CELEX: 62009CJ0103
Kuudes arvonlisäverodirektiivi
Väärinkäytön käsite
Konsernin vähennyskelvottoman arvonlisäveron maksamisen porrastamiseksi toteuttamat leasingtoimet

Ennakkoratkaisupyyntö koskee väärinkäytön käsitteen tulkintaa, sellaisena kuin siihen viitataan asiassa C-255/02, Halifax
ym., 21.2.2006 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-1609), asiassa C-425/06, Part Service, 21.2.2008 annetussa tuomiossa (Kok.,
s. I‑897) ja asiassa C-162/07, Ampliscientifica ja Amplifin, 22.5.2008 annetussa tuomiossa (Kok., s. I‑4019).
Pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastapuolina ovat Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (jäljempänä Commissioners)
ja Weald Leasing Ltd (jäljempänä Weald Leasing) ja joka koskee arvonlisäveroa, jonka tämä yhtiö oli velvollinen maksamaan
tiettyjen leasingtoimiensa perusteella.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste
– 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 10.4.1995
annetulla neuvoston direktiivillä 95/7/EY (EYVL L 102, s. 18; jäljempänä kuudes direktiivi), 2 artiklan 1 alakohdassa säädetään
seuraavaa:
”Arvonlisäveroa on kannettava:
1.      verovelvollisen tässä ominaisuudessaan maan alueella suorittamasta vastikkeellisesta tavaroiden luovutuksesta ja palvelujen
suorituksesta.”
Kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, sellaisena kuin se ilmenee tämän direktiivin 28 f artiklasta, säädetään
seuraavaa:
”Jos tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollinen saa vähentää verosta, jonka
[hän] on velvollinen maksamaan:
a)      arvonlisäver[on], joka on maan alueella maksettu tai maksettava tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on
toimittanut tai toimittaa hänelle.”
Kuudennen direktiivin 27 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.      Neuvosto voi yksimielisesti komission ehdotuksesta antaa jäsenvaltioille luvan ottaa käyttöön tästä direktiivistä poikkeavia
erityistoimenpiteitä veronkannon yksinkertaistamiseksi tai tietyntyyppisten veropetosten ja veron kiertämisen estämiseksi.
Veronkannon yksinkertaistamiseksi tarkoitetut toimenpiteet saavat vaikuttaa ainoastaan vähäisessä määrin lopullisessa kulutusvaiheessa
kannettavan veron määrään.
2.      Jäsenvaltion, joka haluaa ottaa käyttöön 1 kohdassa tarkoitetut toimenpiteet, on ilmoitettava asiasta komissiolle ja annettava
komissiolle kaikki asiaan liittyvät tiedot.
3.      Komissio antaa tämän tiedoksi muille jäsenvaltioille kuukauden kuluessa.
4.      Neuvoston päätös katsotaan tehdyksi, jollei komissio tai jokin jäsenvaltio ole kahden kuukauden kuluessa 3 kohdassa tarkoitetusta
tiedoksi antamisesta vaatinut asian saattamista neuvoston käsiteltäväksi.
5.      Jäsenvaltiot, jotka 1 päivänä tammikuuta 1977 soveltavat 1 kohdassa tarkoitetun tyyppisiä erityistoimenpiteitä, voivat pysyttää
ne voimassa, jos ne ilmoittavat niistä komissiolle ennen 1 päivää tammikuuta 1978 ja jos tällaiset veronkannon yksinkertaistamiseksi
tarkoitetut toimenpiteet ovat 1 kohdan edellytysten mukaisia.”

Kansallinen säännöstö
Vuoden 1994 arvonlisäverolain (Value Added Tax Act 1994) liitteessä 6 olevassa 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1(1) Jos
a)      verovelvollisen rahallista vastiketta vastaan suorittaman liiketoimen arvo on (tästä kohdasta riippumatta) vähemmän kuin sen
käypä markkina-arvo ja
b)      liiketoimen suorittaja ja sen vastaanottaja ovat läheisissä suhteissa ja
c)      jos kyseessä on verotettava liiketoimi, sen vastaanottajalla ei ole 25 ja 26 §:ssä tarkoitettua täyttä arvonlisäveron vähennysoikeutta
liiketoimen perusteella,
Commissioners voi määrätä, että liiketoimen arvona pidetään sen käypää markkina-arvoa.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Churchill Group of Companies (jäljempänä Churchill-konserni) tarjoaa pääasiallisesti arvonlisäverosta vapautettuja vakuutuspalveluja.
Churchill Management Ltd (jäljempänä CML) ja sen tytäryhtiöt Churchill Accident Repair Centre (jäljempänä CARC) ja Weald Leasing
kuuluvat Churchill-konserniin.
CML:n ja CARC:n ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennysaste on noin yksi prosentti, joten hankkiessaan omaisuutta tai
laitteita ne voivat vähentää ainoastaan yhden prosentin kyseisen omaisuuden tai laitteiden ostoihin sisältyvästä arvonlisäverosta.
Weald Leasingin liiketoimintaan kuuluu ainoastaan kyseisen omaisuuden tai laitteiden hankkiminen ja niiden vuokraaminen tämän
jälkeen leasingsopimuksilla.
Suas Ltd -nimisen yhtiön (jäljempänä Suas) omistaa Churchill-konsernin arvonlisäverokonsultti ja hänen vaimonsa, mutta Suas
ei kuulu Churchill-konserniin. Sen ainoa merkittävä liiketoiminta on omaisuuden vuokraaminen leasingsopimuksilla Weald Leasingiltä
sekä sen leasingvuokraaminen edelleen CML:lle ja CARC:lle.
Kun CML tai CARC tarvitsi uusia laitteita, laitteet hankki Weald Leasing, joka vuokrasi ne leasingsopimuksella Suasille, joka
puolestaan vuokrasi ne edelleen leasingsopimuksella CML:lle tai CARC:lle.
Näiden liiketoimien avulla CML:n ja CARC:n ei tarvinnut hankkia suoraan tarvitsemiaan laitteita tai maksaa kertasuorituksena
näihin ostoihin sisältyvän vähennyskelvottoman arvonlisäveron koko määrää.
Kyseisillä liiketoimilla pyrittiin jakamaan ja porrastamaan tämän määrän maksamista Churchill-konsernin veronmaksuvelvollisuuden
lykkäämiseksi.
CML ja CARC eivät olleet välittömästi velvollisia maksamaan hankittujen laitteiden kokonaiskustannusten sisältämää vähennyskelvotonta
arvonlisäveroa vaan vain näiden laitteiden vuokrasummien sisältämän arvonlisäveron, joka on hajautettu leasingsopimusten voimassaoloajalle.
Commissioners teki maksuunpanoa koskevat päätökset, joilla se hylkäsi Weald Leasingin vaatimuksen lokakuun 2000 ja lokakuun
2004 välisenä aikana vuokratun omaisuuden ostoihin sisältyneen arvonlisäveron vähentämisestä sillä perusteella, että kyseiset
liiketoimet eivät olleet taloudellista toimintaa ja niissä oli kyse oikeuksien väärinkäytöstä.
Weald Leasing haki muutosta näihin maksuunpanoa koskeviin päätöksiin väittäen, ettei kyseisiin liiketoimiin ollut ryhdytty
pelkästään veroetujen saamiseksi ja ettei veronalaisten laitehankintojen tekeminen leasingvuokraamalla ollut kuudennen direktiivin
tarkoituksen vastaista.
Sen jälkeen, kun edellä mainitussa asiassa Halifax ym. oli annettu tuomio, Commissioners luopui väitteestään, jonka mukaan
kyseessä olevat leasingtoimet eivät olleet taloudellista toimintaa, ja väitti ainoastaan, että niissä oli kyse väärinkäytöstä.
VAT and Duties Tribunal katsoi 7.2.2007 antamassaan tuomiossa, että kyseisten liiketoimien keskeisenä tarkoituksena oli saada
veroetua lykkäämällä Churchill-konsernin arvonlisäverotaakkaa leasingsopimusten avulla mutta että tämä etu ei ollut kuudennen
direktiivin asiaa koskevien säännösten tarkoituksen vastainen.
Kyseinen tuomioistuin katsoi myös, että väärinkäytöstä ei ollut kyse leasingvuokrauksessa sinänsä vaan mahdollisesti sovittujen
vuokrien määrissä sekä järjestelyissä, joilla pyrittiin välttämään se, että Commissioners tekisi vuoden 1994 arvonlisäverolain
liitteen 6 mukaisen päätöksen.
Commissioners valitti kyseisestä tuomiosta High Court of Justicen (England & Wales) Chancery Divisioniin väittäen, että Churchill-konsernin
saama veroetu oli kuudennen direktiivin tarkoituksen vastainen.
High Court of Justicen (England & Wales) Chancery Division hylkäsi 16.1.2008 antamallaan tuomiolla Commissionersin valituksen
sillä perusteella, ettei se, että kyseisiä liiketoimia ei voitu pitää tavanomaiseen liiketoimintaan kuuluvina, riittänyt niiden
pitämiseen väärinkäyttönä, sillä Churchill-konsernin näiden liiketoimien avulla saama veroetu ei ollut verotuksen neutraalisuuden
periaatteen tai minkään muun kuudennen direktiivin säännöksen vastainen.
Commissioners valitti kyseisestä tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen sillä perusteella, että High Court
of Justice (England & Wales), Chancery Division ei ollut käsitellyt kysymystä siitä, kuuluvatko kyseiset leasingsopimukset
sopimuspuolten tavanomaiseen liiketoimintaan. Commissionersin mukaan kuudennen direktiivin tavoitteiden vastaista on, että
verovelvollinen saa vähentää ostoliiketoimiin sisältyvän arvonlisäveron silloin, kun kyseisillä liiketoimilla ei ole todellista
kaupallista tarkoitusta, niitä ei ole toteutettu tavallisilla markkinaehdoilla, niihin ei sisälly tällaisiin sopimuksiin tavallisesti
liittyviä velvoitteita ja riskejä eikä niitä ole toteutettu osana sopimuspuolten tavanomaista liiketoimintaa.
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Aiheuttaako nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, jossa verosta pääosin vapautettu elinkeinonharjoittaja ottaa käyttöön
leasingjärjestelyn, jossa käytetään väliportaana kolmatta osapuolta, sen sijaan, että se ostaisi omaisuuden suoraan, leasingjärjestely
tai jokin sen osa sellaisen veroedun, joka olisi asiassa – – Halifax ym. annetun tuomion 74 kohdassa tarkoitetulla tavalla
kuudennen direktiivin tarkoituksen vastainen?
2)      Kun otetaan huomioon se, että kuudennessa direktiivissä tarkastellaan verosta kokonaan tai osittain vapautetun yrityksen toteuttamaa
omaisuuden vuokrausta, sekä yhteisöjen tuomioistuimen viittaus ’tavanomaiseen liiketoimintaan’ asiassa Halifax ym. antamansa
tuomion 69 ja 80 kohdassa ja asiassa – – Ampliscientifica [ja Amplifin] antamansa tuomion 27 kohdassa sekä se, että asiassa
– – Part Service annetussa tuomiossa ei ole tällaista viittausta, onko sitä pidettävä väärinkäyttönä, että verosta kokonaan
tai osittain vapautettu yritys toimii tällä tavalla, vaikkei se tee leasingsopimuksia tavanomaisessa liiketoiminnassaan?
3)      Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi,
a)      mikä on ’tavanomaisen liiketoiminnan’ merkitys asiassa Halifax ym. annetun tuomion 74 ja 75 kohdan kannalta eli onko sillä
merkitystä 74 kohdan vai 75 kohdan vai molempien kohtien osalta ja
b)      viitataanko ’tavanomaisella liiketoiminnalla’
–        toimiin, joihin kyseinen veronmaksaja tavallisesti ryhtyy
–        toimiin, joihin kaksi tai useampia osapuolia ryhtyy tavanomaisten kaupan edellytysten mukaisesti
–        kaupallisesti järkeviin toimiin
–        toimiin, joiden perusteella syntyy kaupallinen vastuu ja riskejä, joita niihin liittyviin kaupallisiin etuihin tavallisesti
liittyy
–        toimiin, jotka eivät ole keinotekoisia eli joilla on kaupallista sisältöä
–        muunlaisiin toimiin tai toimien ryhmään?
4)      Jos leasingjärjestelyä tai sen osaa pidetään väärinkäyttönä, miten se on määriteltävä uudelleen, ja ennen kaikkea onko kansallisen
tuomioistuimen tai veroviranomaisen
a)      jätettävä huomioimatta välissä oleva kolmas osapuoli ja määrättävä, että arvonlisävero on maksettava käypien markkinavuokrien
perusteella
b)      määriteltävä leasingjärjestely uudelleen suoriksi ostoiksi vai
c)      määriteltävä toimet uudelleen jollakin muulla tavalla, jota kansallinen tuomioistuin tai veroviranomainen pitää asianmukaisena
keinona palauttaa tilanne sellaiseksi, jollainen se olisi ollut ilman väärinkäyttönä pidettäviä toimia?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen ja toinen kysymys
Ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään,
seuraako siitä, että yritys toteuttaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisia omaisuutta koskevia leasingtoimia, joissa käytetään
väliportaana kolmatta osapuolta, sen sijaan, että se ostaisi tämän omaisuuden suoraan, sellainen veroetu, jonka myöntäminen
on kuudennen direktiivin säännösten tarkoituksen vastainen, ja onko tällaisia toimia pidettävä väärinkäyttönä siksi, ettei
kyseinen yritys tee leasingsopimuksia tavanomaisessa liiketoiminnassaan.
On huomautettava, että unionin lainsäädännön soveltamista ei voida laajentaa väärinkäyttönä pidettäviin talouden toimijoiden
toimiin eli toimiin, joita ei toteuteta tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä vaan yksinomaan joidenkin unionin lainsäädännössä
säädettyjen etujen väärinkäyttämiseksi, ja että tätä väärinkäytön kieltoperiaatetta sovelletaan myös arvonlisäveroalalla (ks.
em. asia Halifax ym., tuomion 69 ja 70 kohta ja em. asia Ampliscientifica ja Amplifin, tuomion 27 kohta).
Lisäksi elinkeinonharjoittajan valinta verosta vapautettujen liiketoimien ja verollisten liiketoimien välillä voi perustua
moniin eri seikkoihin, joihin kuuluvat muun muassa objektiiviseen arvonlisäverojärjestelmään liittyvät verotukselliset näkökohdat.
Kun verovelvollinen voi valita kahden liiketoimen välillä, kuudes direktiivi ei edellytä, että verovelvollisen on valittava
se, joka merkitsee korkeamman arvonlisäveron maksamista. Verovelvollisella on päinvastoin oikeus järjestää toimintansa verovelkaansa
pienentävällä tavalla (ks. em. asia Halifax ym., tuomion 73 kohta ja em. asia Part Service, tuomion 47 kohta).
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on todennut, että arvonlisäveroalalla väärinkäytön toteaminen edellyttää kahden edellytyksen
täyttymistä.
Yhtäältä kuudennen direktiivin ja sen täytäntöön panemiseksi annetun kansallisen lainsäädännön asianomaisissa säännöksissä
säädettyjen edellytysten muodollisesta noudattamisesta huolimatta kyseisten liiketoimien seurauksena on oltava sellaisen veroedun
saaminen, jonka myöntäminen olisi näiden säännösten tavoitteen vastaista (ks. em. asia Halifax ym., tuomion 74 kohta ja em.
asia Part Service, tuomion 42 kohta).
Toisaalta edellytyksenä on myös se, että kaikista objektiivisista seikoista ilmenee, että kyseisten toimien keskeinen päämäärä
on veroedun saaminen. Väärinkäytön kiellolla ei ole merkitystä, kun kyseisille toimille voi olla jokin muu peruste kuin pelkkä
veroetujen saaminen (ks. em. asia Halifax ym., tuomion 75 kohta ja em. asia Part Service, tuomion 42 kohta).
Kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevien
leasingsopimusten keskeinen päämäärä oli veroedun saaminen eli kyseessä oleviin ostoihin liittyvän arvonlisäveron maksamisen
porrastaminen Churchill-konsernin veronmaksuvelvollisuuden lykkäämiseksi.
Väärinkäytön toteamiseksi kuudennen direktiivin ja sen täytäntöön panemiseksi annetun kansallisen lainsäädännön asianomaisissa
säännöksissä säädettyjen edellytysten muodollisesta noudattamisesta huolimatta tämän veroedun on kuitenkin oltava myös näiden
säännösten tavoitteen vastainen.
Tästä on todettava, että leasingtoimet kuuluvat kuudennen direktiivin soveltamisalaan ja että leasingtoimien toteuttamisesta
mahdollisesti seuraava veroetu ei sellaisenaan ole sellainen veroetu, jonka myöntäminen olisi kuudennen direktiivin ja sen
täytäntöön panemiseksi annetun kansallisen lainsäädännön asianomaisten säännösten tavoitteen vastaista.
Verovelvollista ei nimittäin voida moittia siitä, että se valitsee leasingjärjestelyn, joka antaa sille edun, joka ennakkoratkaisupyynnön
mukaan muodostuu sen verovelan maksamisen porrastamisesta, eikä päädy omaisuuden ostamiseen, joka ei anna sille tällaista
etua, kunhan leasingjärjestelyyn liittyvä arvonlisävero maksetaan asianmukaisesti ja täysimääräisesti.
On kiistatonta, että näin on pääasiassa kyseessä oleviin leasingtoimiin liittyvän arvonlisäveron osalta ja että kunkin leasingtoimen
osalta kyseessä olevat yhtiöt ovat maksaneet myynnin arvonlisäveron oikean määrän ja, silloin kun ovat voineet, vähentäneet
ostoihin sisältyvän arvonlisän oikean määrän.
Se, että Weald Leasing saattoi vähentää ostamaansa omaisuuteen liittyvän arvonlisäveron, johtuu nimittäin siitä, ettei se
harjoita vakuutustoimintaa vaan arvonlisäveron alaista leasingtoimintaa, jota ei ole vapautettu verosta.
CML ja CARC eivät myöskään ole vähentäneet Suasille maksettuihin vuokriin liittyvää arvonlisäveroa, koska 99:ää prosenttia
siitä ei voitu vähentää.
Tiettyä omaisuutta koskevasta leasingsopimuksesta ei myöskään sellaisenaan seuraa, että tähän sopimukseen liittyvä arvonlisävero
olisi alempi kuin arvonlisävero, joka olisi maksettu tämän omaisuuden oston yhteydessä.
Tässä tilanteessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä ensinnäkin, ovatko pääasiassa kyseessä oleviin
leasingtoimiin liittyvät sopimusehdot kuudennen direktiivin ja sen täytäntöön panemiseksi annetun kansallisen lainsäädännön
säännösten vastaisia. Näin on erityisesti, jos vuokran määrä on vahvistettu epätavallisen pieneksi ja taloudellisia realiteetteja
vastaamattomaksi.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä toiseksi, estääkö se, että kolmatta yhtiötä, tässä tapauksessa Suasia,
käytetään leasingtoimissa väliportaana, näiden säännösten soveltamisen.
Tältä osin kyseisen tuomioistuimen on erityisesti tarkastettava, estikö – kuten asiakirjoista ilmenee ja kuten istunnossa
on esitetty – se, että Suasia käytettiin leasingtoimissa väliportaana, Commissionersia soveltamasta vuoden 1994 arvonlisäverolain
liitteessä 6 olevaa 1 kohtaa niihin.
Tässä yhteydessä Weald Leasingin väitettä, jonka mukaan väärinkäytön kieltoperiaatetta ei sovelleta tämän säännöksen rikkomiseen
sillä perusteella, että säännös kuuluu yksinomaan kansallisen oikeuden alaan, ei voida hyväksyä, koska kyseinen säännös on
annettu kuudennen direktiivin 27 artiklan perusteella ja se on osa tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi annettua kansallista
lainsäädäntöä.
Se seikka, ettei pääasiassa kyseessä olevien kaltaisia leasingjärjestelyjä käyttävä yritys tee niitä tavanomaisessa liiketoiminnassaan,
ei vaikuta edellä esitettyyn.
Väärinkäytön toteaminen ei nimittäin seuraa kyseisen elinkeinonharjoittajan tavallisesti harjoittaman liiketoiminnan luonteesta
vaan kyseisten liiketoimien kohteesta, tarkoituksesta ja seurauksista.
Tässä tilanteessa ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, ettei siitä, että yritys toteuttaa pääasiassa kyseessä
olevan kaltaisia omaisuutta koskevia leasingtoimia sen sijaan, että se ostaisi tämän omaisuuden suoraan, seuraava veroetu
ole sellainen veroetu, jonka myöntäminen olisi kuudennen direktiivin ja sen täytäntöön panemiseksi annetun kansallisen lainsäädännön
asianomaisten säännösten tavoitteen vastaista, sillä edellytyksellä, että näihin leasingtoimiin liittyvät sopimusehdot ja
erityisesti vuokran määrä on vahvistettu tavanomaisten kaupan edellytysten mukaisesti ja että kolmannen yhtiön käyttäminen
leasingtoimissa väliportaana ei estä näiden säännösten soveltamista, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana
on tarkistaa. Sillä, ettei kyseinen yritys toteuta leasingtoimia tavanomaisessa liiketoiminnassaan, ei ole tässä suhteessa
merkitystä.

Kolmas kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annetut vastaukset, kolmanteen kysymykseen vastaaminen ei ole tarpeen.

Neljäs kysymys
Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, miten pääasiassa kyseessä olevat liiketoimet
olisi määriteltävä uudelleen, jos nämä liiketoimet tai osa niistä merkitsisivät oikeuksien väärinkäyttöä.
On huomautettava, että kun väärinkäyttö on todettu, toimet, jotka ovat osa väärinkäyttöä, on määriteltävä uudelleen siten,
että tilanne palautetaan sellaiseksi, kuin se olisi ollut, jos kyseisen väärinkäytön muodostavia toimia ei olisi ollut (ks.
em. asia Halifax ym., tuomion 94 ja 98 kohta).
Ensimmäiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on siis määritellä ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen vastauksena
annettujen tietojen perusteella, merkitsevätkö pääasiassa kyseessä olevien leasingtoimien jotkin osat väärinkäyttöä.
Jos näin olisi, tämän tuomioistuimen olisi toiseksi määriteltävä nämä sopimukset uudelleen siten, että tilanne palautetaan
sellaiseksi, kuin se olisi ollut, jos kyseisen väärinkäytön muodostavia toimia ei olisi ollut.
Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päätyisi toteamaan, että tietyt pääasiassa kyseessä oleviin leasingtoimiin liittyvät
sopimusehdot ja/tai Suasin osallistuminen näihin toimiin merkitsevät väärinkäyttöä, tuomioistuimen olisi määriteltävä nämä
sopimukset uudelleen siten, että Suasia ei oteta huomioon, ja/tai muuttamalla tai jättämällä soveltamatta kyseisiä sopimusehtoja.
Tässä yhteydessä kyseisen tuomioistuimen toteuttaman uudelleenmäärittelyn ei pidä mennä pidemmälle kuin on välttämätöntä asianmukaisen
veronkannon varmistamisen ja veropetosten estämisen tavoitteen saavuttamiseksi (ks. vastaavasti em. asia Halifax ym., tuomion
92 kohta).
Näissä olosuhteissa neljänteen kysymykseen on vastattava, että jos tietyt pääasiassa kyseessä oleviin leasingtoimiin liittyvät
sopimusehdot ja/tai kolmannen yhtiön osallistuminen näihin toimiin väliportaana merkitsevät väärinkäyttöä, leasingtoimet on
määriteltävä uudelleen siten, että tilanne palautetaan sellaiseksi kuin se olisi ollut, jos näiden sopimusehtojen osia, jotka
merkitsevät väärinkäyttöä, ja/tai kolmannen yhtiön osallistumista ei olisi ollut.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Siitä, että yritys toteuttaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisia omaisuutta koskevia leasingtoimia sen sijaan, että se ostaisi
tämän omaisuuden suoraan, seuraava veroetu ei ole sellainen veroetu, jonka myöntäminen olisi jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön
yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston
direktiivin 77/388/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 10.4.1995 annetulla neuvoston direktiivillä 95/7/EY, ja sen täytäntöön
panemiseksi annetun kansallisen lainsäädännön asianomaisten säännösten tavoitteen vastaista, sillä edellytyksellä, että näihin
leasingtoimiin liittyvät sopimusehdot ja erityisesti vuokran määrä on vahvistettu tavanomaisten kaupan edellytysten mukaisesti
ja että kolmannen yhtiön käyttäminen leasingtoimissa väliportaana ei estä näiden säännösten soveltamista, mikä ennakkoratkaisua
pyytäneen tuomioistuimen asiana on tarkistaa. Sillä, ettei kyseinen yritys toteuta leasingtoimia tavanomaisessa liiketoiminnassaan,
ei ole tässä suhteessa merkitystä.
2)
Jos tietyt pääasiassa kyseessä oleviin leasingtoimiin liittyvät sopimusehdot ja/tai kolmannen yhtiön osallistuminen näihin
toimiin väliportaana merkitsevät väärinkäyttöä, leasingtoimet on määriteltävä uudelleen siten, että tilanne palautetaan sellaiseksi
kuin se olisi ollut, jos näiden sopimusehtojen osia, jotka merkitsevät väärinkäyttöä, ja/tai kolmannen yhtiön osallistumista
ei olisi ollut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.