussa 2003 valituksia, minkä jälkeen komissio ilmoitti 21.8.2003 kahdella erillisellä ilmoituksella Intiasta peräisin olevan asianomaisen tuotteen tuontia koskevan polkumyyntimenettelyn ja saman tuotteen tuontia koskevan tukien vastaisen menettelyn aloittamisesta (
EUVL C 197, s. 2
ja 5). Tutkimus kohdistui 1.4.2002 ja 31.3.2003 väliseen ajanjaksoon (jäljempänä tutkimusajanjakso). Vahinkoa koskevaan tutkimukseen liittyvä kehityssuuntien tarkastelu kattoi 1.1.1999 ja tutkimusajanjakson päättymisen välisen ajan (jäljempänä tutkittu ajanjakso).
Komissio lähetti kaikille niille osapuolille, joita asian tiedettiin koskevan, ja kaikille muille yhtiöille, jotka ilmoittautuvat aloittamisilmoituksessa asetetussa määräajassa, sekä Intian viranomaisille kyselylomakkeet. Se sai vastaukset molemmilta kantajilta, valitusten takana olleelta kahdelta yhteisön tuottajalta, kahdeksalta käyttäjäyritykseltä ja kahdelta riippumattomalta tuojalta. Lisäksi yksi yhtiö esitti kirjalliset huomautuksensa, joihin sisältyi tiettyjä lukuja, ja kaksi käyttäjäyhdistystä toimitti näkökantansa kirjallisesti.
Tarkastuskäynnit tehtiin viidessä yhteisön tuottajayrityksen, kahdessa yhteisössä sijaitsevan riippumattoman tuojayrityksen, neljän käyttäjäyrityksen ja molempien kantajien toimitiloissa.
Kantajien ja komission välillä pidettiin ensimmäinen kokous 13.11.2003.
Kantajat toimittivat 3. ja 4.12.2003 ja 26.2.2004 komissiolle lisähuomautuksensa.
Komissio julkaisi 15.4.2004 ilmoituksen yhteisössä voimassa olevien polkumyynnin ja tukien vastaisten toimenpiteiden soveltamisesta Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liityttyä yhteisöön ja toimenpiteiden mahdollisesta uudelleentarkastelusta (
EUVL C 91, s. 2
; jäljempänä ilmoitus laajentumisen johdosta mahdollisesti toteutettavasta toimenpiteiden uudelleentarkastelusta).
Komissio osoitti 27.4.2004 kantajille kolme erityistä ilmoitusasiakirjaa.
Komissio antoi 19.5.2004 asetuksen (EY) N:o 1008/2004 väliaikaisen tasoitustullin käyttöönotosta tiettyjen Intiasta peräisin olevien grafiittielektrodijärjestelmien tuonnissa (
EUVL L 183, s. 35
) ja asetuksen (EY) N:o 1009/2004 väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönotosta tiettyjen Intiasta peräisin olevien grafiittielektrodijärjestelmien tuonnissa (
EUVL L 183, s. 61
) (jäljempänä väliaikainen tukien vastainen asetus ja väliaikainen polkumyyntiasetus sekä molemmat yhdessä väliaikaiset asetukset). Komissio lähetti samana päivänä kantajille viestin, jossa se esitti huomautuksensa kantajien menettelyn kuluessa esittämistä näkökulmista.
Kantajat esittivät 27.5.2004 komissiolle huomautuksensa erillisistä ilmoitusasiakirjoista ja väliaikaisista asetuksista.
Kantajien ja komission välillä pidettiin toinen kokous 14.6.2004.
Kantajat esittivät 22.6.2004 komissiolle huomautuksensa 14.6.2004 pidetyn kokouksen johdosta.
Komissio lähetti 9.7.2004 päivätyllä kirjeellä kantajille kaksi yleistä ilmoitusasiakirjaa, jotka koskivat lopullisten polkumyyntitullien ja lopullisten tasoitustullien käyttöönottoa koskevien ehdotusten perusteena olleita olennaisia tosiseikkoja ja syitä, sekä näiden kahden menettelyn osalta laaditun yleisen ilmoitusasiakirjan, joka koski vahinkoa, syy-yhteyttä ja yhteisön etua sisältäviä näkökulmia.
Kantajat lähettivät 19.7.2004 huomautuksensa komission eri asiakirjoista. Ne pyysivät myös uuden kokouksen järjestämistä ja mainitsivat sitoumuksen antamismahdollisuudesta.
Neuvosto antoi 13.9.2004 asetuksen (EY) N:o 1628/2004 lopullisen tasoitustullin käyttöön ottamisesta tiettyjen Intiasta peräisin olevien grafiittielektrodijärjestelmien tuonnissa ja niiden tuonnissa käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta (
EUVL L 295, s. 4
) ja asetuksen (EY) N:o 1629/2004 lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta tiettyjen Intiasta peräisin olevien grafiittielektrodijärjestelmien tuonnissa ja niiden tuonnissa käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta (
EUVL L 295, s. 10
) (jäljempänä riidanalainen tukien vastainen asetus ja riidanalainen polkumyyntiasetus sekä molemmat yhdessä riidanalaiset asetukset).
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten ja väliintulijan vaatimukset
Kantajat nostivat käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 30.11.2004 jättämällään kannekirjelmällä.
Komissio toimitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 21.4.2005 hakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen neuvoston vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulohakemuksen 7.6.2005 antamallaan määräyksellä. Komissio ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 17.6.2005 toimitetulla kirjeellä, että se luopuu toimittamasta väliintulokirjelmää mutta että se mahdollisesti osallistuu asian suulliseen käsittelyyn.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoja muutettiin, ja esittelevä tuomari nimitettiin puheenjohtajaksi viidenteen jaostoon, jolle esillä oleva asia näin ollen siirrettiin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (viides jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti prosessinjohtotoimina neuvostoa esittämään tiettyjä asiakirjoja. Neuvosto noudatti tätä pyyntöä.
Pääasian asianosaisten ja väliintulijan lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 4.6.2008 pidetyssä istunnossa.
Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaiset asetukset
—
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää kanteen.
Oikeudellinen arviointi
Kantajat vetoavat viiteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen perustuu siihen, että aloitettiin ainoastaan asianomaisen tuotteen Intiasta peräisin olevaa tuontia koskeva tutkimus, toisen mukaan tutkimukset ovat virheellisiä, koska ne on suoritettu ainoastaan 15 jäsenvaltiosta koostuvan yhteisön perusteella, kolmas kanneperuste koskee intialaisen tuontitullien hyvitysjärjestelmän virheellistä luokittelemista tueksi ja tasoitustullien määrän virheellistä määrittelyä, ja neljäs ja viides kanneperuste erityisesti sitä, että yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon analyysissä ei ole otettu huomioon aiempien kilpailunvastaisten käytäntöjen eikä asianomaisen tuotteen muista maista peräisin olevan tuonnin vaikutuksia.
Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu siihen, että aloitettiin ainoastaan asianomaisen tuotteen Intiasta peräisin olevaa tuontia koskeva tutkimus
Asianosaisten lausumat
Kantajat katsovat, että toimielimet ovat rikkoneet polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 22.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 384/96 (
EYVL L 56, s. 1
) 9 artiklan 5 kohtaa ja tullitariffeja ja kauppaa koskevan vuoden 1994 yleissopimuksen VI artiklan soveltamista koskevan sopimuksen (
EYVL L 336, s. 103
; jäljempänä vuoden 1994 polkumyyntikoodi) 9 artiklan 2 kohtaa ja loukanneet syrjintäkiellon periaatetta ja tehneet ilmeisiä arviointivirheitä toteuttaessaan polkumyyntitutkimuksen, joka koski ainoastaan asianomaisen tuotteen Intiasta peräisin olevaa tuontia.
Kantajat väittävät, että toimielimet ovat loukanneet syrjintäkiellon periaatetta, kun ne eivät ole aloittaneet omatoimisesti tutkimusta koskien sellaista muista valtioista peräisin olevaa tuontia, joka saattaa olla polkumyyntiä, tai kun ne eivät ole saattaneet alulle valitusta, jonka perusteella rinnakkainen menettely voidaan aloittaa. Ne katsovat, että komissio ei voinut tutkia yksistään niitä koskevaa valitusta ja että sen olisi pitänyt joko aloittaa rinnakkainen, muista valtioista peräisin olevaa tuontia koskeva tutkimus asetuksen N:o 384/96 5 artiklan 6 kohdan mukaisesti tai ilmoittaa valittajille menettelyn päättämisestä, jolleivät valittajat sitten olleet tehneet valitusta myös asianomaisia muita maita vastaan. Ne katsovat, että läheiset taloudelliset yhteydet, jotka ulottuvat sellaiseen yhteistoimintajärjestelyyn osallistumiseen asti, josta komissio on määrännyt seuraamuksen, yhdistävät valittajat asianomaisten kolmansien maiden valmistajiin, mikä selittää sen, miksi valitus oli suunnattu Intiasta peräisin olevaa tuontia vastaan. Kantajat katsovat, että eri seikat – joko valituksessa tai niiden komissiolle toimittamissa tiedoissa – osoittavat, että maahan tuodaan polkumyynnillä asianomaisia, muista maista kuin Intiasta (Amerikan yhdysvallat, Puola, Japani, Venäjä, Kiina, Meksiko) peräisin olevia tuotteita.
Kantajat katsovat, että myös tutkimuksen aloittamispäätöksen tekemisen yhteydessä on noudatettava syrjintäkiellon periaatetta. Vaikka asetuksen N:o 384/96 9 artiklan 5 kohdan sanamuoto koskee ainoastaan sellaisia valtioita, joista vahinkoa aiheuttavan polkumyynnin on todettu olevan peräisin, tämän artiklan ja syrjintäkiellon periaatteen soveltamisesta yhdessä seuraa, että se kattaa myös erilaisen kohtelun silloin, kun tutkimus kohdistuu pelkästään yhdestä valtiosta peräisin olevaan tuontiin, vaikka menettelyn aloittamisen jälkeen toimitetut todisteet antavat prima facie aiheen ajatella, että tutkimukseen on sisällytettävä myös muista maista peräisin oleva tuonti.
Kantajat palauttavat tältä osin mieliin, että asetuksen N:o 384/96 9 artiklan 5 kohta on erityisen tärkeä, koska se johdetaan vuoden 1994 polkumyyntikoodin 9 artiklan 2 kohdasta, joka on ilmaus suosituimman valtion periaatteesta. Tällä periaatteella ilmaistaan polkumyynnin alalla se, että on välttämätöntä, ettei polkumyyntitulleilla rajoiteta epäreilulla tavalla muista Maailman kauppajärjestön (WTO) jäsenvaltiosta peräisin olevien tavaroiden pääsyä markkinoille silloin, kun muista valtioista peräisin olevista tavaroista, joita voidaan tuoda polkumyynnillä ja joista voi aiheutua vahinkoa, ei peritä sellaisia tulleja. Komissio ei kuitenkaan voinut tutkimusta suorittamatta todeta, oliko sellaista polkumyyntiä olemassa, eikä määritellä ilmeisen vahingon tarkkaa laajuutta.
Lisäksi toimielimet ovat kantajien mukaan tehneet ilmeisiä arviointivirheitä katsoessaan, ettei tutkimuksen aloittaminen ollut esitettyjen todisteiden perusteella perusteltua muista valtioista kuin Intiasta peräisin olevan tuonnin osalta. Tutkimuksen suorittamatta jättämisellä loukataan myös hyvän hallintotavan periaatetta.
Kantajat kritisoivat komissiota myös siitä, että tämä oli ottanut syrjivän asenteen asianomaisen tuotteen määrittelyssä. Kiinasta peräisin oleva tuonti oli jätetty tutkimuksen ulkopuolelle sillä perusteella, että kyseessä olevia tuotteita ei ollut valmistettu huippulaatuisen neulakoksin avulla, mutta Intiasta peräisin olevan tuonnin osalta komissio kieltäytyi jättämästä tutkimuksen ulkopuolelle grafiittielektrodeja ja niiden sellaisia jatkonippeleitä, joiden valmistuksessa ei ollut käytetty huippulaatuista neulakoksia, koska asianomaisen tuotteen määrittelyn kannalta ratkaisevaa on valmiin tuotteen olennaiset fyysiset ja tekniset ominaisuudet ja lopulliset käyttötarkoitukset riippumatta siitä, mitä raaka-aineita tuotteessa on käytetty. Lisäksi kiinalaiset tuotteet on tarkoitettu samaa lopullista käyttötarkoitusta varten kuin asianomaisen tuotteen heikompilaatuinen malli.
Kantajat esittävät vielä tämän kanneperusteen puitteissa, että niiden puolustautumisoikeuksia on loukattu jättämällä valituksen ei-luottamuksellisesta versiosta pois tiettyjä todisteita sillä perusteella, että ne vahingoittaisivat kilpailijan olennaisia kaupallisia intressejä. Tämä on lisätodiste valittajien ja tiettyjen kolmansiin maihin sijoittautuneiden asianomaisen tuotteen tuojien välisestä salaisesta yhteistyöstä, minkä takia näitä todisteita ei ole otettu huomioon.
Neuvosto kiistää kantajien väitteet.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Toimielinten syrjiväksi väitetty asenne asianomaisen tuotteen määrittelyssä
Tämä väite on hylättävä heti asiallisesti virheellisenä. Yhtäältä väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 11–14 kohdasta, joihin riidanalaisen polkumyyntiasetuksen kuudennessa perustelukappaleessa viitataan, käy ilmi, että toimielimet eivät ole sisällyttäneet huippulaatuisen neulakoksin käyttöä asianomaisen tuotteen määritelmään. Toisaalta kantajat eivät esitä todistetta siitä, että toimielimet olisivat perustaneet päätöksensä sulkea pois Kiinasta peräisin oleva tuonti tutkimuksesta siihen, että tuotteita ei ole valmistettu huippulaatuisen neulakoksin avulla.
– Muita potentiaalisia polkumyyntilähteitä koskevan tutkimuksen puuttuminen
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate ja syrjintäkiellon periaate kieltävät yhtäältä, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia kohdellaan eri tavalla, ja toisaalta, että erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. asia
C-110/03, Belgia v. komissio, tuomio 15.4.2005, Kok. 2005, s. I-2801
, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On totta, että komissiolla on oikeus aloittaa tietyissä erityisissä olosuhteissa tutkimus omasta aloitteestaan asetuksen N:o 384/96 5 artiklan 6 kohdan mukaisesti. Lisäksi on selvää, että komission käytäntönä on pyytää tietyissä tilanteissa valittajaa laajentamaan valituksensa alaa. Tässä ei ole kuitenkaan syytä selvittää sitä, olisiko sen pitänyt menetellä näin tässä asiassa. Nimittäin siitä muodostuvalla erilaisella kohtelulla, että polkumyyntimenettely aloitettiin yksistään Intiasta peräisin olevaa tuontia vastaan, vaikka oli olemassa sellaisia viitteitä, joiden perusteella myös muun tuonnin ottaminen tutkimuksen kohteeksi oli perusteltua, ei ole rikottu – vaikka se osoittautuisi paikkansapitäväksi – asetuksen N:o 384/96 9 artiklan 5 kohtaa eikä vuoden 1994 polkumyyntikoodin 9 artiklan 2 kohtaa eikä loukattu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Ensinnäkin asetuksen N:o 384/96 9 artiklan 5 kohdasta on todettava, että siinä täsmennetään, että ”sellaisen mistä tahansa tulevan tuonnin osalta, jonka on todettu tapahtuvan polkumyynnillä ja aiheuttavan vahinkoa, otetaan syrjimättömällä tavalla käyttöön kussakin tapauksessa määrältään asianmukainen polkumyyntitulli, lukuun ottamatta tuontia, joka tulee sellaisen toimittajan kautta, jonka sitoumus on tämän asetuksen mukaisesti hyväksytty”.
Saman säännöksen sanamuodosta käy ilmi, että siinä kielletään syrjivä kohtelu kaikkien sellaisten tavaroiden maahantuontien välillä, joista kannetaan polkumyyntitullia saman tuotteen maahantuonnin takia (ks. vastaavasti asia
T-89/00, Europe Chemi-Con (Deutschland) v. neuvosto, tuomio 12.9.2002, Kok. 2002, s. II-3651
, 58 kohta). Tässä asiassa väitetty maahantuontien erilainen kohtelu tapahtuu kuitenkin sellaisen maahantuonnin, josta kannetaan polkumyyntitullia, ja maahantuonnin, joka ei ole ollut polkumyyntitutkimuksen kohteena, välillä. Tämän asian tosiseikat eivät siten kuulu asetuksen N:o 384/96 9 artiklan 5 kohdan soveltamisalaan.
Toiseksi vuoden 1994 polkumyyntikoodin 9 artiklan 2 kohdan osalta riittää, kun todetaan, että sillä on asetuksen N:o 384/96 9 artiklan 5 kohdan soveltamisalaa vastaava soveltamisala, sillä siinä kielletään kohtelemasta tuotteita syrjivästi polkumyyntitullin kantamisessa sen perusteella, mistä ne tulevat. Näin ollen sitä ei voida soveltaa tässä asiassa.
Kolmanneksi yhdenvertaista kohtelua koskevan yleisen periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste ei myöskään menesty.
Sillä, että asetuksen N:o 384/96 9 artiklan 5 kohdassa selvennetään yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (edellä 38 kohdassa mainittu asia Europe Chemi-Con (Deutschland) v. neuvosto, tuomion 51 kohta), ei tosin suljeta pois sitä, että toimielinten on noudatettava tätä periaatetta, kun ne soveltavat asetuksen N:o 384/96 muita säännöksiä (ks. saman asetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohdan osalta asia
T-255/01, Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures ja Zhejiang Yankon v. neuvosto, tuomio 23.10.2003, Kok. 2003, s. II-4741
, 60 ja 61 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisten kohtelun periaate on kuitenkin sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen kanssa, jonka mukaan kukaan ei voi edukseen vedota lainvastaisuuteen, joka hyödyttää jotakuta toista (ks. asia
T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok. 2006, s. II-4441
, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kantajien argumentointi on kuitenkin tämänsuuntaista, sillä se perustuu kokonaan siihen seikkaan, että tutkimus olisi pitänyt kohdistaa myös muuhun tuontiin. Näin ollen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei voida soveltaa tässä asiassa, eikä sillä, että tutkimusta ei ole aloitettu muita mahdollisia polkumyyntilähteitä vastaan, ole merkitystä riidanalaisen polkumyyntiasetuksen laillisuuteen.
Tämän seurauksena on hylättävä myös kantajien esittämät väitteet, jotka koskevat hyvän hallintotavan periaatteen loukkaamista ja niiden toimittamien todisteiden arvioinnin osalta tapahtuneita ilmeisiä virheitä, koska näillä väitteillä halutaan osoittaa, että komission olisi pitänyt aloittaa kolmansista maista peräisin olevaa tuontia koskeva tutkimus. Samasta syystä kantajien sitä koskevalla kritiikillä, että valittajat olisivat suunnanneet valituksensa ainoastaan Intiasta peräisin olevaa tuontia vastaan, ei ole merkitystä riidanalaisen polkumyyntiasetuksen laillisuuden kannalta.
– Puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaaminen
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate on yhteisön oikeuden perusperiaate (asia
C-49/88, Al-Jubail Fertilizer v. neuvosto, tuomio 27.6.1991, Kok. 1991, s. I-3187
, 15 kohta ja yhdistetyt asiat
T-159/94 ja T-160/94, Ajinomoto ja NutraSweet v. neuvosto, tuomio 18.12.1997, Kok. 1997, s. II-2461
, 81 kohta).
Tämän periaatteen mukaan yrityksille, joita ennen polkumyyntiasetuksen antamista suoritettava tutkimusmenettely koskee, on annettava mahdollisuus hallinnollisen menettelyn aikana tehokkaasti esittää kantansa väitettyjen tosiseikkojen ja olosuhteiden todenmukaisuudesta ja merkityksellisyydestä ja niistä todisteista, joita komissio käyttää polkumyynnin ja siitä aiheutuvan vahingon olemassaoloa koskevan väitteensä tukena (edellä 44 kohdassa mainittu asia Al-Jubail Fertilizer v. neuvosto, tuomion 17 kohta; asia
T-121/95, EFMA v. neuvosto, tuomio 17.12.1997, Kok. 1997, s. II-2391
, 84 kohta ja edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Ajinomoto ja NutraSweet v. neuvosto, tuomion 83 kohta).
Tässä on todettava, että tiettyjä valituksen luottamukselliseen versioon sisältyviä todisteita ei ole otettu yhteenvetona valituksen ei-luottamukselliseen versioon. Näin on erityisesti valituksen, johon sisältyy 45 liitettä, liitteiden 1, 5–7, 9–11, 15–18, 20, 21, 23, 26, 28–31 ja 33–44 osalta.
Kuitenkin kantajien tehtävänä on toimia niin, että yhteisön toimielimillä on mahdollisuus arvioida niitä ongelmia, joita kantajille voi aiheutua siitä, että valituksen ei-luottamuksellisessa versiossa ei ollut kyseessä olevia todisteita koskevaa yhteenvetoa (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Ajinomoto ja NutraSweet v. neuvosto, tuomion 109 ja 110 kohta).
Tässä asiassa kantajien kannekirjelmänsä liitteenä toimittamista asiakirjoista käy ilmi, että ne olivat lyhyesti vedonneet yhteenvedon puuttumiseen menettelyn alussa 3.10.2003 valituksesta esittämissään huomautuksissa, mutta ne eivät ole maininneet sitä enää sen jälkeisessä kirjeenvaihdossaan.
Tästä seuraa, että koska kantajat eivät olleet varoittaneet riittävällä tavalla komissiota ja sitten neuvostoa, ne eivät voi vedota puolustautumisoikeuksiensa loukkaamiseen.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
Toinen kanneperuste, joka koskee perustavanlaatuisten menettelyä koskevien vaatimusten noudattamatta jättämistä siksi, että tutkimukset on suoritettu ainoastaan 15 jäsenvaltiosta koostuvan yhteisön perusteella
Asianosaisten lausumat
Kantajat kritisoivat sitä, että riidanalaisissa asetuksissa käyttöönotetut polkumyyntitullit kattavat kymmenen uuden jäsenvaltion alueen, vaikka näissä valtioissa ei ole suoritettu tutkimusta, ja ne katsovat näin ollen, että näiden tullien määräämiselle ei ole olemassa oikeudellista perustaa. Nyt esillä oleva tilanne eroaa tässä suhteessa tilanteesta, jossa tullit oli määrätty ennen laajentumista ja jossa tulleja koskeva tutkimus oli suoritettu oikean alueellisen perusteen perusteella.
Tällainen polkumyyntitullien ja tukien vastaisten tullien automaattinen laajentaminen kymmeneen uuteen jäsenvaltioon on asetuksen N:o 384/96 1 artiklan 1 ja 2 kohdan, 2–7 artiklan, 9 artiklan 4 ja 5 kohdan sekä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuetulta tuonnilta suojautumisesta 6.10.1997 annetun neuvoston asetuksen N:o 2026/97 (
EYVL L 288, s. 1
) 1 artiklan 1 kohdan ja 8–12 artiklan, 15 artiklan ja 31 artiklan vastaista. Kantajat esittävät pääasiallisesti, että näissä eri säännöksissä, joissa viitataan joko yhteisöön tai yhteisön tuotannonalaan, edellytetään, että tutkimus suoritetaan hyvin määritellyn alueen, jolla tarkoitetaan yhteisön aluetta eikä sen osaa, perusteella. Viimeksi mainittu seuraa myös vuoden 1994 polkumyyntikoodin ja WTO:n piirissä tehdyn tukia ja tasoitustulleja koskevan sopimuksen (
EYVL 1994, L 336, s. 156
) asian kannalta merkityksellisistä säännöksistä. Kantajat kiinnittävät lisäksi huomiota siihen, että kymmenen uutta jäsenvaltiota sisältävä tutkimus olisi ollut välttämätön polkumyyntimarginaalin ja polkumyynnistä aiheutuvan vahingon tai olemassa oleviksi väitetyistä tuista aiheutuvan vahingon täsmällistä määrittämistä varten. Ne muistuttavat lisäksi siitä, että polkumyyntimenettelyn aloittamisen on perustuttava tietoon tuonnin määrän muutoksista, tällaisen tuonnin vaikutuksesta samankaltaisen tuotteen hintoihin ja yhteisön tuotannonalaan siten, että 15 jäsenvaltion perusteella suoritettuja toimenpiteitä ei voida automaattisesti panna täytäntöön 25 jäsenvaltiosta koostuvassa yhteisössä, jollei varmisteta, että nämä menettelyt olisi voitu aloittaa samankaltaisten tietojen perusteella laajentuneessa yhteisössä.
Kantajat katsovat, että komissiolla oli oikeus suorittaa tutkimus siten, että tutkimuksessa otettiin huomioon odotettavissa oleva laajentuminen, koska yhdessäkään asetuksen N:o 384/96 tai asetuksen N:o 2026/97 säännöksistä ei kielletä komissiota lähettämästä tiedonsaantipyyntöjä.
Ne kiistävät neuvoston argumentaation, joka perustuu laajentumisen johdosta mahdollisesti toteutettavaa toimenpiteiden uudelleentarkastelua koskevassa ilmoituksessa suositeltuun menetelmään. Tämä ilmoitus ei nimittäin oikeuta toimielimiä sivuuttamaan asian kannalta merkityksellisiä säädöksiä. Vaikka kantajat myöntävätkin, että siinä on todettu, että käynnissä olevat menettelyt voivat johtaa tullien soveltamiseen kaikissa uusissa jäsenvaltioissa, ne katsovat, että suositetuilla ratkaisuilla ja erityisesti mahdollisuudella saada komissio suorittamaan välivaiheen uudelleentarkastelu ei ole merkitystä sellaisten menettelyiden osalta, jotka eivät ole päättyneet laajentumisen tapahtuessa. Ne muistuttavat tältä osin siitä, että välivaiheen uudelleentarkastelua ei voida vaatia ennen merkityksellisten toimenpiteiden käyttöönotosta alkavan vähintään vuoden pituisen ajanjakson päättymistä.
Sillä seikalla, että tietyissä yksittäistapauksissa on todettu, että analyysin laajentaminen uusiin jäsenvaltioihin ei muuta radikaalisti tutkimuksen päätelmiä, ei ole merkitystä tutkittujen tosiseikastojen ulkopuolella.
Neuvoston mukaan oli aivan oikein, että polkumyynnin ja tukien vastaiset toimenpiteet laajennettiin koskemaan laajentunutta yhteisöä. Koska laajentumisen globaalinen taloudellinen merkitys on rajoitettu, tutkimusten päätelmät, jotka koskevat 15 jäsenvaltion yhteisöä, ovat periaatteessa päteviä myös laajentuneessa yhteisössä; välivaiheen uudelleentarkastelua koskevien hakemusten vähäinen määrä vahvistaa tämän oikeaksi. Se katsoo, että kaikkien olemassa olevien polkumyynnin ja tukien vastaisten toimenpiteiden systemaattisesta uudelleentarkastelusta olisi aiheutunut kaikille kyseessä oleville toimijoille huomattava rasitus ja ylimääräisiä kuluja, eikä tällainen tarkastelu olisi ollut toteuttamiskelpoinen käytännössä.
Neuvosto väittää, että laajentumisen johdosta mahdollisesti toteutettavaa toimenpiteiden uudelleentarkastelua koskeva ilmoitus on monimutkainen väliaikaisratkaisu, joka kuuluu yhteisölle tunnustetun harkintavallan piiriin ja perustuu kahdessa vaiheessa suoritettavan uudelleentarkastelun mekanismiin, jossa mukautukset voidaan suorittaa silloin, kun niiden suorittaminen on perusteltua.
Siitä seuraa yhtäältä, että 1.5.2004 alkaen kaikkia voimassa olevia polkumyynnin ja tukien vastaisia toimenpiteitä sovelletaan automaattisesti kaikkeen tuontiin, joka suuntautuu laajentuneeseen 25 jäsenvaltion yhteisöön ja jos ennen 1.5.2004 aloitetut ja käynnissä olevat tutkimukset johtavat toimenpiteiden käyttöön ottamiseen, niitä voidaan soveltaa myös yhteisön 25 jäsenvaltioon suuntautuvassa tuonnissa.
Toisaalta uudelleentarkastelua koskevasta mekanismista säädettiin oikaisujen tekemisen varmistamiseksi. Neuvosto palauttaa mieliin tästä, että komissio oli valmis tarkastelemaan kaikkien asianomaisten osapuolten pyynnöstä kokonaisuudessaan tai osittain uudelleen polkumyynnin tai tukien vastaisia toimenpiteitä asetuksen N:o 384/96 11 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 2026/97 19 artiklan mukaisesti odottamatta vuoden määräajan päättymistä, koska se oli ilmoittanut julkisesti käyttävänsä oikeuttaan aloittaa uudelleentarkastelu omasta aloitteestaan. Neuvosto huomauttaa, että kantajat eivät olleet käyttäneet tätä mahdollisuutta, ja katsoo, että näin tapahtui siksi, että nämä eivät olleet vakuuttuneita siitä, että välivaiheen uudelleentarkastelu olisi johtanut niiden kannalta edullisempaan lopputulokseen.
Se katsoo lisäksi, että kantajien esittämät väitteet ovat puhtaasti muodollisia, koska kantajat eivät väitä, että 25 jäsenvaltion kattava tutkimus olisi johtanut eri tuloksiin, eivätkä ne ole esittäneet minkäänlaista näyttöä tästä.
Neuvosto korostaa lopuksi sitä, että komissio on analysoinut perinpohjaisuuden vuoksi laajentumisen vaikutukset kaikissa käynnissä olevissa asioissa mukaan lukien kaksi nyt kysymyksessä olevaa menettelyä ja että tulokset eivät olleet tuntuvasti erilaisia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On selvää, että vaikka tutkimusajanjakso kesti 1.4.2002–31.3.2003, minä aikana yhteisö koostui ainoastaan 15 jäsenvaltiosta, väliaikaiset asetukset annettiin 19.5.2004 ja riidanalaiset asetukset 13.9.2004, jolloin yhteisö käsitti 25 jäsenvaltiota.
On myös huomattava, että polkumyyntitullit ja tasoitustullit eivät ole aiempaan toimintaan liittyvä seuraamus vaan puolustautumis- ja suojatoimenpide polkumyynnistä ja tuista syntyvää vilpillistä kilpailua vastaan (ks. polkumyyntitullien osalta asia
T-138/02, Nanjing Metalink v. neuvosto, tuomio 14.11.2006, Kok. 2006, s. II-4347
, 60 kohta). Lisäksi asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 2026/97 8 artiklan 2 kohdan mukaan vahingon toteamisen on perustuttava selkeään näyttöön, ja yhtäältä siihen on sisällyttävä puolueeton tarkastelu polkumyynnillä tai tuilla tapahtuvan tuonnin määrästä ja tämän tuonnin vaikutuksesta samankaltaisten tuotteiden hintoihin yhteisön markkinoilla ja toisaalta tämän tuonnin seurausvaikutuksista yhteisön tuotannonalaan.
Tästä seuraa, että polkumyyntitullien ja tasoitustullien tullien määräämisen osalta on otettava huomioon yhteisö sellaisena kuin se oli näiden tullien määräämishetkellä. Siltä osin kuin komission tutkimusajanjakson aikana saamat tiedot eivät olleet tietoja, joissa laajentumisnäkökulma olisi mukana, ja ne koskivat ainoastaan 15 jäsenvaltiosta koostuvaa yhteisöä, komission oli väliaikaisia asetuksia antaessaan ja tarvittaessa neuvoston oli riidanalaisia asetuksia antaessaan tarkistettava, olivatko nämä tiedot merkityksellisiä myös 25 jäsenvaltiosta koostuvan yhteisön kannalta.
Asetuksen N:o 384/96 6 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 2026/97 11 artiklan 1 kohdassa tosin kielletään tutkimusajanjakson jälkeisten seikkojen huomioon ottaminen. Tässä asiassa kuitenkaan se, että yhteisön laajentuminen tapahtui tutkimusajanjakson jälkeen, ei ole missään tapauksessa sellainen seikka, jonka johdosta toimielimet vapautuisivat edellisessä kohdassa mainitusta velvollisuudesta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on ollut tilaisuus korostaa asetuksen N:o 384/96 6 artiklan 1 kohdan osalta, että tutkimusajanjakson määräämisellä ja kiellolla ottaa huomioon tämän ajanjakson jälkeistä aikaa koskevia seikkoja pyritään takaamaan, että tutkimuksen tulokset ovat edustavia ja luotettavia siten, että siinä varmistetaan, että asianomaisten tuottajien toiminta polkumyynnin vastaisen menettelyn aloittamisen jälkeen ei vaikuta niihin seikkoihin, joihin polkumyynnin ja vahingon määrittäminen perustuu, ja että menettelyn päätyttyä käyttöön otettu lopullinen tulli soveltuu polkumyynnistä aiheutuvan vahingon tosiasialliseen korjaamiseen (edellä 63 kohdassa mainittu asia Nanjing Metalink v. neuvosto, tuomion 59 kohta).
Lisäksi asetuksen N:o 384/96 6 artiklan 1 kohdassa sallitaan siinä käytetyn sanan ”tavallisesti” takia poikkeuksen tekeminen kiellosta ottaa tutkimusajanjakson jälkeiseen ajanjaksoon liittyviä tietoja huomioon. Tutkimuksen kohteena olevien yritysten kannalta suotuisista olosuhteista on todettu, että yhteisön toimielinten tehtävänä ei ole ottaa huomioon tutkimusajanjakson jälkeistä aikaa koskevia tietoja, paitsi jos näistä tiedoista käy ilmi uusia seikkoja, joiden perusteella polkumyyntitullin suunniteltu käyttöönotto olisi ilmeisen asiaankuulumatonta (asia
T-161/94, Sinochem Heilongjiang v. neuvosto, tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. II-695
, 88 kohta ja asia
T-188/99, Euroalliages ym. v. komissio, tuomio 20.6.2001, Kok. 2001, II-1757
, 75 kohta). Jos sitä vastoin tutkimusajanjakson jälkeistä aikaa koskevat tiedot antavat siitä syystä, että ne heijastavat kyseessä olevien yritysten tämänhetkistä toimintaa, oikeutuksen polkumyyntitullin käyttöön ottamiselle tai korottamiselle, on edellä todetun perusteella todettava, että toimielimillä on oikeus, jopa velvollisuus, ottaa ne huomioon (edellä 63 kohdassa mainittu asia Nanjing Metalink v. neuvosto, tuomion 61 kohta) Samaa päättelyä voidaan käyttää asetuksen N:o 2026/97 11 artiklan 1 kohdan, jonka sanamuoto on tältä osin identtinen asetuksen N:o 384/96 6 artiklan 1 kohdan kanssa, soveltamisen osalta.
Lisäksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kauppapoliittisten suojatoimenpiteiden alalla yhteisön toimielimillä on laaja harkintavalta, koska ne taloudelliset, poliittiset ja oikeudelliset tilanteet, joita toimielinten on arvioitava, ovat monitahoisia (asia
T-35/01, Shanghai Teraoka Electronic v. neuvosto, tuomio 28.10.2004, Kok. 2004, s. II-3663
, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kuitenkin silloin kun yhteisöjen toimielimillä on tällainen harkintavalta, yhteisön oikeusjärjestyksen tarjoamien takeiden kunnioittamisella hallinnollisissa menettelyissä on sitäkin olennaisempi merkitys, ja tällaisia takeita ovat erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvollisuus yksittäistapauksessa tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävän tapauksen kannalta merkitykselliset seikat (asia
C-269/90, Technische Universität München, tuomio21.11.1991, Kok. 1991, s. I-5469, Kok. Ep. XI, s. I-485
, 14 kohta ja asia
T-167/94, Nölle v. neuvosto ja komissio, tuomio 18.9.1995, Kok. 1995, s. II-2589
, 73 kohta).
On todettava, että kymmenen uuden jäsenvaltion liittyminen yhteisöön tutkimusajanjakson päättymisen ja riidanalaisten asetusten antamisen välillä on merkityksellinen seikka, joka toimielinten olisi pitänyt tutkia edellä olevassa 68 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti arvioidakseen sen vaikutukset käynnissä olevaan kahteen menettelyyn.
Päinvastoin kuin neuvosto väittää, pelkästään viittaus laajentumisen oletettuun rajoitettuun globaaliseen taloudelliseen merkitykseen ei vapauta toimielimiä edellä mainitusta velvollisuudesta, koska tällainen yleisluonteinen seikka ei koske erityistä taloudellista sektoria, johon nyt kysymyksessä oleva tuonti kuuluu.
Komission antamasta ilmoituksesta, joka koskee laajentumisen johdosta mahdollisesti toteutettavaa toimenpiteiden uudelleentarkastelua, on todettava, että sitä ei ole laadittu siten, että siinä otettaisiin riittävästi huomioon laajentumisen vaikutukset meneillä olevien menettelyiden kannalta. Päinvastoin tähän menettelyyn ei sisälly viran puolesta tapahtuva laajentumisen vaikutusten tutkiminen, vaikka siinä järjestetään mahdollisuus kysymyksessä olevien toimenpiteiden myöhempään uudelleentarkasteluun. Mutta yksistään sellaista uudelleentarkastelua koskeva mahdollisuus, joka jätetään komission harkintavaltaan ja jossa komissio puuttuu asiaan asetusten antamisen jälkeen, ei vapauta toimielimiä niiden velvollisuudesta varmistaa, ettei yhteisön laajentuminen mahdollisesti vaikuta polkumyyntitullien ja tukien vastaisten tullien määrään.
Yleisestä ilmoitusasiakirjasta, joka koskee vahinkoa, syy-yhteyttä ja yhteisön etua koskevia näkökulmia näiden kahden menettelyn osalta, käy kuitenkin ilmi, että komissio on arvioinut tässä asiassa, mitkä ovat laajentumisen seuraukset tutkimusajanjakson aikana saatujen asiaa koskevien merkityksellisten tietojen kannalta. Komissio toteaa tässä asiakirjassa – ilman että kantajat olisivat kiistäneet näiden toteamusten paikkansapitävyyttä – yhtäältä, että Intiasta peräisin oleva tuonti uusiin jäsenvaltioihin alitti lievästi tutkimusajanjakson osalta todetut hinnat ja toisaalta, että kymmenen uuden jäsenvaltion osuus asianomaisen tuotteen kaupasta, tuotannosta ja maahantuonnista oli minimaalinen. Lisäksi samassa asiakirjassa mainitaan, että ainoat kaksi tiedossa olevaa uusissa jäsenvaltioissa sijaitsevaa asianomaisen tuotteen tuotantolaitosta sijaitsee Puolassa ja että komissio on saanut tiedot Puolan viranomaisten vuonna 2003 suorittamasta polkumyyntitutkimuksesta, josta käy ilmi, että Intiasta peräisin olevan, Puolaan tapahtuvan tuonnin hinnat olivat 4 prosenttia yhteisöön tapahtuvan tuonnin hintoja alhaisemmat.
Komissio on siis varmistanut tällaisella myöhemmin suorittamallaan tarkastuksella sen, että tutkimuksen yhteydessä saadut tiedot olivat edustavia yhteisön kannalta, sellaisena kuin se oli polkumyyntitullien ja tasoitustullien määräämisen aikaan. Näin tehdessään komissio ei ole laiminlyönyt velvollisuuttaan tutkia kaikkia tämän asian kannalta merkityksellisiä seikkoja.
Väite, jonka mukaan toimielinten olisi pitänyt varmistaa, olisiko niiden hallussa olleiden tietojen perusteella ollut mahdollista aloittaa uusi tutkimus laajenneessa yhteisössä, on hylättävä edeltävien toteamusten perusteella. Niistä nimittäin välttämättä seuraa, että tiedot, joiden perusteella komissio päätti aloittaa kyseessä olevat menettelyt, olivat sellaisia, että niiden perusteella oli perusteltua aloittaa tutkimus 25 jäsenvaltiosta koostuvassa yhteisössä.
Vuoden 1994 polkumyyntikoodin ja tukia ja tasoitustulleja koskevan sopimuksen osalta riittää, kun todetaan, kun kantajat eivät ole osoittaneet, miltä osin niiden sisältö eroaisi asetuksen N:o 384/96 ja asetuksen N:o 2026/97, joilla niiden sisältämät erityiset velvollisuudet pannaan täytäntöön, säännösten sisällöstä.
Edellä olevasta seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste, joka koskee tuontitullien hyvitysjärjestelmän luokittelemista tueksi ja tasoitustullien määrän määrittelyä
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että riidanalaiset tukien vastaiset asetukset ovat suhteellisuusperiaatteen ja asetuksen N:o 2026/97 1 artiklan 1 kohdan, 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdan ja 15 artiklan 2 kohdan sekä asetuksen liitteen III ja tukia ja tasoitustulleja koskevan sopimuksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan 1 alakohdan ii alakohdan ja 19 artiklan 3 kohdan vastaisia ja että niiden osalta on tehty ilmeisiä arviointivirheitä ja menettelyvirheitä määräämällä tasoitustullien määriä, jotka eivät ole asianmukaisia.
Aivan aluksi ne muistuttavat siitä, että intialaisessa tuontitullien hyvitysjärjestelmässä (jäljempänä DEPB) viejä voi saada tuontihyvityksen, jonka suuruus vastaa vientituotteen valmistamiseen yksikköä kohti tarvittavan raaka-aineen maahantuonnista maksetun tullin määrää niin sanotun ”standard technical input-output” -nimisen normin (jäljempänä SION -normi) mukaisesti. Ne korostavat asianomaisen tuotteen valmistamiseen käytettyjen välttämättömien elementtien ja erityisesti kalleimman niistä, huippulaatuisen neulakoksin, jota ei ole saatavilla Intiassa, maahantuonnin yhteydessä kannettujen tullien palauttamisen tärkeyttä.
Kantajat riitauttavat riidanalaisessa tukien vastaisessa asetuksessa tehdyn luokittelun tueksi. Siinäkin tapauksessa, että olisi mahdollista puhua tukielementeistä DEPB:ssä, asetuksessa on joka tapauksessa säädetty virheellisesti, että tasoitustoimenpiteiden alainen etu oli kaikesta tavaroiden tuonnista tavallisesti maksettavien tullien täysi määrä. Nimittäin ainoastaan saatu ylimääräinen määrä saattaa olla tukea.
Ensinnäkin sellaiseen päätelmään päädytään siten, että asetuksen N:o 2026/97 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohta luetaan yhdessä asetuksen liitteessä I olevan i alakohdan kanssa. Liitteessä II olevan I kohdan 2 alakohta vahvistaa myös tämän analyysin oikeaksi. Näistä seuraa, että tuki voi olla olemassa ainoastaan silloin, kun palautusjärjestelmässä annetaan liian suuri palautus ja tuen määränä on tällöin liikaa palautettu määrä. Komission tehtävänä on näin ollen tutkia, onko olemassa liian suurta palautusta ennen kuin se mahdollisesti luokittelee sen tueksi. Samaa lähestymistapaa noudatetaan liitteessä III olevan I kohdan määritelmässä. Kantajien mukaan on nimittäin niin, että koska DEPB on luokiteltava korvaavista tuotantopanoksista suoritettavia palautuksia koskevaksi järjestelmäksi, siihen on sovellettava asetuksen N:o 2026/97 liitettä III, jota neuvosto ei ole tutkinut.
Kantajien mukaan neuvoston argumentti, jonka mukaan silloinkin, kun liiallista palautusta ei ole saatu, tuki voisi olla olemassa jos kysymyksessä oleva järjestely ei vastaa täsmällisesti asetuksen N:o 2026/97 I–III liitteiden säännösten vaatimuksia, perustuu virheelliseen oletukseen, jonka mukaan näissä liitteissä säädettäisiin eri edellytyksistä, jotka palautusjärjestelmän on täytettävä, jotta se voidaan katsoa täydelliseksi, vaikka kyseessä on pikemminkin ohjeet, joiden tarkoituksena on määrittää, onko liiallisen palautuksen mahdollisuutta vastaan olemassa takuita.
Toisaalta on virheellisesti katsottu, että DEPB ei ole oikealla tavalla järjestetty tullien palautusjärjestelmä siksi, että Intiassa ei ole sellaista menettelyä, jolla voitaisiin varmistaa, että järjestelmä on pantu täytäntöön oikealla tavalla. Kantajien mukaan tällainen järjestelmä on olemassa ja se koostuu seuraavista osista: yhtäältä SION-normin soveltaminen ja sen tiukka täytäntöönpano ja toisaalta se, että hyvitykset myönnetään viennin yhteydessä ja niitä voidaan käyttää ”input-output” -nimisten normien mukaan ainoastaan tuotantopanoksina olevien raaka-aineiden tuontiin. Lisäksi suurin osa intialaisista viejistä käyttää DEPB:tä samalla tavalla kuin ne käyttäisivät palautusjärjestelmää, jossa asetetaan ankara velvollisuus koko palautuksen käyttämisestä juuri vientituotteiden tuotannossa käytettyjen tuotantopanosten tuonnin johdosta maksettavien tullien maksamiseen, koska tällä tavalla toimimista pidetään taloudellisesti mielekkäänä. Tässä taloudellisten toimijoiden kannustamiseen perustuvassa järjestelmässä on otettu siten huomioon käytännölliset seikat ja tarve yksinkertaistaa hallinto koko Intian alueella.
Kantajat kritisoivat kolmanneksi toimielimiä siitä, etteivät nämä ole varmistaneet tutkimuksessaan, ettei tuotantopanoksia ole otettu liikaa huomioon, ja katsovat, että nämä ovat loukanneet täten hyvän hallintotavan periaatetta ja asetuksen N:o 2026/97 perusperiaatteita. Komissiolla on niiden mukaan erityinen velvollisuus tutkia, ovatko vientijäsenvaltion viranomaiset ottaneet käyttöön järjestelmän tai menettelyn, jonka avulla voidaan varmistaa, mitä tuotantopanoksia vientituotteen tuotannossa käytettiin ja mikä niiden määrä oli. Koska katsottiin, että Intiassa ei ollut tällaista järjestelmää, komission tehtävänä oli suorittaa tutkimus yhtäältä sen varmistamiseksi, että DEPB toimi käytännössä, ja toisaalta sen selvittämiseksi, missä määrin siinä oli mahdollista myöntää liiallinen palautus viejille, sen takia että tasoitustullilla tasattaisiin vain tätä palautusta. Niiden mielestä on epäloogista katsoa, että Intian viranomaisten tehtävänä on suorittaa uusi tutkimus, koska tämä edellyttää sellaisten riittävien tarkastamisjärjestelmien olemassaoloa, jotka, jos ne olisivat olleet olemassa, olisivat estäneet liiallisten palautusten myöntämisen. Kantajat palauttavat joka tapauksessa mieliin, että yhteisön toimielinten tehtävänä on määritellä, onko tukea olemassa, ja jos ne katsovat, että tukea on, niiden on määriteltävä sen määrä.
Neljänneksi kantajat viittaavat kansainvälisen oikeuden periaatteeseen, joka on otettu tukia ja tasoitustulleja koskevaan sopimukseen ja yhteisön tullijärjestelmään, jonka mukaan valmistaja ei ole velvollinen maksamaan maahantuoduista tavaroista kannettavia tulleja silloin, kun tavarat on tuotu maahan yksinomaan jalostamista varten ja ne viedään sen jälkeen jälleen maasta. Kansainvälisellä tasolla ei ole kuitenkaan olemassa pakottavaa määritelmää niiden edellytysten osalta, jotka tällaisen järjestelyn on täytettävä. Yhteisön toimielinten noudattamassa lähestymistavassa Intialta, joka on kehitysmaa ja jolla ei ole kehittynyttä tullijärjestelmää, vaaditaan yhteisön tullikoodeksissa säädettyä järjestelyä täsmällisesti vastaavaa järjestelyä.
Kantajat muistuttavat viidenneksi toissijaisesti siitä, että siinä tapauksessa, että tuomioistuin katsoisi koko palautuksen määrän – siitä riippumatta, onko se liian suuri vai ei – tueksi, komission on vielä laskettava tasoitustoimenpiteiden alaisen tuen määrä. Ne toteavat, että asetuksen N:o 2026/97 5 artiklan mukaan tasoitustoimenpiteiden alainen tuki on yksistään vastaanottajalle annettava etu. Koska maailmanlaajuisesti on tunnustettua, että vientituotteen tuotannossa käytetyt tuotantopanokset on vapautettu tuontitulleista, etu voidaan antaa ainoastaan, jos viejä saa vientituotteen tuotannossa käytetyistä tuotantopanoksista maksettujen tuontitullien määrää suuremman palautuksen.
Neuvosto kiistää, että tämä kanneperuste olisi perusteltu.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajat kritisoivat näiden kanneperusteiden yhteydessä toimielimiä pääasiallisesti siitä, että nämä ovat tehneet oikeudellisen virheen käsitteen tuki tulkinnassa ja määritelleet DEPB:n juridisesti virheellisesti sekä loukanneet menettelyllistä velvollisuutta, koska ne eivät ole tutkineet, kuinka DEPB todellisuudessa toimii.
Tämä kanneperuste koskee sen otsikon mukaan myös suhteellisuusperiaatetta. Kantajat eivät ole kuitenkaan koskaan selittäneet, miltä osin DEPB:n luokittelu tueksi olisi suhteellisuusperiaatteen vastaista. Tällainen väite ei siten vastaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdassa asetettuja vaatimuksia, koska se ei ole riittävän selvä ja täsmällinen, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tarvittaessa antaa asiassa ratkaisun ilman täydentäviä tietoja, ja kyseinen kanneperuste on näin ollen jätettävä tutkimatta (ks. vastaavasti asia
T-352/94, Mo ja Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1989
, 333 ja 334 kohta).
– Käsitteen tuki tulkinnassa tehdyksi väitetty oikeudellinen virhe
Asetuksen N:o 2026/97 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tuen katsotaan olevan kyseessä, – – jos alkuperä- tai viejämaan julkiset viranomaiset myöntävät taloudellista tukea, toisin sanoen, jos – – julkisista tuloista, jotka muuten olisi maksettava, luovutaan tai niitä ei kanneta (esimerkiksi verokannustimet, kuten veroluotot); tältä osin tukena ei pidetä vientiin menevän tuotteen vapauttamista sellaisista veroista ja maksuista, joita kannetaan samankaltaisesta, kotimaiseen kysyntään tarkoitetusta tuotteesta, eikä sellaisten verojen ja maksujen palauttamista, jos palautettava määrä ei ylitä niistä karttunutta määrää, jos tällainen vapauttaminen on myönnetty liitteiden I, II ja III säännösten mukaisesti.”
Tästä säännöksestä käy ilmi, että päinvastoin kuin kantajat väittävät, asetuksen N:o 2026/97 liitteet I–III eivät ole pelkkiä ohjeita, joiden tarkoituksena on määrittää, onko liiallisen palautuksen mahdollisuutta vastaan on olemassa takuita, vaan ne sisältävät säännöt, joiden noudattaminen on välttämätöntä, jottei tullien palauttamista tai niistä vapauttamista luokitella tueksi. Tähän päätelmään on päädyttävä asetuksen N:o 2026/97 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdan erityisen selvän sanamuodon perusteella. Lisäksi tämän artiklan rakenteesta seuraa, että tullien vapautuksille tai palautuksille myönnetty poikkeus on poikkeus periaatteesta, jonka mukaan tueksi on katsottava julkisista tuloista, jotka muuten kertyisivät, luopuminen tai se, että niitä ei kanneta. Sitä on täten tulkittava suppeasti.
Katsoessaan riidanalaisen tukien vastaisen asetuksen kahdeksannessa ja yhdeksännessä perustelukappaleessa asetuksen N:o 2026/97 liitteiden I–III säännösten noudattamatta jättämisen takia, että tasoitustullin käyttöönoton mahdollistava etu oli kaikesta tuonnista yleensä kannettavien tuontitullien koko määrä, neuvosto ei näin ollen tulkinnut asetusta N:o 2026/97 virheellisesti. Nimittäin se, että tueksi luokitellaan ainoastaan pelkkä liikaa saatu määrä, kuten kantajat väittävät, edellyttäisi, että tullien palautus- tai vapautusjärjestelmä olisi yhteensopiva asetuksen N:o 2026/97 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdan ja täten sen liitteiden I–III kanssa.
Samoista syistä on hylättävä asetuksen 2026/97 5 artiklan, jonka mukaan ”tasoitustoimenpiteiden alaisen tuen määrä lasketaan – – vastaanottajalle annettavan sen edun mukaan, joka on tutkimusjaksona todettu ja määritelty”, rikkomista koskeva väite. Se perustuu nimittäin samaan virheelliseen oletukseen, jonka mukaan viejillä on oikeus vastaanottaa vientituotteissa käytettyihin tuotantopanoksiin liittyvien tullien palautus, vaikka edellä olevasta käy ilmi, että tämän oikeuden edellytyksenä on se, että asetuksen N:o 2026/97 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohtaa on noudatettu.
Tämän päätelmän oikeellisuutta eivät heikennä viittaukset liitteessä I olevaan i alakohtaan, liitteessä II olevan I kohdan 2 alakohtaan ja liitteessä III olevaan I kohtaan, joissa täsmennetään, että palautusjärjestelmä voi olla tuki, jos se johtaa kannettuja määriä suurempiin maksuihin. Tässä on riittävää korostaa, että näissä eri säännöksissä palautetaan mieliin asetuksen N:o 2026/97 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa oleva periaate, mutta niiden tarkoituksena ei ole täsmentää niitä edellytyksiä, jotka palautusjärjestelmän on täytettävä ollakseen yhteensoveltuva tämän artiklan kanssa, koska nämä edellytykset on ilmaistu selvästi asetuksen N:o 2026/97 liitteen II ja liitteen III muissa säännöksissä.
Kantajat eivät selitä asetuksen N:o 2026/97 1 artiklan 1 kohdan, 15 artiklan 2 kohdan tai tukia ja tasoitustulleja koskevan sopimuksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan 1 alakohdan iii alakohdan ja 19 artiklan 3 kohdan osalta, joiden sanamuotoon tässä kanneperusteessa viitataan, sitä, miltä osin ne vaikuttaisivat jotenkin niitä edellytyksiä koskevaan analyysiin, jotka tuontitullien vapautus- tai palautusjärjestelmän on täytettävä, jotta sitä ei luokiteltaisi tueksi.
– DEPB:n tueksi luokittelussa tehdyksi väitetty virhe
Asetuksen N:o 2026/97 liitteessä II olevan II kohdan 4 alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos väitetään, että – – palautusjärjestely merkitsee tukea sillä perusteella, että vientituotteen tuotannossa käytettyjen tuotantopanosten osalta kannettuja välillisiä veroja tai tuontimaksuja on alennettu tai palautettu liikaa, komission on yleensä ensiksi määritettävä, ovatko viejämaan julkiset viranomaiset ottaneet käyttöön järjestelyn tai menettelyn sen tarkistamiseksi, mitä tuotantopanoksia käytetään vientituotteen tuotannossa ja missä määrin niitä käytetään, ja käyttävätkö ne tällaista järjestelyä tai menettelyä. Jos komissio toteaa sellaisen järjestelyn tai menettelyn olevan käytössä, sen on tavallisesti tutkittava, onko se tarkoituksenmukainen, tavoitellun tarkoituksen kannalta tehokas ja perustuuko se viejämaassa yleisesti hyväksyttyihin kaupallisiin käytäntöihin.” Asetuksen N:o 2026/97 liitteessä III olevan II kohdan 2 alakohta, jossa on kyse korvaavia tuotantopanoksia koskevasta palautusjärjestelystä, on sanamuodoltaan sama.
Asetuksen N:o 2026/97 liitteessä II olevan II kohdan 5 alakohdasta seuraa, että ”jos tällaista järjestelyä tai menettelyä ei ole, jos se ei ole tarkoituksenmukainen taikka jos se on otettu käyttöön ja se katsotaan tarkoituksenmukaiseksi, mutta todetaan, että sitä ei tosiasiassa käytetä tai sitä ei käytetä tehokkaasti, viejämaan on tavallisesti suoritettava tosiasiallisesti käytettyihin tuotantopanoksiin perustuva uusi tutkimus sen määrittämiseksi, onko maksuja palautettu liikaa. Jos komissio katsoo sen olevan tarpeen, uusi tutkimus suoritetaan [II kohdan] 4 [ala]kohdan mukaisesti”. Asetuksen N:o 2026/97 liitteessä III olevan II kohdan 3 alakohta, jossa on kyse korvaavia tuotantopanoksia koskevasta palautusjärjestelystä, on sanamuodoltaan sama.
Neuvosto on perustanut kantansa, jonka mukaan DEPB:tä ei voida luokitella tuotantopanoksista tai korvaavista tuotantopanoksista suoritettavia palautuksia koskevaksi sallituksi järjestelyksi, erityisesti riidanalaisen tukien vastaisen asetuksen yhdeksännessä perustelukappaleessa olevaan seikkaan, joka on seuraava:
”Intian viranomaiset eivät soveltaneet tehokasta tarkastusjärjestelmää tai -menettelyä vahvistaakseen, käytettiinkö tuotantopanoksia vientituotteen tuotannossa ja missä määrin niitä käytettiin (– – asetuksen [N:o 2026/97] liitteessä II olevan II [kohdan] 4 alakohta ja korvaavien tuotantopanosten palautusjärjestelmien osalta – – asetuksen [N:o 2026/97] liitteessä III olevan II [kohdan] 2 alakohta). Intian viranomaiset eivät myöskään tehneet tosiasiallisesti käytettyihin tuotantopanoksiin perustuvaa viennin jälkeistä tutkimusta sen määrittämiseksi, oliko maksuja palautettu liikaa, vaikka sitä tavallisesti edellytetään silloin, kun tehokasta tarkastusjärjestelmää ei ole käytetty (– – asetuksen [N:o 2026/97] liitteessä II olevan II [kohdan] 5 alakohta ja liitteessä III olevan II [kohdan] – – 3 alakohta).”
Tässä on todettava, että neuvosto on tulkinnut oikein asetuksen N:o 2026/97 liitteissä II ja III olevia edellytyksiä, joilla pyritään varmistamaan, että tuotantopanosten tai korvaavien tuotantopanosten tosiasiallinen käyttäminen voidaan tarkastaa viejämaassa olemassa olevan palautusjärjestelmän avulla. Ensimmäinen edellytys liittyy siihen, että on olemassa sellainen järjestelmä tai menettely, jossa tämä voidaan tarkastaa. Toinen edellytys, jota sovelletaan toissijaisesti, liittyy siihen mahdollisuuteen, ettei tällaista menettelyä tai järjestelmää ole tai että se on puutteellinen, jolloin viejämaa suorittaa tutkimuksen käytettyjen tuotantopanosten tai tehtyjen maksusuoritusten tosiasiallisuuden perusteella.
Näin ollen neuvosto on katsonut aivan oikein, että DEPB ei vastaa asetuksen N:o 2026/97 liitteissä II ja III asetettuja edellytyksiä.
Yhtäältä DEPB:tä koskevasta kuvauksesta, sellaisena kuin se on väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 23–30 perustelukappaleessa – neuvosto on vahvistanut kuvauksen riidanalaisen tukien vastaisen asetuksen kuudennessa perustelukappaleessa, eivätkä kantajat ole kiistäneet sitä –, ei käy ilmi, että Intian viranomaiset olisivat ottaneet käyttöön tarkastusjärjestelmän tai -menettelyn. Päinvastoin kuin kantajat väittävät, sellaisten useiden tekijöiden yhdistäminen, joita ovat SION-normin soveltaminen, hyvitysten käyttäminen tuotantopanosten maahantuontiin ja se kantajien kirjelmissään esittämä seikka, että suurin osa intialaisista viejistä käyttää DEPB:tä samalla tavalla kuin ne käyttäisivät palautusjärjestelmää, jossa asetetaan ankara velvollisuus koko palautuksen käyttämisestä vientituotteiden tuotannossa käytettyjen tuotantopanosten tuonnin johdosta maksettavien tullien maksamiseen, ei voida tehdä siitä asetuksen N:o 2026/97 liitteessä II olevan II kohdan 4 alakohdassa ja liitteessä III olevan II kohdan 2 alakohdassa tarkoitettua tarkastusjärjestelmää tai -menettelyä.
Toisaalta on selvää, että Intian viranomaiset eivät ole suorittaneet viennin jälkeistä tutkimusta, joka niiden olisi asetuksen N:o 2026/97 liitteessä II olevan II kohdan 5 alakohdan ja saman asetuksen liitteessä III olevan II kohdan 3 alakohdan perusteella pitänyt tehdä tarkastusjärjestelmän tai -menettelyn puuttuessa. Sitä paitsi kantajien argumentaatio, jonka mukaan sellaisen tutkimuksen suorittaminen kuuluu yhteisölle, vahvistaa viennin jälkeisen tutkimuksen puuttumiseen.
Neuvosto on siten todennut aivan oikein, että DEPB ei vastaa asetuksen N:o 2026/97 liitteessä II ja liitteessä III olevia edellytyksiä ja sitä ei näin ollen voitu luokitella tämän saman asetuksen 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa tarkoitetuksi tuotantopanoksista tai korvaavista tuotantopanoksista suoritettavia palautuksia koskevaksi sallituksi järjestelmäksi.
Tähän päätelmään ei vaikuta se, että asetuksen N:o 2026/97 liitteissä II ja III on käytetty adverbiaalia ”tavallisesti”. Vaikka toimielimet voivatkin sen johdosta kenties käyttää erityisolosuhteissa muita edellytyksiä, niiltä ei viedä tällä mahdollisuutta perustaa päätelmäänsä, jonka mukaan tuotantopanosten tai korvaavien tuotantopanosten palautusjärjestelmä ei ole sallittu, säädettyjen edellytysten täyttymättä jäämisellä.
Kantajien argumentit, joiden mukaan kansainvälisellä tasolla ei ole olemassa pakottavaa tullien palautusjärjestelmän määritelmää ja Intia on kehitysmaa, eivät horjuta tätä päätelmää. Tältä osin on riittävää korostaa, että asetuksen N:o 2026/97 liitteet II ja III ovat tukia ja tasoitustulleja koskevan sopimuksen liitteiden II ja III mukaisia ja että viime mainituissa liitteissä ei ole määrätty kehitysmaiden hyväksi tulevasta erosta.
Toissijaisesti voidaan todeta, että DEPB ei perustu vientituotteessa käytettyihin todellisiin tuotantopanoksiin tai korvaaviin tuotantopanoksiin, vaan pelkkään niiden määrää koskevaan arvioon. Tämä järjestelmä ei näin ollen sisällä edellytystä, jonka mukaan tuotantopanokset olisi tosiasiassa käytettävä vientituotteessa. Sellainen edellytys seuraa kuitenkin implisiittisesti mutta vääjäämättä asetuksen N:o 2026/97 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdasta sekä saman asetuksen liitteistä II ja III.
– DEPB:n tosiasiallista toimintaa koskevan tutkimuksen puuttuminen
Kuten edellä 95 ja 96 kohdasta käy ilmi, komission on määriteltävä ainoastaan, ovatko vientimaan viranomaiset ottaneet käyttöön valvontajärjestelyn tai -menettelyn ja käyttävätkö ne sitä. Päinvastoin kuin kantajat väittävät, komissio ei ole velvollinen suorittamaan tutkimusta sen varmistamiseksi, että DEPB toimii käytännössä. Päinvastoin asianmukaisen valvontajärjestelyn tai -menettelyn puuttuessa vientimaan eikä komission tehtävänä on suorittaa uusi todellisiin tuotantopanoksiin ja kyseessä oleviin tosiasiallisiin maksusuorituksiin perustuva tutkimus. Tämä väite on täten hylättävä.
Edellä esitetystä seuraa, että kolmas kanneperuste on hylättävä.
Neljäs kanneperuste, joka perustuu siihen, että vahingon määrittämisessä ei ole otettu huomioon sellaisten kilpailunvastaisten käytäntöjen, joista on määrätty seuraamuksia, vaikutuksia yhteisön markkinoilla
Asianosaisten lausumat
Kantajat esittävät, että riidanalaisilla asetuksilla rikotaan yhtäältä asetuksen N:o 384/96 1 artiklan 1 kohtaa, 3 artiklan 1, 6 ja 7 kohtaa, 9 artiklan 4 kohtaa ja vuoden 1994 polkumyyntikoodin 3 ja 9 artiklaa ja toisaalta asetuksen N:o 2026/97 1 artiklan 1 kohtaa, 8 artiklan 1, 6 ja 7 kohtaa ja 15 artiklan 1 kohtaa sekä tukia ja tasoitustulleja koskevan sopimuksen 15 ja 19 artiklaa ja että niiden suhteen on tehty arviointivirhe siksi, että niissä on määrätty lopullisen tullin käyttöönotosta asianomaisen tuotteen tuonnissa, ilman että vahinko olisi määritelty oikein ja asianmukaisesti, erityisesti siten, että asetukset on annettu sellaisten tietojen perusteella, joista tuli epäluotettavia kilpailunvastaisen sopimuksen olemassa olon takia.
Kantajat muistuttavat siitä, että polkumyyntitulleja ja tasoitustulleja saadaan ottaa käyttöön ainoastaan sellaisen tutkimuksen jälkeen, jossa osoitetaan, että yhteisön tuotannonalalle on aiheutunut merkittävää vahinkoa. WTO:n sääntöjen mukaan on välttämätöntä varmistua siitä, että kauppapoliittisten suojatoimenpiteiden käytöllä ei estetä kyseessä olevien tuotteiden tuontia yhteisön markkinoille silloin, kun yhteisön tuotannonalalle aiheutunut vahinko on voinut johtua muista tekijöistä. Vahingon tarkan määrän täsmällinen laskeminen on täten välttämätöntä sen estämiseksi, että muista tekijöistä aiheutunut vahinko luetaan tutkitun tuonnin syyksi, ja siksi, että mahdollistetaan, että alhaisemman tullin sääntöä voidaan todella soveltaa.
Kantajat korostavat sen merkityksen tärkeyttä, jonka yhteisöjen tuomioistuimet ovat antaneet muiden tekijöiden ja erityisesti mahdollisten kilpailunvastaisten käytäntöjen vaikutukselle yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon määrittelyssä. Yhteisöjen tuomistuin on näin ollen kumonnut asiassa
C-358/89, Extramet Industrie vastaan neuvosto, 11.6.1992 antamassaan tuomiossa (Kok. 1992, s. I-3813
) tullin sillä perusteella, ettei komissio ollut määritellyt oikealla tavalla tuonnin aiheuttamaa vahinkoa eikä selvittänyt, ettei yhteisön tuotannonala itse ollut oman vahinkonsa takana kilpailunvastaisten menettelyidensä takia.
Kantajien mukaan asiassa
T-58/99, Mukand ym. vastaan neuvosto, 19.9.2001 annetun tuomion (Kok. 2001, s. II-2521
) mukaan komission tehtävänä on tarkistaa, vaikuttivatko kyseessä olevat kilpailunvastaiset toimet tutkimuksen kohteena oleviin markkinoihin, ja jos vaikuttivat, komission pitää selvittää, oliko asiassa mahdollista päätyä luotettaviin päätelmiin vahingon osalta. Kantajat viittaavat vielä siihen, että asetuksen N:o 2026/97 8 artiklan 6 ja 7 kohdan ja asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 6 ja 7 kohdan mukaan toimielimet ovat velvollisia olemaan lukematta tutkitun tuonnin syyksi yhteisön tuotannonalalle tuotannonalan omasta kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä aiheutuvia negatiivisia vaikutuksia. Ne päättelevät tästä, että siinä tapauksessa, että kilpailunvastainen käytäntö johtaa polkumyyntitutkimuksen tai tukien vastaisen tutkimuksen kohteena olevien tuotteiden hintojen vahvistamiseen yhteisön markkinoilla, komission on päätettävä menettely, koska tämä kilpailunvastainen toiminta haittaa vahingon ja syy-yhteyden määrittämistä tai tekee sen jopa mahdottomaksi.
Kantajat katsovat nyt esillä olevassa asiassa, että kilpailunvastaiset menettelyt, joista komissio on määrännyt seuraamukset [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta 18.7.2001 tekemässään päätöksessä 2002/271/EY (
EYVL 2002, L 100, s. 1
), olisi pitänyt ottaa tässä tapauksessa huomioon. Yhtäältä pääasiallisina vaikutuksina olivat keinotekoisesti korkeat hinnat maaliskuuhun 1998 asti. Tämän takia sekä epänormaalin alhaiseksi väitetyn, Intiasta peräisin olevan tuonnin hinnan että yhteisön tuotannonalan asianmukaisen tuottavuuden tason tarkka määrittäminen ei ollut mahdollista. Toisaalta kilpailunvastaiset käytännöt saattoivat myös nostaa keinotekoisesti yhteisöjen tuottajien markkinaosuuksia. Näin ollen hintatasojen laskemisesta ei olisi saatu tehdä minkäänlaista johtopäätöstä. Kantajat päättelevät tästä, että komission ei ollut mahdollista tehdä luotettavaa arviointia vahingon indikaattoreista. Kantajien mukaan komission olisi pitänyt mennä tutkimuksissaan niin pitkälle, että se olisi selvittänyt, etteivät yhteisön tuotannonalalle aiheutuneet vaikeudet johtuneet sen omista menettelyistä. Niiden mukaan tämän asian olosuhteet tekevät analyysistä helpomman kuin edellä 111 kohdassa mainitussa asiassa Mukand ym. vastaan neuvosto, koska kilpailunvastaisista menettelyistä seuraavat vaikutukset ilmenevät samoilla markkinoilla kuin asianomaisen tuonnin vaikutukset. Kantajat päättelevät tästä, että yhteisöstä peräisin olevien ja Intiasta peräisin olevien grafiittielektrodien hintatasojen vertaaminen on mahdotonta.
Kantajat riitauttavat analyysin, jonka mukaan kartelli olisi jo lakannut vaikuttamasta tutkitun ajanjakson alkaessa 1.1.1999. Olisi harhauttavaa väittää, että hintojen vahvistamisen ja markkinoiden jakamisen käsittävän kartellin vaikutukset voisivat hävitä välittömästi ennen kaikkea oligarkkisilla markkinoilla. Kantajat katsovat, että 1.1.1999 komission kartellitutkinta oli juuri alkanut ja kartellin vaikutukset olivat suurimmillaan, koska sovellettavat hinnat oli sovittu aikaisempien vuosien aikana ja ne olivat siten hyvin korkealla tasolla. Tämän jälkeen todetun hintojen laskun olisi pitänyt näin ollen katsoa johtuvan enemmän yhteistoimintajärjestelyn vaikutusten asteittaisesta lakkaamisesta kuin Intiasta peräisin olevasta tuonnista. Kantajat väittävät toimittaneensa tältä osin komissiolle todisteita – näyttöä samanaikaisista ja samanlaisista hintojen korotuksista –, joilla osoitetaan, etteivät markkinat olleet vapautuneet yhteistoimintajärjestelyn vaikutuksista.
Ne päättelevät tästä, että sekä vahingon että syy-yhteyden määrittelyssä on tehty ilmeisiä arviointivirheitä. Yhtäältä komissiolla ei ollut hallussaan asianmukaisia ja luotettavia indikaattoreita vahingon arvioimista varten. Koska tasaustoimenpiteiden ja polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden tarkoituksena on pääsääntöisesti markkinoiden kilpailuluonteen palauttaminen, on välttämätöntä, että komissiolla on tarkka käsitys näillä markkinoilla vallinneen kilpailun tasosta. Tässä asiassa ainoana määrällisenä seikkana oli yhteisön tuotannonalan tuotoksen lasku, mikä ei ole rinnastettavissa sellaiseen merkittävään vahinkoon, jolla tullien käyttöönotto voidaan perustella. Toisaalta syy-yhteyttä koskevan tutkimuksen osalta tarkasteltuna yhteisön tuottajien tuotoksen alentumisen on katsottava johtuvan niiden omasta kilpailunvastaisista käytännöistä koostuvasta toiminnasta eikä Intiasta peräisin olevasta tuonnista.
Neuvosto väittää, että toimielimet ovat tutkineet, oliko aiemmin olemassa olleella kartellilla vaikutusta vahingon osalta huomioonotettaviin tietoihin, ja että ne ovat perustellusti katsoneet, ettei näin ollut.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 384/96 1 artiklan 1 kohdassa säädetään, että polkumyyntitullia voidaan soveltaa polkumyynnillä tuotuun tuotteeseen, jos tuotteen luovuttaminen vapaaseen liikkeeseen yhteisössä aiheuttaa vahinkoa.
Saman asetuksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä asetuksessa käsitteellä ’vahinko’ tarkoitetaan, jollei toisin ilmoiteta, yhteisön tuotannonalalle aiheutunutta merkittävää vahinkoa, yhteisön tuotannonalaan kohdistuvaa merkittävän vahingon uhkaa tai merkittävää viivästystä yhteisön tuotannonalan perustamisessa, ja sitä tulkitaan tämän artiklan mukaisesti.
– –
6.   On näytettävä – – olennaisten todisteiden avulla, että polkumyynnillä tapahtuva tuonti aiheuttaa vahinkoa tässä asetuksessa tarkoitetussa merkityksessä – –
7.   Polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin lisäksi on tutkittava muut tiedossa olevat tekijät, jotka samaan aikaan aiheuttavat vahinkoa yhteisön tuotannonalalle, eikä näiden tekijöiden aiheuttamaa vahinkoa saa pitää polkumyynnillä tapahtuvasta tuonnista johtuvana 6 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä. Tässä suhteessa olennaisina tekijöinä voidaan pitää – – muun kuin polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin määrää ja hintoja – – kolmannen maan ja yhteisön tuottajien rajoittavia kauppatapoja – –.”
Asetuksen N:o 384/96 9 artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”jos tosiasioiden perusteella lopullisesti todetaan, että polkumyyntiä ja siitä aiheutunutta vahinkoa on olemassa, ja jos yhteisön etu vaatii toimintaa – –, neuvosto ottaa käyttöön lopullisen polkumyyntitullin.”
Asetuksen N:o 2026/97 1, 8 ja 15 artiklan sanamuodot ovat samanlaiset tasoitustullien osalta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sen selvittäminen, onko yhteisön tuotannonalalle aiheutunut vahinkoa ja johtuuko se polkumyynnillä tapahtuneesta tuonnista tai tuetusta tuonnista, sekä sen selvittäminen, onko muista maista peräisin oleva tuonti tai yleisemmin ovatko muut tiedossa olevat tekijät myötävaikuttaneet yhteisön tuotannonalan kärsimään vahinkoon, edellyttää monitahoisten taloudellisten kysymysten arviointia, jossa yhteisöjen toimielimillä on laaja harkintavalta. Siitä seuraa, että toimielinten suorittamia arviointeja koskevassa yhteisön tuomioistuinvalvonnassa varmistetaan ainoastaan, että menettelyä koskevia sääntöjä on noudatettu, että ne tosiseikat, joiden perusteella riitautettu valinta on tehty, pitävät aineellisesti paikkansa ja että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti tai ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin (ks. vastaavasti asia
T-164/94, Ferchimex v. neuvosto, tuomio 28.9.1995, Kok. 1995, s. II-2681
, 131 kohta ja edellä 111 kohdassa mainittu asia Mukand ym. v. neuvosto, tuomion 38 kohta).
Ensinnäkin väitteestä, jonka mukaan vahingon indikaattorit eivät ole luotettavia, on todettava, että asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 2 ja 3 kohdan ja asetuksen N:o 2026/97 8 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan vahingon määrittäminen tapahtuu erityisesti tuonnin lisääntymisen, yhteisön markkinoilla käytettyjen hintojen kehityksen sekä yhteisön tuotannonalan tuottavuuden kehityksen perusteella. Näin ollen on tärkeää, että viitteet, joihin toimielimet perustavat toteamuksensa, vastaavat normaaleja markkinaolosuhteita (ks. vastaavasti edellä 111 kohdassa mainittu asia Mukand ym. v. neuvosto, tuomion 46 kohta).
Väliaikaisten asetusten asian kannalta merkityksellisten osuuksien, jotka on vahvistettu riidanalaisissa asetuksissa, analyysi ei osoita, että toimielimet olisivat tehneet ilmeisen arviointivirheen katsoessaan, että niiden kilpailunvastaisten menettelyiden, joista komissio on määrännyt seuraamukset päätöksessä 2002/271, vaikutukset olivat lakanneet tutkitun ajanjakson alkaessa 1.1.1999 (väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 46 perustelukappale ja väliaikaisen tukien vastaisten asetuksen 90 perustelukappale, jotka on vahvistettu riidanalaisen polkumyyntiasetuksen 18 perustelukappaleessa ja riidanalaisen tukien vastaisen asetuksen 27 perustelukappaleessa).
Nimittäin väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 77–81 perustelukappaleesta ja väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 121–125 perustelukappaleesta, jotka neuvosto on vahvistanut riidanalaisen polkumyyntiasetuksen 21 perustelukappaleessa ja riidanalaisen tukien vastaisen asetuksen 29 perustelukappaleessa, käy ilmi, että tämä päätelmä on tuettu riittävän vakuuttavaan sellaista alaa koskevaa analyysiin, jossa toimielimille on annettu laaja harkintavalta.
Päätelmä, jonka mukaan kartelli oli lakannut vaikuttamasta 1.1.1999, joka oli valittu tutkitun ajanjakson alkamispäiväksi, perustuu todettuun seikkaan, jonka mukaan käytännössä kaikki tosiasiallisesti laskutetut ja maksetut liiketoimet vuonna 1999 ja niitä vastaavat hinnat seurasivat kartellin lakkaamispäivän (maaliskuu 1998) jälkeisistä sopimuksista. Tämä päätelmä perustui seuraavaan väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 78 perustelukappaleessa ja väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 122 perustelukappaleessa olevaan seikkaan:
”Tutkimus osoitti, että vuosina 1998 ja 1999 vuosisopimukset kattoivat myynnistä 40 prosenttia, kuuden kuukauden sopimukset 35 prosenttia ja kolmen kuukauden sopimukset tai yksittäiset tilaukset noin 25 prosenttia. Pitkäaikaiset sopimukset (esim. kolmen vuoden sopimukset) ovat alkaneet yleistyä viime aikoina, mutta vuosina 1997 ja 1998 niiden määrä oli vähäinen tai miltei olematon, kuten onkin odotettavissa markkinoilla, joille olivat tunnusomaisia korkeat hinnat.”
Lisäksi neuvosto tukeutuu väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 80 perustelukappaleessa ja väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 124 perustelukappaleessa olevaan toteamukseen, jonka mukaan asianomaisen tuotteen pidempää ajanjaksoa koskeva yhteisön markkinoilla vallinneiden hintojen analyysi osoitti, että hinnat nousivat vähitellen 1990-luvulla saavuttaen huippunsa vuonna 1998 ja että ne laskivat sitten jyrkästi 14 prosentilla vuosina 1998–1999.
Komissio on sitä paitsi selittänyt, miksi toisten eli läpimitaltaan suurten (yli 700 mm) elektrodien markkinoiden hintakehitys ei ollut merkityksellinen (väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 79 perustelukappale ja väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 123 perustelukappale).
Näin ollen on selvitettävä, heikentävätkö kantajien esittämät väitteet näiden toteamusten paikkansapitävyyttä.
Ensinnäkin sen väitteensä tukemiseksi, että kartelli vaikutti vielä kyseessä olevilla markkinoilla 1.1.1999, kantajat esittävät, että kartellia koskeva komission tutkimus oli juuri alkanut kyseisenä päivänä ja kilpailunvastaiset vaikutukset olivat suurimmillaan. Tässä on riittävää todeta, että toimielimet ovat perustellusti perustaneet toteamuksensa päätökseen 2002/271, josta käy ilmi, että tutkimus alkoi 5.6.1997 (32 perustelukappale) ja että kilpailusääntöjen rikkominen lakkasi helmi-maaliskuussa 1998 (155 perustelukappale).
Toiseksi kantajat viittaavat kyseessä olevien markkinoiden oligarkkiseen rakenteeseen sekä siihen, että kilpailua ei ollut tai se oli erittäin vähäistä, sen korostamiseksi, että kilpailua ei voisi syntyä uudelleen heti vaan ainoastaan asteittain. Kuten edellä 122–126 kohdasta käy ilmi, ilmeinen arviointivirhe ei tule esiin yksistään väliaikaisten ja lopullisten asetusten tekstien lukemisen perusteella. Kantajien tehtävänä on siten esittää sellaista näyttöä, jonka perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on mahdollista päätyä eri lopputulokseen (ks. vastaavasti edellä 45 kohdassa mainittu asia
T-121/95, EFMA v. neuvosto, tuomion 106 kohta; asia T-210/95, EFMA v. neuvosto, tuomio 28.10.1999, Kok. 1999, s. II-3291
, 58 kohta ja edellä 111 kohdassa mainittu asia Mukand ym. v. neuvosto, tuomion 41 kohta).
Kantajat esittävät tältä osin eri seikkoja, joilla niiden mukaan osoitetaan, että SGL ja UCAR nostivat samanaikaisesti hintoja 1.1.1999 jälkeen eikä siten ollut palattu normaaleihin markkinaolosuhteisiin. Kantajat viittasivat näihin seikkoihin ja muihin todisteisiin 22.6.2004 päivätyssä kirjeessään.
Ilman että olisi välttämätöntä pohtia tiettyjen näiden internetsivuilta otettujen asiakirjojen (Yahoo Financen, UCAR:n ja SGL:n internetsivujen otteet) todistusarvoa, riittää, kun todetaan, että nämä asiakirjat eivät koske todettua 14 prosentin merkityksellistä hintojen laskua vuosina 1998–1999, mitä komissio piti olennaisena seikkana katsoessaan, että normaalit kilpailuolosuhteet olivat palanneet 1.1.1999, ja minkä neuvosto vahvisti. Kantajat pyrkivät näillä asiakirjoilla osoittamaan ainoastaan, että samanaikaisia hintojen korotuksia oli ollut 1.1.1999 jälkeen ja erityisesti vuosina 2002–2004. Näillä asiakirjoilla ei aseteta tältä osin kyseenalaiseksi päättelyä, jonka mukaan 1.1.1999 aiempien kilpailunvastaisten menettelyiden vaikutukset olivat lakanneet ja vahingon indikaattorit olivat täten riittävän luotettavat. Koska tätä analyysiä ei ole asetettu suoraan kyseenalaiseksi, ei voida katsoa, että väitetty rinnakkainen hintojen korotus johtuisi menettelyistä, joista määrättiin seuraamukset päätöksessä 2002/271, tai että sillä näytettäisiin toteen, että normaaleita markkinaolosuhteita ei ollut.
Tämän asian tosiseikat eroavat tältä osin edellä 111 kohdassa mainitun asian Mukand ym. vastaan neuvosto, johon kantajat vetoavat, tosiseikoista. Kyseisessä asiassa neuvosto ei kiistänyt edes sellaisen seikan olemassaoloa, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tekevän asianomaisen tuotteen hinta-analyysistä vähemmän luotettavan.
Toiseksi ja tämän seurauksena myös kantajien kaikki muut väitteet on hylättävä.
Ensinnäkin toimielimet eivät ole tehneet ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, että koska käytäntöjen, joista päätöksellä 2002/271 määrättiin seuraamukset, vaikutukset ovat lakanneet, yhteisön markkinoilla vallitsi normaali kilpailutilanne.
On tosin totta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan neuvosto ja komissio ovat vahinkoa määritettäessä velvollisia tutkimaan, johtuuko vahinko, johon ne aikovat perustaa päätelmänsä, tosiasiallisesti polkumyynnillä tapahtuneesta tuonnista vai ei, ja niiden on jätettävä ottamatta huomioon muiden tekijöiden aiheuttama vahinko ja erityisesti vahinko, jonka syynä olisi yhteisön tuotannonalan oma toiminta (edellä 110 kohdassa mainittu asia Extramet Industrie v. neuvosto, tuomion 16 kohta ja asia
T-107/04, Aluminium Silicon Mill Products v. neuvosto, tuomio 14.3.2007, Kok. 2007, s. II-669
, 72 kohta). Kuitenkin edellä mainituista syistä on katsottava, että sen vahingon, jonka yhteisön tuotannonala on saattanut mahdollisesti itselleen aiheuttaa, aiheutuminen oli jo lakannut tutkimusajanjakson alkaessa.
Kantajien vuoden 1994 polkumyyntikoodin 3 ja 9 artiklan ja tukia ja tasoitustulleja koskevan sopimuksen 15 ja 19 artiklan rikkomiseen tekemien viittausten osalta on ilmeistä, että kantajat eivät väitä, että näiden säännösten ja määräysten sisältö eroaisi asetuksen N:o 384/96 ja asetuksen N:o 2026/97 säännösten, joissa näiden säännösten ja määräysten sisältämät erityiset velvollisuudet pannaan täytäntöön, sisällöstä.
Edellä olevan perusteella neljäs kanneperuste on hylättävä.
Viides kanneperuste, joka koskee sitä, että vahingon määrittämisessä ei ole otettu huomioon muiden tekijöiden vaikutuksia, ja tämän vahingon laskentamenetelmän valintaa
Asianosaisten lausumat
Kantajat kritisoivat pääasiallisesti sitä, että toimielimet ovat katsoneet koko vahingon johtuvan Intiasta peräisin olevasta tuonnista, vaikka muita tekijöitä ja erityisesti muuta epätavallisen alhaisilla hinnoilla tapahtuvaa tuontia koskevassa asianmukaisessa tutkimuksessa olisi varmasti pitänyt päätyä katsomaan, että polkumyyntiä oli tapahtunut muista maista kuin Intiasta peräisin olevan tuonnin kohdalla ja että erityisesti näin oli tapahtunut Japanista peräisin olevan tuonnin osalta. Näin ollen sekä väliaikaiset asetukset että riidanalaiset asetukset ovat joko asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 7 kohdan tai asetuksen N:o 2026/97 8 artiklan 7 kohdan vastaisia.
Kantajat katsovat lisäksi, että nyt esillä olevassa asiassa, jossa muilla tekijöillä on saattanut olla merkitystä tuotteiden hinnan laskuun, komissio ei olisi saanut laskea voittomarginaalia sen tavoitehinnan perusteella, jonka väitetään vastaavan hintaa sellaisena kuin sen olisi täytynyt olla, jos polkumyyntiä ja tukia ei olisi (underselling price), vaan sen olisi pitänyt noudattaa vakiintunutta hinnan alittavuutta (undercutting price) koskevaa käytäntöä. Kantajien mielestä komission tässä asiassa suosimasta menetelmästä, joka perustuu Intian vientihintojen ja yhteisön tuotannonalan tavoitehintojen väliseen vertailuun ja joka sisältää perustelluksi katsotun voittomarginaalin, seuraa, että kaiken yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon oletetaan johtuvan intialaisesta tuonnista, vaikka komissio oli katsonut, ettei intialainen tuonti ollut ainoa syy. Asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 7 kohdassa ja asetuksen N:o 2026/97 8 artiklan 7 kohdassa pyritään välttämään juuri tämä seuraus.
Kantajien mukaan neuvosto näyttää sekoittaneen eri käsitteet eli syy-yhteyden ja muiden tekijöiden pois sulkemisen vahingon määrittelyssä. Kantajat eivät väitä, että tietyssä polkumyynti- tai tukitapauksessa yhteisön tuotannonalalta pitäisi viedä koko suoja yhteisön tuotannonalan vahingon syynä olevien muiden tekijöiden takia, vaan ainoastaan, että asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 7 kohdan mukaan näiden muiden tekijöiden aiheuttamaa vahinkoa ei saa pitää polkumyynnillä tapahtuvasta tuonnista johtuvana.
Neuvosto katsoo, että tämä kanneperuste on hylättävä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 7 kohdan ja asetuksen N:o 2026/97 8 artiklan 7 kohdan mukaan polkumyynnillä tapahtuvan tai tuetun tuonnin lisäksi on tutkittava muut tunnetut tekijät, jotka samaan aikaan aiheuttavat vahinkoa yhteisön tuotannonalalle, jotta näiden tekijöiden aiheuttamaa vahinkoa ei pidetä polkumyynnillä tapahtuvasta tai tuetusta tuonnista johtuvana vahinkona.
Kuten yhteisöjen tuomioistuimella on ollut tilaisuus todeta, asianomaisen tuonnin voidaan katsoa aiheuttaneen vahingon, vaikka sen vaikutukset olisivat vain osa laajemmasta, muiden tekijöiden ja erityisesti kolmansista maista peräisin olevan tuonnin aiheuttamasta vahingosta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
277/85 ja 300/85, Canon ym. v. neuvosto, tuomio 5.10.1988, Kok. 1988, s. 5731
, 62 kohta).
Kuitenkin toimielinten tehtävänä on varmistaa, etteivät muiden tekijöiden vaikutukset ole olleet sellaisia, että ne ovat voineet katkaista yhtäältä kysymyksessä olevan tuonnin ja toisaalta yhteisön tuotannonalan kärsimän vahingon välisen syy-yhteyden (ks. vastaavasti asia
T-166/94, Koyo Seiko v. neuvosto, tuomio 14.7.1995, Kok. 1995, s. II-2129
, tuomion 79, 81 ja 82 kohta ja asia
T-97/95, Sinochem v. neuvosto, tuomio 29.1.1998, Kok. 1998, s. II-85
, 98 kohta).
Lisäksi toimielinten on varmistettava, että näistä muista syystä johtuvaksi katsottavaa vahinkoa ei oteta huomioon asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 7 kohdassa ja asetuksen N:o 2026/97 8 artiklan 7 kohdassa tarkoitetussa vahingon määrittämisessä ja että käyttöön otettu polkumyyntitulli tai tasoitustulli ei täten ylitä sitä määrää, mikä on välttämätön poistamaan polkumyynnillä tai tuella tapahtuvasta tuonnista aiheutuneen vahingon (ks. vastaavasti polkumyynnillä tai vientituella muista kuin Euroopan talousyhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 11.7.1988 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2423/88 (
EYVL L 209, s. 1
) 4 artiklan 1 kohdan osalta, jonka sanamuoto muistuttaa asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 7 kohdan ja asetuksen N:o 2026/97 8 artiklan 7 kohdan sanamuotoa, edellä 129 kohdassa mainittu asia T-210/95, EFMA v. neuvosto, tuomion 59 ja 60 kohta).
Näin ollen toimielinten ei pidä arvioida muiden tiedossa olevien tekijöiden ja erityisesti kolmansista maista peräisin olevan asianomaisen tuotteen tuonnin vaikutuksia pelkästään tutkitun tuonnin ja yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon välisen syy-yhteyden analyysin vaan myös viimeksi mainitulle aiheutuneen vahingon määrittämisen yhteydessä.
Näiden seikkojen valossa on analysoitava siten kantajien esittämät väitteet, jotka koskevat yhtäältä muiden tekijöiden vaikutusten huomiotta jättämistä ja toisaalta sen menetelmän valitsemista, jolla lasketaan se tullin taso, jolla vahinko poistetaan.
– Väite, joka koskee muiden tekijöiden vaikutusten huomiotta jättämistä
Kantajien ainoa nimenomaisesti esittämä kritiikki koskee sitä, että Japanista peräisin olevan tuonnin vaikutuksia ei ole otettu huomioon.
Komissio pyrki asian kannalta merkityksellisissä perustelukappaleissa (väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 83–88 perustelukappale ja väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 127–132 perustelukappale), jotka neuvosto vahvisti (riidanalaisen polkumyyntiasetuksen 21 perustelukappale ja riidanalaisen tukien vastaisen asetuksen 29 perustelukappale) osoittamaan, että mikään ei viittaa siihen, että tietyistä muista kolmansista maista kuin Intiasta peräisin oleva tuonti olisi myötävaikuttanut yhteisön tuotannonalalle vahinkoa aiheuttaneeseen tilanteeseen.
Komissio päätyi seuraavaan päätelmään, joka on esitetty väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 87 perustelukappaleessa ja väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 131 perustelukappaleessa:
”Kun otetaan huomioon tämän ’muista’ kolmansista maista ’kuin Intiasta’ tapahtuneen tuonnin keskihinnat, sen vähäinen määrä ja pieni markkinaosuus sekä edellä esitetyt tuotevalikoimaan liittyvät näkökohdat, voidaan todeta, että tutkimuksessa ei havaittu mitään viitteitä siitä, että kyseinen tuonti, olipa se peräisin valituksen tehneiden yhteisön tuottajien omistamista tai muista tuotantolaitoksista, olisi myötävaikuttanut yhteisön tuotannonalalle vahinkoa aiheuttaneeseen tilanteeseen muun muassa markkinaosuuksien, myyntimäärien, työllisyyden, investointien, kannattavuuden, sijoitetun pääoman tuoton ja kassavirran osalta.”
Tämä päätelmä on tehty useiden seikkojen perusteella, joita kantajat eivät ole nimenomaisesti kritisoineet.
Näin ollen asiassa ei ole riitautettu sitä, että vain kolmesta muusta maasta kuin Intiasta eli tässä tapauksessa Japanista, Puolasta ja Amerikan yhdysvalloista peräisin olevan tuonnin markkinaosuus yhteisössä oli yli 1 prosentin tutkimusajanjakson aikana ja että niiden vapaasti yhteisön rajalla tullaamattomana -hinta (jäljempänä cif-hinta) oli Intiasta peräisin olevan tuonnin cif-hintaa korkeampi. Puolasta peräisin olevan tuonnin cif-hinnan oli todettu olevan yhteisön tuotannonalan hintaa korkeampi. Väliaikaisissa asetuksissa todettiin, että Amerikan yhdysvaltojen markkinaosuus aleni 5,3 prosentista 4,7 prosenttiin.
On totta, että väliaikaisissa asetuksissa on vähän Japanista peräisin olevaa tuontia koskevia seikkoja. Niissä on mainittu ainoastaan, että ”Japanin markkinaosuus kasvoi – – 2,1 prosentista 2,6 prosenttiin” ja että Japanin tuonnin cif-hinnat olivat alempia kuin yhteisön tuotannonalan hinnat, mutta korkeampia kuin Intian hinnat (väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 128 perustelukappale ja väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 84 perustelukappale).
Vaikka sellainen tuonti ei varmastikaan voi katkaista tutkitun tuonnin ja yhteisön tuotannonalalle aiheutuvan vahingon välistä syy-yhteyttä, toimielinten on varmistettava, että tästä ei aiheudu yhteisön tuotannonalalla itsenäistä vahinkoa, ja siinä tapauksessa, että sitä aiheutuu, toimielimet eivät saa katsoa sen johtuvan tutkitusta tuonnista.
Vaikka riidanalaisten asetusten Japanista peräisin olevaa tuontia koskevat perustelut ovat niukkoja, riidanalaisista asetuksista ja väliaikaisista asetuksista, joihin niissä viitataan, käy kuitenkin oikeudellisesti riittävällä tavalla ilmi, että sellaista vaikutusta ei katsottu olevan olemassa tai se katsottiin liian vähäpätöiseksi, jotta sen johdosta olisi syntynyt merkittävää vahinkoa.
Yhtäältä niistä käy ilmi, että asetuksissa on tulkittu oikein toimielimille kuuluvaa velvollisuutta olla lukematta tutkitun tuonnin syyksi yhteisön tuotannonalalle muista tekijöistä ja erityisesti asianomaisen tuotteen kolmansista maista tapahtuvasta tuonnista aiheutuvaa vahinkoa. Väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 117 perustelukappaleessa – samoin kuin väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 73 perustelukappaleessa – korostetaan nimittäin seuraavaa seikkaa:
”Komissio tutki asetuksen [N:o 2026/97] 8 artiklan 6 ja 7 kohdan mukaisesti, oliko tuettu tuonti aiheuttanut yhteisön tuotannonalalle vahinkoa siinä määrin, että sitä voidaan pitää merkittävänä. Tuetun tuonnin lisäksi tutkittiin muut tiedossa olevat tekijät, jotka saattoivat aiheuttaa samaan aikaan vahinkoa yhteisön tuotannonalalle, sen varmistamiseksi, että kyseisten muiden tekijöiden mahdollisesti aiheuttaman vahingon ei katsottaisi johtuvan tuetusta tuonnista.”
Toisaalta toimielimet ovat katsoneet tässä asiassa aivan oikein, että kolmansista maista peräisin olevan tuonnin vaikutukset olivat joko erittäin vähäisiä tai niitä ei ollut ollenkaan ja että kolmansista maista peräisin oleva tuonti ei ollut täten syynä sellaiseen merkittävään vahinkoon, joka toimielinten olisi täytynyt yrittää olla panematta tutkitun tuonnin syyksi.
Väliaikaisen tukien vastaisen asetuksen 136 perustelukappaleessa – samoin kuin myös väliaikaisen polkumyyntiasetuksen 92 perustelukappaleessa – korostetaan, että ”teräsmarkkinoiden taantumaan liittyvä kysynnän väheneminen, paluu tavanomaisiin kilpailuolosuhteisiin kartellin purkamisen jälkeen, muiden yhteisön tuottajien toiminta, muista kolmansista maista peräisin oleva tuonti ja yhteisön tuotannonalan vientitoiminta vaikuttivat tutkimuksen mukaan vain erittäin vähäisessä määrin tai eivät lainkaan syntyneeseen vahinkoon, eikä tämä vaikutus näin ollen riitä muuttamaan alustavia päätelmiä siitä, että asianomaisesta maasta peräisin olevan tuetun tuonnin ja yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen merkittävän vahingon välillä on tosiasiallinen ja merkittävä syy-yhteys”.
Sellainen päätelmä, joka koskee määrältään ainoastaan 0,5 prosenttia koko tutkitun ajanjakson aikana noussutta tuontia ja joka on tehty alalla, jossa toimielimillä on edellä 120 kohdassa mainituista syistä laaja harkintavalta, ei ole ilmeisen virheellinen.
Tästä seuraa, että kantajien ensimmäinen väite on hylättävä.
– Väite, joka koskee sen menetelmän valitsemista, jolla lasketaan se tullin taso, jolla vahinko poistetaan
Laskentamenetelmän valinta kuuluu toimielimelle yhteisön tuotannonalan kärsimän vahingon määrittämisessä tunnustettuun harkintavaltaan, ja se on perusteltu siihen sisältyvien monitahoisten taloudellisten arviointien perusteella. Kuitenkaan sellaiseen voittomarginaaliin, jota yhteisöjen tuotannonala olisi voinut odottaa siinä tapauksessa, että vilpillisiä käytäntöjä ei olisi, perustuvan laskentamenetelmän pikemminkin kuin yksistään hinnan alittavuuteen perustuvan laskentamenetelmän käyttämisellä ole ei tehty minkäänlaista arviointivirhettä.
On tärkeää, että neuvoston nyt kyseessä olevaa sellaista tavoitehintaa, jolla voidaan poistaa kyseinen vahinko, laskiessaan käyttämä voittomarginaali saa olla korkeintaan sen voittomarginaalin suuruinen, jonka yhteisön tuotannonala voi kohtuudella odottaa saavansa tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa, joissa ei esiinny polkumyynnillä tai tuilla tapahtuvaa tuontia (edellä 129 kohdassa mainittu asia T-210/95, EFMA v. neuvosto, tuomion 60 kohta). Kantajat eivät ole kuitenkaan kyenneet näyttämään, ettei näin olisi tässä asiassa.
Näin ollen on hylättävä toinen väite ja siten viides kanneperuste.
Näin ollen kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan mukaan toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Koska kantajat ovat hävinneet asian ja neuvosto on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantajien on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne on velvoitettava korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut. Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)

on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
HEG Ltd ja Graphite India Ltd vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut.

3)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Vilaras
Prek
Ciucă
Julistettiin Luxemburgissa 17 päivänä joulukuuta 2008.
Allekirjoitukset
Sisällys

Tosiseikat

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten ja väliintulijan vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu siihen, että aloitettiin ainoastaan asianomaisen tuotteen Intiasta peräisin olevaa tuontia koskeva tutkimus

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Toimielinten syrjiväksi väitetty asenne asianomaisen tuotteen määrittelyssä

– Muita potentiaalisia polkumyyntilähteitä koskevan tutkimuksen puuttuminen

– Puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaaminen

Toinen kanneperuste, joka koskee perustavanlaatuisten menettelyä koskevien vaatimusten noudattamatta jättämistä siksi, että tutkimukset on suoritettu ainoastaan 15 jäsenvaltiosta koostuvan yhteisön perusteella

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

Kolmas kanneperuste, joka koskee tuontitullien hyvitysjärjestelmän luokittelemista tueksi ja tasoitustullien määrän määrittelyä

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Käsitteen tuki tulkinnassa tehdyksi väitetty oikeudellinen virhe

– DEPB:n tueksi luokittelussa tehdyksi väitetty virhe

– DEPB:n tosiasiallista toimintaa koskevan tutkimuksen puuttuminen

Neljäs kanneperuste, joka perustuu siihen, että vahingon määrittämisessä ei ole otettu huomioon sellaisten kilpailunvastaisten käytäntöjen, joista on määrätty seuraamuksia, vaikutuksia yhteisön markkinoilla

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

Viides kanneperuste, joka koskee sitä, että vahingon määrittämisessä ei ole otettu huomioon muiden tekijöiden vaikutuksia, ja tämän vahingon laskentamenetelmän valintaa

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Väite, joka koskee muiden tekijöiden vaikutusten huomiotta jättämistä

– Väite, joka koskee sen menetelmän valitsemista, jolla lasketaan se tullin taso, jolla vahinko poistetaan

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.