CELEX: 62005CJ0206
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 90/427/EMÜ
Hobuslaste ühendusesisese kaubandus
Rootsis kehtestatud kohustus hinnata aretustäkkude aretusväärtust

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Rootsi Kuningriik kehtestas oma siseriiklikus
õiguskorras kohustuse hinnata Rootsis tõuloomade majandiväliseks paaritamiseks aretustäkkude aretusväärtust, siis on ta rikkunud
esimese võimalusena nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/427/EMÜ zootehniliste ja genealoogiliste tingimuste kohta
ühendusesisesel kauplemisel hobuslastega (EÜT L 224, lk 55; ELT eriväljaanne 03/10, lk 165; edaspidi „direktiiv”) artiklit 3
ja teise võimalusena EÜ artiklit 28.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Direktiivi teises ja kuuendas põhjenduses on märgitud järgmist:
„hobuslaste toodangu ratsionaalseks arendamiseks ning sel viisil nimetatud sektori tootlikkuse suurendamiseks peavad ühenduse
tasandil olema kehtestatud hobuslaste ühendusesisese kaubanduse eeskirjad;
[…]
registreeritud hobuslaste ühendusesisene kaubandus tuleks järk-järgult liberaliseerida; kaubanduse täielik liberaliseerimine
nõuab edasist ühtlustamist, eelkõige vastavalt tõuraamatutes toodud tunnustele tõuloomade majandivälise paaritamise ning sperma
ja munarakkude kasutamise heakskiidu suhtes”.
Direktiivi artikli 3 esimese lõigu kohaselt:
„Ühendusesisest hobuslaste ning nende sperma, munarakkude ning embrüotega kauplemist ei või keelata ega piirata muudel zootehnilistel
või genealoogilistel põhjustel kui need, mis tulenevad käesoleva direktiivi kohaldamisest.”
Direktiivi artikli 7 alusel võib komisjon direktiivi sätete ühtse kohaldamise tagamiseks ning direktiivis sätestatud korda
ning põhimõtteid järgides määrata vajalikul määral kindlaks:
„a)      aretusloomade jõudluse kontrollimise ja aretusväärtuse hindamise meetodid;
b)      punktis a osutatud meetodite alusel üldkriteeriumid isaste aretusloomade või, kui see on asjakohane, emaste aretusloomade
heakskiitmiseks aretamise ja nende sperma, munarakkude ning embrüote kasutamise eesmärgil”.

Siseriiklikud õigusnormid
Rootsi põllumajandusameti eeskirjades, mis käsitlevad aretamisel kasutatavaid hobuslasi ning hobuslaste identifitseerimist
(Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 1994:82) om hästdjur som används till avel och om identifiering av hästdjur; edaspidi
„hobuslasi käsitlevad eeskirjad”), on kehtestatud kohustus hinnata aretustäkkude aretusväärtust ning selle kohustuse üksikasjalikud
eeskirjad.
Hobuslasi käsitlevate eeskirjade artiklis 29 on sätestatud:
„Tõuloomade majandiväliseks paaritamiseks tuleb Rootsis hinnata aretustäkkude aretusväärtust. Aretustäkkude aretusväärtuse
hindamine, mis annab õiguse aretustäku kasutamiseks, loetakse läbiviiduks, kui vastavalt artiklitele 20–22 on läbi viidud
jõudluskontroll või kui on sooritatud järglaste kontroll, mis vastab artiklitele 24–26 ning vastavalt artiklile 27 on väljastatud
aretusväärtuse sertifikaat.”
Selle eeskirja artiklites 20 ja 21 on loetletud hobuslase jõudluskontrollil kasutatavad hindamiskriteeriumid. Need kriteeriumid
hõlmavad eelkõige iga isendi genealoogiat, jõudlust, väliseid näitajaid, tugevust ja tervist. Kõnealuse eeskirja artikli 22
kohaselt tuleb võtta arvesse ka andmeid välismaiste aretustäkkude kohta, mida on saatnud välismaised tunnustatud hobuslaste
kasvatajate organisatsioonid või ühingud, kes peavad tõuraamatuid.
Asjaomaste eeskirjade artiklites 24 ja 25 nähakse ette järglaste kontrolli läbiviimise viisid. Kõnealuse eeskirja artikli 26
kohaselt tuleb võtta arvesse ka andmeid välismaiste aretustäkkude järglaste kohta, mida on saatnud välismaised tunnustatud
hobuslaste kasvatajate organisatsioonid või ühingud, kes peavad tõuraamatuid.
Hobuslasi käsitlevate eeskirjade artikli 27 alusel tuleb koostada aretusväärtuse sertifikaat kõigi hobuslaste kohta, kelle
aretusväärtust on hinnatud. Selles sertifikaadis peavad iga hobuslase kohta olema märgitud eelkõige tema nimi, identifitseerimisnumber,
genealoogia, jõudluskontrolli ja vajaduse korral järglaste kontrolli tulemused.

Kohtumenetlus
Komisjonile esitati kaebus hobuslasi käsitlevate eeskirjade artikli 29 kohta, millega kehtestati kohustus hinnata Rootsis
tõuloomade majandiväliseks paaritamiseks aretustäkkude aretusväärtust.
Kuna komisjon leidis, et see säte ei ole kooskõlas direktiiviga ega kindlasti mitte ka EÜ artiklitega 28 ja 30, algatas komisjon
Rootsi Kuningriigi vastu EÜ artiklis 226 sätestatud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, andes 18. juuli 2002. aasta
märgukirjas sellele liikmesriigile võimaluse esitada oma seisukoht. Kuna viimase vastus sellele märgukirjale ei rahuldanud
komisjoni, siis esitas komisjon 25. juulil 2003 põhjendatud arvamuse, milles ta jäi oma arvamuse juurde kõnealuse sätte vastuolu
kohta ühenduse õigusega ja kutsus Rootsi Kuningriiki võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse
teatavakstegemisest.
Rootsi valitsus väitis 22. septembri 2003. aasta vastuses sellele põhjendatud arvamusele, et kehtestatud siseriiklik hobuslaste
aretamise kord ei ole ühenduse õigusega vastuolus. Siiski märkis nimetatud valitus, et tehtud paranduste ja hinnangute tulemusel
võib järeldada, et asjaomaseid Rootsi õigusnorme võib muuta selliselt, et need oleksid vähem piiravad.
Rootsi valitsuse ja komisjoni esindajad said 2004. aasta jooksul kahel korral kokku, et arutada koos uute eeskirjade eelnõud.
Kuna komisjon ei olnud siiski veendunud selle eelnõu vastavuses ühenduse õigusele, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.

Hagi

Poolte argumendid
Komisjon väidab, et hobuslasi käsitlevate eeskirjade artikkel 29 on hobuslaste ühendusesisese kaubanduse niisugune piirang,
mis on direktiivi artikli 3 esimese lõigu alusel keelatud. Artikli 29 järgi tuleb sellise aretustäku aretusväärtust, kes pärineb
mõnest muust liikmesriigist kui Rootsi Kuningriigist ja keda võib selles liikmesriigis kehtivate sätete kohaselt aretamisel
kasutada, hinnata Rootsis, et teda võiks aretamisel kasutada. Sellest tuleneb lisakulu, mida peab vastavalt asjaoludele kandma
kas täku või mära omanik.
Komisjon märgib, et vaidlusalust siseriiklikku sätet tuleb pidada aretustäkkude aretamise eesmärgil kasutamise heakskiitmise
kriteeriumiks direktiivi artikli 7 tähenduses. Seega kuulub kõnealune säte direktiivi kohaldamisalasse ning reguleerib direktiiviga
ühtlustatud valdkonda.
Komisjon meenutab, et direktiivi artikkel 7 annab talle otsesõnu pädevuse – tagamaks vajalikul määral kõnealuse direktiivi
sätete ühtset kohaldamist ja järgides selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud põhimõtteid – määrata kindlaks aretusloomade
jõudluse kontrollimise ja aretusväärtuse hindamise meetodid ning määrata nende meetodite alusel kindlaks üldkriteeriumid isaste
aretusloomade heakskiitmiseks aretamise eesmärgil.
Komisjon märgib, et ta ei ole pidanud vajalikuks kehtestada direktiivi artikli 7 alusel õigusnorme ning rõhutab, et nende
normide kehtestamata jätmine ei tähenda seda, et liikmesriik võib võtta vastu selliseid sätteid, mis kujutavad endast – nagu
vaidlusaluses asjas – piirangut hobuslaste ühendusesisesele kaubandusele.
Komisjon järeldab sellest, et vaidlusalune siseriiklik säte ei tulene direktiivi kohaldamisest ning on direktiivi artikli 3
esimese lõiguga vastuolus.
Teise võimalusena väidab komisjon, et kui Euroopa Kohus leiab, et see siseriiklik säte ei ole direktiiviga vastuolus, siis
on see säte igal juhul vastuolus EÜ artikliga 28 ning seda sätet ei ole võimalik õigustada ka EÜ artikli 30 alusel.
Selle kohta märgib komisjon, et nii siseriikliku õiguse sätetest kui ka Rootsi valitsuse esitatud selgitustest tuleneb, et
hobuslasi käsitlevate eeskirjade artiklis 29 ettenähtud kohustuse eesmärgiks on pigem parandada iga tõu tõuomadusi kui kaitsta
loomade elu ja tervist. Seda järeldust toetab ka asjaolu, et artiklis 29 ettenähtud kohustus hinnata aretustäkkude aretusväärtust
ei kehti tõuloomade majandisisesel paaritamisel. Kui selle kohustuse eesmärgiks oleks tõesti hobuslaste elu ja tervise kaitse,
siis peaks seda kohaldama kõigi hobuslaste suhtes.
Peale selle väidab komisjon, et hobuslasi käsitlevate eeskirjade artiklist 29 tuleneb, et aretusväärtuse hindamisel ei pea
täkk saama aretamisel kasutamiseks kindlaksmääratud tulemust, vaid piisab, kui nimetatud hindamine on läbiviidud. Samas aga
oleks hobuslaste elu ja tervise kaitsmiseks pidanud sätestama, et mitterahuldava tulemusega täkku ei kasutata aretamisel,
et vältida oluliste geneetiliste vigade edasikandumist järglastele.
Rootsi valitsus tunnistab, et komisjoni järeldus, et asjaomane siseriiklik säte on vastuolus direktiivi artikliga 3, ning
taotlus mõista menetluskulud välja Rootsilt, on põhjendatud.

Euroopa Kohtu hinnang
Hobuslasi käsitlevate eeskirjade artikkel 29, millega kehtestatakse isaste aretusloomade aretamise eesmärgil kasutamise heakskiitmise
kriteerium direktiivi artikli 7 tähenduses, kuulub selle direktiivi kohaldamisalasse.
Direktiivi artikkel 3 näeb ette, et ühendusesisest hobuslaste ning nende sperma, munarakkude ning embrüotega kauplemist ei
või keelata ega piirata muudel zootehnilistel või genealoogilistel põhjustel kui need, mis tulenevad käesoleva direktiivi
kohaldamisest.
Hobuslasi käsitlevate eeskirjade artikkel 29 on selles osas piirav. Komisjoni märkustest tuleneb – ilma et Rootsi valitsus
oleks seda vaidlustanud –, et mõnest muust liikmesriigist pärinevad hobuslased peavad selleks, et neid saaks Rootsis kasutada
tõuloomade majandivälisel paaritamisel, läbima aretusväärtuse hindamise, millest tekib lisakulu nende kasutajate jaoks, mis
võib piirata hobuslaste ühendusesisest kaubandust Rootsi suunal.
Komisjon leiab, et direktiivi artikli 7 alusel on talle antud pädevus näha selleks, et tagada käesoleva direktiivi sätete
ühtset kohaldamist, vajalikul määral ette aretusloomade jõudluse kontrollimise ja aretusväärtuse hindamise meetodid ja määrata
kindlaks üldkriteeriumid isaste aretusloomade või, kui see on asjakohane, emaste aretusloomade heakskiitmiseks aretamise ja
nende sperma, munarakkude ning embrüote kasutamise eesmärgil.
Ilma et oleks vaja kontrollida, kas ja millisel määral on selle sättega jäetud liikmesriikidele pädevus kehtestada või säilitada
õigusnorme, mis ei keela ega piira hobuslaste ühendusesisest kaubandust, ja seda eriti olukorras, kus komisjon ei ole oma
pädevust kasutanud, tuleneb direktiivi artikli 3 esimese lõigu otsesest sõnastusest igal juhul, et sellist keeldu või piirangut
kehtestavad õigusnormid võivad tuleneda üksnes kõnealuse direktiivi kohaldamisest. Asjaomane Rootsi õigusnorm, mis sisaldab
käesoleva otsuse punkti 25 kohaselt sellist piirangut, ei tulene kõnealuse direktiivi kohaldamisest.
Rootsi Kuningriik tunnistab, et komisjoni järeldus, et hobuslasi käsitlevate eeskirjade artikkel 29 on vastuolus direktiivi
artikliga 3, on põhjendatud.
Seetõttu on komisjoni esitatud hagi põhjendatud.
Eeltoodust tulenevalt tuleb järeldada, et kuna Rootsi Kuningriik kehtestas oma siseriiklikus õiguskorras kohustuse hinnata
Rootsis tõuloomade majandiväliseks paaritamiseks aretustäkkude aretusväärtust, siis on ta rikkunud direktiivi artiklit 3.

Kulude kohta
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on
seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Rootsi Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud
jätta tema kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Kuna Rootsi Kuningriik kehtestas oma siseriiklikus õiguskorras kohustuse hinnata Rootsis tõuloomade majandiväliseks paaritamiseks
aretustäkkude aretusväärtust, siis on ta rikkunud nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiivi 90/427/EMÜ zootehniliste ja genealoogiliste
tingimuste kohta ühendusesisesel kauplemisel hobuslastega artiklit 3.
2.
Mõista kohtukulud välja Rootsi Kuningriigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: rootsi.