CELEX: 61989TJ0064
Sagsanlæg
realitetsbehandling
forberedende retsakt

Sagsfremstilling
1 Sagsoegeren er et selskab med begraenset ansvar i henhold til italiensk lovgivning med hjemsted i Lancenigo di Villorba ( Provinsen Trévise ). Selskabet indgik i 1960 en hovedforhandlerkontrakt med BMW Italia SpA ( herefter benaevnt "BMW Italia ") vedroerende forhandlingen af BMW-biler i byen og Provinsen Trévise . BMW Italia meddelte ved skrivelse af 20 . maj 1983 sagsoegeren, at det ikke agtede at forny kontrakten ved dens udloeb den 31 . december 1984 . Sagsoegeren anlagde sag mod BMW Italia ved Tribunale di Milano med paastand om, at BMW Italia blev doemt til at fortsaette kontraktsforholdet . Tribunale gav ikke sagsoegeren medhold, og selskabet paaankede herefter afgoerelsen til Corte d' appello di Milano . BMW Italia har for sit vedkommende anlagt to sager ved Tribunale di Treviso med paastand om, at sagsoegeren forbydes at benytte BMW' s forretningskendetegn ved reklamering for parallelimporterede biler . BMW Italia fik ikke medhold i de to sager .
2 Sagsoegeren fremsatte den 25 . januar 1988 over for Kommissionen en begaering i henhold til artikel 3, stk . 2, i Raadets forordning nr . 17 af 6 . februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85 og 86 ( EFT L 1959-1962, s . 81, herefter benaevnt "forordning nr . 17 "). Sagsoegeren anfoerte til stoette for denne begaering, at BMW Italias og moderselskabets, BMW AG' s optraeden var i strid med EOEF-Traktatens artikel 85 . Det er sagsoegerens opfattelse, at BMW' s salgssystem, der for saa vidt angaar Forbundsrepublikken Tyskland, blev godkendt ved Kommissionens beslutning af 13 . december 1974 om en procedure i henhold til artikel 85 i EOEF-Traktaten ( EFT 1975, L 29, s . 1 ), er selektivt . Sagsoegeren har anfoert, at selskabet opfylder de noedvendige kvalitative betingelser, hvorfor BMW Italia ikke kan naegte at levere BMW-koeretoejer og -reservedele til selskabet eller forbyde det at benytte BMW' s kendetegn . BMW Italia er derimod ifoelge sagsoegeren efter Domstolens dom af 22 . oktober 1986, Metro mod Kommissionen ( 75/84, Sml . s . 3021, navnlig paa s . 3091 ) forpligtet til at autorisere sagsoegeren som forhandler .
3 Sagsoegeren mener saaledes, at BMW er forpligtet til
- at efterkomme de bestillinger, som sagsoegeren afgiver paa koeretoejer og reservedele, til de priser og vilkaar, som gaelder for videreforhandlere,
- at tillade, at sagsoegeren anvender BMW' s kendetegn i den udstraekning, det er noedvendigt for normal information til offentligheden, og paa den maade, som det er saedvanligt inden for automobilbranchen .
4 Sagsoegeren har anmodet Kommissionen om at traeffe beslutning om, at BMW Italia og BMW AG skal bringe den paastaaede overtraedelse til ophoer samt traeffe de foranstaltninger, der er angivet ovenfor, og oevrige foranstaltninger, som Kommissionen maatte anse for noedvendige eller hensigtsmaessige .
5 Ved skrivelse af 1 . september 1988 gav sagsoegeren Kommissionen yderligere oplysninger vedroerende BMW' s paastaaede boykot .
6 Kommissionen fremsendte den 30 . november 1988 en rekommanderet skrivelse til sagsoegeren, underskrevet af direktoer Temple Lang, Generaldirektoratet for Konkurrence . Brevet, som sagsoegeren modtog den 10 . december 1988, havde foelgende indhold : ( 1 )
"Idet jeg henviser til den begaering, der er modtaget under ovennaevnte referencenummer, og telefoniske droeftelser mellem mine medarbejdere, Stoever og Locchi, og Deres advokat, Ferrari, beklager jeg at maatte meddele, at Kommissionen ikke efter de foreliggende oplysninger har hjemmel til at traeffe beslutning i denne sag, saaledes som De har oensket .
De har henvist til den kontrakt, som De indgik med BMW Italia til ikrafttraeden i 1960 . Denne kontrakt blev opsagt af BMW pr . 31 . december 1984, og De har ikke bestridt, at BMW har handlet i overensstemmelse med kontraktens bestemmelser .
De har anfoert, at BMW har indfoert et selektivt salgssystem i Italien . De har paa grundlag heraf anmodet Kommissionen om at traeffe beslutning om, at denne bilfabrikant har tilsidesat EOEF-Traktatens artikel 85, samt at paalaegge fabrikanten at genoptage leverancerne til Dem og anerkende, at De er berettiget til at anvende BMW' s kendetegn, saaledes som producenten har gjort det med hensyn til tre andre hovedforhandlere i Provinsen Trévise .
Saa vidt jeg har forstaaet, skyldes Deres klage, at det - paa grund af de priser, De er blevet paalagt, og forpligtelsen til at overholde BMW' s betingelser med hensyn til investeringer, annocering og salg, som De behoerigt har overholdt - ikke har vaeret muligt for Dem at foere en selvstaendig oekonomisk politik, der har vaeret tilstraekkelig dynamisk til at kunne holde salget paa det niveau, som BMW kraevede .
Selv om en saadan omstaendighed ville kunne tages i betragtning af de almindelige nationale domstole ved afgoerelsen af, om De har lidt tab, kan Kommissionen ikke under henvisning hertil paalaegge BMW at genoptage leverancerne til Dem .
I oevrigt er Faellesskabets konkurrenceregler med hensyn til motorkoeretoejer aendret ved udstedelsen af forordning ( EOEF ) nr . 123/85, der traadte i kraft den 1 . juli 1985 . De europaeiske bilproducenter har tilsyneladende aendret deres salgskontrakter for at bringe dem i overensstemmelse med forordningen . Det kan ikke paa grundlag af de foreliggende oplysninger fastslaas, at BMW Italia ikke for sit vedkommende har truffet foranstaltninger med henblik paa at bringe sit salgsnet i overensstemmelse med de naevnte faellesskabsregler om konkurrence ."
Retsforhandlinger
7 Denne sag om annullation af den beslutning, der ifoelge sagsoegeren fremgaar af den ovenfor citerede skrivelse, er anlagt ved staevning, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 17 . februar 1989 . Sagsoegeren har fremfoert syv anbringender til stoette for sin paastand . Selskabet har for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat artikel 3, stk . 2, litra b ), i forordning nr . 17, og for det andet EOEF-Traktatens artikel 155 . Ifoelge Kommissionens egen meddelelse 85/C 17/03 vedroerende forordning ( EOEF ) nr . 123/85 ( EFT C 17, s . 4 ) skulle den behandle klagen "meget omhyggeligt" i stedet for at "sylte sagen ". Sagsoegeren har for det tredje anfoert, at Kommissionen har tilsidesat artikel 1 i dens forordning ( EOEF ) nr . 123/85 af 12 . december 1984 om anvendelse af Traktatens artikel 85, stk . 3, paa kategorier af salgs - og serviceaftaler vedroerende motorkoeretoejer ( EFT 1985, L 15, s . 16, herefter benaevnt "forordning nr . 123/85 "), idet denne forordning ikke finder anvendelse paa BMW' s selektive salgssystem . Sagsoegeren har for det fjerde gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har givet en tilstraekkelig begrundelse for sin beslutning, der alene bygger paa antagelser med hensyn til BMW' s optraeden . For det femte har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen, der tilsyneladende for alt i verden "ikke vil genere BMW", har begaaet magtfordrejning . Sagsoegeren har for det sjette gjort gaeldende, at saafremt forordning nr . 123/85 havde fundet anvendelse i det foreliggende tilfaelde, burde Kommissionen i overensstemmelse med forordningens artikel 10 have ladet fordelen ved anvendelsen af forordningen bortfalde, for saa vidt angaar BMW' s forhandlersystem . Subsidiaert har sagsoegeren for det syvende anfaegtet gyldigheden af forordning nr . 123/85 . Sagsoegeren har i denne forbindelse anfoert, at saafremt Kommissionens opfattelse svarer til en direkte og uundgaaelig anvendelse af forordningen, er denne ugyldig, idet den strider mod Traktatens artikel 85 .
8 Efter at sagen var anlagt, fremsendte Kommissionen den 26 . juli 1989 et en ny rekommanderet skrivelse, der denne gang var underskrevet af generaldirektoeren for konkurrence . Kommissionen anfoerer i skrivelsen, at sagsoegeren ikke har forstaaet skrivelsen af 30 . november 1988 korrekt . Kommissionen har ikke med denne skrivelse villet slutte sagens behandling . Den har blot villet meddele, at den sag, som sagsoegeren havde anlagt mod BMW Italia, i foerste raekke henhoerte under de almindelige italienske domstole . Skrivelsen indeholder saaledes ikke endelig stillingtagen fra Kommissionen . Dette fremgaar af, at Kommissionen ikke noget sted henviser til Kommissionens forordning nr . 99/63/EOEF af 25 . juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk . 1 og 2, i Raadets forordning nr . 17 ( EFT L 1963-1964, s . 42, herefter benaevnt "forordning nr . 99/63 ").
9 Kommissionen meddelte ved samme skrivelse af 26 . juli 1989 formelt sagsoegeren, at den ikke agtede at tage begaeringen af 25 . januar 1988 til foelge . Denne oplysning blev givet "i overensstemmelse med" artikel 6 i forordning nr . 99/63 . Kommissionen opfordrede sagsoegeren til at fremkomme med bemaerkninger hertil inden to maaneder . Kommissionen tilfoejede, at den nye skrivelse ophaevede mulige virkninger af skrivelsen af 30 . november 1988 .
10 Kommissionen anmodede den 27 . juli 1989, dvs . en dag efter afsendelsen af den anden rekommanderede skrivelse til sagsoegeren, Domstolen om at tage stilling til en formalitetsindsigelse i henhold til artikel 91, stk . 1, i Domstolens procesreglement, men afgav ikke svarskrift vedroerende realiteten . Kommissionen anmodede Domstolen om at tage stilling til begaeringen uden at indlede behandlingen af sagens realitet . Ifoelge Kommissionen indebar skrivelsen af 26 . juni 1989, at sagens genstand var bortfaldet, hvorfor det var dens opfattelse, at sagsoegeren burde haeve sagen . Saafremt sagsoegeren fastholdt sin paastand, nedlagde Kommissionen paastand om, at det statueres, at det er ufornoedent at traeffe afgoerelse i sagen, og at sagsomkostningerne ophaeves i henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 5 .
11 Sagsoegeren har fremsat sine bemaerkninger og herved nedlagt paastand om, at formalitetsindsigelsen ikke tages til foelge . Da Kommissionen ikke har aendret sin beslutning om at afslutte sagen, finder sagsoegeren ikke, at sagsgenstanden er bortfaldet paa grund af den nye skrivelse .
12 Sideloebende med den for Domstolen verserende sag har sagsoegeren ved skrivelse af 4 . oktober 1989 i henhold til artikel 6 i forordning nr . 99/63 fremsat sine bemaerkninger til skrivelsen af 26 . juli 1989 . Sagsoegerens skrivelse indeholder nogle praeciseringer af begaeringens genstand og raekkevidde .
13 Domstolen har ved kendelse af 15 . november 1989 henvist sagen til Retten i medfoer af artikel 14 i Raadets afgoerelse af 24 . oktober 1988 om Oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans .
14 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten ( Foerste Afdeling ) besluttet at imoedekomme Kommissionens anmodning om at tage stilling til formalitetsindsigelsen uden at indlede behandlingen af sagens realitet .
15 Sagsoegerens og Kommissionens repraesentanter har afgivet indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 6 . marts 1990 .
16 Under retsmoedet anmodede Kommissionens repraesentant om og fik tilladelse til at indgive en kopi til Justitskontoret af en skrivelse af 28 . februar 1990, hvorved Kommissionens naestformand, Sir Leon Brittan, som er ansvarlig for konkurrenceanliggender, paa Kommissionens vegne meddelte sagsoegeren, at Kommissionen havde besluttet at afslaa begaeringen af 25 . januar 1988 . Begrundelserne for denne beslutning kan sammenfattes saaledes :
17 Med hensyn til begaeringens foerste punkt, hvori Kommissionen anmodes om at paalaegge BMW at genoptage leverancerne til sagsoegeren og give denne ret til at benytte BMW' s kendetegn, er det Kommissionens opfattelse, at den ikke kan imoedekomme denne begaering, idet den ikke har hjemmel til at give et saadant paabud ved overtraedelse af Traktatens artikel 85, stk . 1 . Kommissionen har anfoert, at en saadan foranstaltning eventuelt kan traeffes i henhold til Traktatens artikel 86, men sagsoegeren har ikke givet Kommissionen holdepunkter for at antage, at denne bestemmelse er tilsidesat i det foreliggende tilfaelde .
18 For saa vidt angaar begaeringens andet punkt, hvori Kommissionen anmodes om generelt at paalaegge BMW Italia at bringe den paastaaede overtraedelse af artikel 85 til ophoer, har Kommissionen konkluderet, at Faellesskabets interesse i den foreliggende sag ikke er tilstraekkelig til at begrunde en fortsat undersoegelse heraf . Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren kan indbringe spoergsmaalet, om BMW Italia' s salgssystem er i overensstemmelse med artikel 85, for de nationale domstole, hvor sagsoegeren allerede har anlagt sag om ophaevelsen af forhandlerkontrakten mellem selskabet og BMW Italia . Kommissionen har tilfoejet, at en national domstol i modsaetning til Kommissionen eventuelt vil kunne paalaegge BMW Italia at erstatte den skade, som leveringsnaegtelsen maatte have paafoert sagsoegeren .
19 Sagsoegeren, der bestrider, at denne skrivelse indeholder en ny beslutning, har gjort gaeldende, at skrivelsen vil kunne indgaa i realitetsbehandlingen af denne sag . Selskabet har endvidere anfoert, at det efter Domstolens praksis er berettiget til at aendre sine paastande - som det allerede har taget forbehold om i bemaerkningerne til formalitetsindsigelsen - saaledes at der ogsaa nedlaegges paastand om annullation af bekraeftelsen af den anfaegtede beslutning .
20 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande :
1 ) Sagen antages til realitetsbehandling,
2 ) den individuelle beslutning, som blev truffet af Generaldirektoratet for Konkurrence den 30 . november 1988, annulleres sammen med forordning nr . 123/85, for saa vidt beslutningen er en uundgaaelig foelge af denne forordning,
3 ) Kommissionen tilpligtes i medfoer af Traktatens artikel 176 at traeffe de foranstaltninger, der foelger af den dom, som afsiges,
4 ) Kommissionen tilpligtes at betale skadeserstatning,
5 ) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger .
21 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande :
1 ) Det statueres, at det er ufornoedent at traeffe afgoerelse i sagen, idet dennes genstand er bortfaldet,
2 ) sagens omkostninger ophaeves i henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 5 .
22 Kommissionen har i retsmoedet tilfoejet, at saafremt Retten i medfoer af procesreglementets artikel 92, stk . 2, afviser sagen, paastaar den sagsoegeren doemt til at betale sagens omkostninger .
23 Med hensyn til Kommissionens saerskilte begaering, har sagsoegeren nedlagt foelgende paastande :
1 ) Kommissionens formalitetsindsigelse tages ikke til foelge, og sagen fremmes til realitetsbehandling,
2 ) Kommissionen tilpligtes at betale de omkostninger, der er forbundet med formalitetsindsigelsen .
24 Praesidenten har ved retsmoedets afslutning erklaeret den mundtlige forhandling vedroerende formalitetsindsigelsen for afsluttet .
Formaliteten vedroerende annullationspaastanden
25 Kommissionen har fremfoert to anbringender til stoette for formalitetsindsigelsen . Den har for det foerste gjort gaeldende, at den anfaegtede meddelelse, dvs . skrivelsen af 30 . november 1988, ikke kan anses for en beslutning fra Kommissionen . Den har dernaest gjort gaeldende, at saafremt der overhovedet er knyttet nogen relevant retsvirkning til den anfaegtede skrivelse, er disse ophaevet ved skrivelserne af 26 . juli 1989 og 28 . februar 1990, og sagens genstand er dermed bortfaldet .
26 Kommissionen har til stoette for, at skrivelsen af 30 . november 1988 ikke indeholder en endelig stillingtagen i form af en endelig afgoerelse fra institutionen, henvist til skrivelsens indhold samt til, at denne ikke er underskrevet af generaldirektoeren eller det kompetente medlem af Kommissionen, men af en direktoer, og navnlig at der intetsteds henvises til artikel 6 i forordning nr . 99/63 . Kommissionen har anfoert, at denne bestemmelse udtrykkeligt fastsaetter den procedure, der skal foelges, naar Kommissionen ikke mener at kunne imoedekomme en begaering, der er fremsat i medfoer af artikel 3 i forordning nr . 17 . Den anfaegtede skrivelse havde - i modsaetning til en skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr . 99/63 - alene det formaal at oplyse sagsoegeren om Kommissionens foerste reaktion .
27 Kommissionens repraesentant har i retsmoedet yderligere underbygget disse anbringender og anfoert, at den anfaegtede skrivelse er et normalt led i den korrespondance, som foregaar mellem Kommissionen og de virksomheder, der har indgivet klage, foer meddelelsen i henhold til artikel 6 i forordning nr . 99/63 fremsendes . Han har tilfoejet, at virksomhederne er lige saa bekendte med denne normale fremgangsmaade som bestemmelserne i artikel 6 . Virksomhederne kan derfor kun opfatte en stillingtagen, der ikke foelger efter en procedure i henhold til artikel 6, som foreloebig . Kommissionen har indroemmet, at skrivelsen indeholder vendinger, der kan skabe tvivl om indholdets foreloebige karakter, men virkningen heraf ophaeves af andre saetninger, der er mere ubestemte, hvortil kommer, at skrivelsen ikke fremtraeder som en afgoerelse, naar den sammenholdes med artikel 6 i forordning nr . 99/63 .
28 Kommissionen har videre anfoert, at sagsoegeren ikke har paavist, at den omhandlede skrivelse har haft umiddelbare og skadelige retsvirkninger for selskabet . Efter Kommissionens opfattelse er det navnlig forkert, at sagsoegeren paastaar, at skrivelsen - paa grund af Kommissionens afvisning af at ivaerksaette de oenskede foranstaltninger over for BMW - har beroevet selskabet dets vaesentligste indtjeningskilde . For det foerste er sagsoegerens anmodning foerst blevet afslaaet ved skrivelsen af 28 . februar 1990 . For det andet er det ikke afslaget af 28 . februar 1990, men BMW' s beslutning om at afbryde parternes kontraktsforhold, der har beroevet selskabet en indtjeningskilde .
29 Ifoelge Kommissionen blev afslagsproceduren foerst paabegyndt ved skrivelsen af 26 . juli 1989 . Denne skrivelse, der er behoerigt underskrevet af generaldirektoeren, indeholder forhaandsmeddelelsen i henhold til artikel 6 i forordning nr . 99/63 . Den endelige beslutning om at afslaa klagen blev foerst truffet ved skrivelsen af 28 . februar 1990, der er underskrevet af det medlem af Kommissionen, som er ansvarlig for konkurrenceanliggender .
30 Kommissionen har til stoette for det andet anbringende paaberaabt sig to domme, der er afsagt af Domstolen den 5 . oktober 1988 vedroerende midlertidig antidumpingtold ( Brother Industries mod Kommissionen, 56/85, Sml . s . 5655, og Technointorg mod Kommissionen og Raadet, 294/86 og 77/87, Sml . s . 6077 ). Kommissionen har anfoert, at Domstolens begrundelse i disse to sager, hvorefter en foreloebig akts retsvirkninger bortfalder, naar den afloeses af en endelig akt, gaelder saa meget mere i denne sag .
31 Kommissionen har i retsmoedet fremhaevet, at den ud fra oensket om at naa et kompromis og i fuld respekt for de processuelle regler har nedlagt paastand om, at det statueres, at det er ufornoedent at traeffe afgoerelse i sagen . Det er Kommissionens opfattelse, at den principalt kunne have paastaaet sagen afvist, idet det er oplagt, at den anfaegtede akt ikke er endelig . Kommissionen har imidlertid afstaaet fra at nedlaegge denne paastand, for at Retten kan ophaeve sagsomkostningerne i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk . 5, og saaledes undgaa, at sagsoegeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne .
32 Kommissionen har foerst i anden raekke i retsmoedet gjort gaeldende, at Retten i henhold til procesreglementets artikel 92, stk . 2, kan afvise sagen, idet den anfaegtede retsakt udelukkende er af forberedende karakter .
33 Sagsoegeren har anfoert, at den anfaegtede skrivelse er et endeligt afslag paa selskabets begaering . Hverken skrivelsen af 26 . juli 1989 eller skrivelsen af 28 . februar 1990, der er underskrevet af det kompetente medlem af Kommissionen, kan medfoere, at sagens genstand bortfalder .
34 Sagsoegeren har til imoedegaaelse af Kommissionens foerste anbringende gjort gaeldende, at Kommissionen i skrivelsen af 30 . november 1988 klart har angivet, at den paa ingen maade kunne forestille sig, at BMW havde tilsidesat Traktatens konkurrenceregler .
35 Det forhold, at den anfaegtede skrivelse er underskrevet af en direktoer i Kommissionen, viser ikke klart, at underskriveren ikke havde kompetence til at traeffe en saadan beslutning, eller at skrivelsen af denne grund ikke er en retsakt, der kan efterproeves . Sagsoegeren har til stoette for dette synspunkt anfoert, at det er normalt, at Kommissionen udoever sin kompetence gennem dertil bemyndigede personer, og at Domstolen har anerkendt denne fremgangsmaade . Sagsoegeren har herved henvist til Domstolens dom af 19 . januar 1984, Erdini mod Raadet ( 65/83, Sml . s . 211 ). Domstolen antog denne sag til realitetsbehandling med den begrundelse, at den retsakt, som sagen vedroerte, paa grund af udstederens stilling af modtageren kunne betragtes som en afgoerelse fra den kompetente myndighed .
36 Sagsoegeren har videre anfoert, at saafremt tilsidesaettelsen af artikel 6 i forordning nr . 99/63 medfoerer en fejl ved den anfaegtede retsakt, er denne fejl hverken saa alvorlig eller saa aabenbar, at retsakten kan betragtes som en nullitet .
37 Sagsoegeren har anfoert, at spoergsmaalet, om den anfaegtede skrivelse er en endelig retsakt eller kun en "foerste reaktion" fra Kommissionen, maa afgoeres i forbindelse med behandlingen af sagens realitet . Dette gaelder ogsaa for spoergsmaalet, om Kommissionen kunne aendre sit afslag paa klagen eller aendre begrundelsen herfor, naar foerst denne retsakt var blevet endelig . Sagsoegeren har herved henvist til praksis ved det italienske Consiglio di Stato, der har besvaret dette spoergsmaal benaegtende, idet forvaltningsmulighederne herefter kun kan aendre eller goere tilfoejelser til begrundelsen for en forvaltningsakt, hvis de handler uden ugrundet ophold og saaledes ikke forhindrer et muligt sagsanlaeg .
38 Med hensyn til Kommissionens andet anbringende har sagsoegeren anfoert, at skrivelsen af 26 . juli 1989 bekraeftede den anfaegtede beslutning, om end med en anden begrundelse, idet Kommissionen overhovedet ikke ophaevede denne beslutning ved at indlede en procedure for at fastslaa, om der forelaa en tilsidesaettelse fra BMW . Heller ikke skrivelsen af 28 . februar 1990, underskrevet af Sir Leon Brittan, indeholder en ny beslutning, men er en bekraeftelse af den anfaegtede beslutning .
39 Sagsoegeren har videre anfoert, at sidstnaevnte skrivelse er et nyt forhold, der efter Domstolens praksis goer det muligt for sagsoegeren at aendre paastand og anbringender med henblik paa at nedlaegge en annullationspaastand i sagen . Det ville vaere i strid med retsplejehensyn og procesoekonomiske hensyn at kraeve, at sagsoegeren anlaegger en ny sag . I oevrigt kan en retsakt, der alene bekraefter en tidligere retsakt, efter Domstolens praksis ikke i sig selv vaere genstand for en retssag . Sagsoegeren har i retsmoedet gentaget dette anbringende .
40 Med stoette i det italienske Consiglio di Statos praksis paa omraadet har sagsoegeren endelig anfoert, at sagens genstand kun ville vaere bortfaldet efter de to retsakter, som Kommissionen har paaberaabt sig, saafremt den havde givet sagsoegeren fuld medhold i begaeringen . Ifoelge sagsoegeren har Domstolen i dom af 12 . juli 1988, Kommissionen mod Raadet ( 383/87, Sml . s . 4051, navnlig paa s . 4064 ) anvendt samme principper .
41 Det bemaerkes, at i henhold til artikel 92, stk . 2, i Domstolens procesreglement, der finder tilsvarende anvendelse paa Retten i henhold til artikel 11, stk . 3, i Raadets ovennaevnte afgoerelse af 24 . oktober 1988, kan Retten til enhver tid af egen drift efterproeve, om sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsaetninger ikke er opfyldt . Det er en afgoerende forudsaetning for, at et annullationssoegsmaal i henhold til Traktatens artikel 173 kan antages til realitetsbehandling, at der findes en retsakt, der kan efterproeves, og Domstolen har i flere tilfaelde af egen drift efterproevet, om forudsaetningen var opfyldt ( kendelse af 7 . oktober 1987, Brueggemann mod OESU, 248/86, Sml . s . 3963, og kendelse af 4 . juni 1986, De Europaeiske Hoejrepartiers Gruppe mod Parlamentet, 78/85, Sml . s . 1753, 1757 ).
42 Som det fremgaar af Domstolens faste praksis, foreligger der retsakter eller beslutninger, der kan goeres til genstand for annullationssoegsmaal i henhold til artikel 173, naar foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan beroere sagsoegerens interesser gennem en vaesentlig aendring af hans retsstilling . Specielt kan retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig saadanne, som afslutter en intern procedure, principielt kun anfaegtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som definitivt fastlaegger institutionens standpunkt som afslutning paa denne procedure, modsat foreloebige foranstaltninger, der har til formaal at forberede den endelige beslutning ( dom af 11 . november 1981, IBM mod Kommissionen, 60/81, Sml . s . 2639, 2651, praemisserne 8 ff .). Heraf foelger, at et annullationssoegsmaal ikke kan antages til realitetsbehandling, hvis den anfaegtede retsakt er af forberedende karakter, hvilket spoergsmaal kan undersoeges ex officio, saaledes som Domstolen har anerkendt i dom af 14 . februar 1989, Bossi mod Kommissionen ( 346/87, Sml . s . 303, navnlig paa s . 332 f .).
43 For at vurdere den anfaegtede skrivelses retlige karakter maa den undersoeges inden for rammerne af den procedure, der er fastsat til behandling af klager, som indgives i henhold til artikel 3, stk . 2, i forordning nr . 17, hvortil artikel 6 i forordning nr . 99/63 henviser .
44 Denne procedure finder anvendelse paa den klage, der er indgivet af sagsoegeren, ikke kun for saa vidt sagsoegeren heri anmoder om, at Kommissionen traeffer beslutning om at paalaegge BMW at bringe den af sagsoegeren paastaaede overtraedelse til ophoer, men ogsaa for saa vidt den maa forstaas som en anmodning om, at Kommissionen lader fordelen ved anvendelsen af de gruppefritagelser, der er fastlagt ved forordning nr . 123/85, bortfalde for BMW' s salgsnet . Bestemmelserne i forordning nr . 17, hvis anvendelse er naermere reguleret i forordning nr . 99/63, vedroerer ganske vist ikke direkte en beslutning om bortfald . Det fremgaar imidlertid af artikel 7 i Raadets forordning nr . 19/65/EOEF af 2 . marts 1965 om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85, stk . 3, paa kategorier af aftaler og samordnet praksis ( EFT L 1965-1966, s . 31 ), at Kommissionen i overensstemmelse med artiklerne 6 og 8 i forordning nr . 17 kan traeffe beslutning om bortfald af gruppefritagelser . Artikel 19 i forordning nr . 17 sikrer, at Kommissionen giver de beroerte virksomheder og andre, der godtgoer at have tilstraekkelig interesse heri, lejlighed til at udtale sig, forinden der traeffes beslutning . Artikel 6 i forordning nr . 99/63 indeholder de naermere regler for denne hoering .
45 Der maa sondres mellem tre paa hinanden foelgende faser i forbindelse med den procedure, der er fastlagt i artikel 3, stk . 2, i forordning nr . 17 og artikel 6 i forordning nr . 99/63 . I foerste fase, der foelger efter indgivelsen af klagen, tilvejebringer Kommissionen i overensstemmelse med artikel 6 i forordning nr . 99/63 de oplysninger, der er noedvendige for at tage stilling til klagen . I denne fase kan der blandt andet ske en uformel udveksling af synspunkter og oplysninger mellem Kommissionen og klageren for naermere at fastlaegge de faktiske og retlige omstaendigheder, som ligger til grund for klagen, og for at give klageren mulighed for at uddybe sine synspunkter, eventuelt paa grundlag af en foerste reaktion fra Kommissionen . De foreloebige bemaerkninger, som Kommissionen fremsaetter under den uformelle kontakt, kan ikke betragtes som retsakter, der kan efterproeves .
46 Dernaest foelger i anden fase den meddelelse, der er omhandlet i artikel 6 i forordning nr . 99/63, og hvormed Kommissionen over for klageren tilkendegiver, hvorfor den ikke mener at kunne tage klagerens begaering til foelge, samt fastsaetter en frist, inden for hvilken klageren kan fremsaette sine eventuelle bemaerkninger . Meddelelsen minder om den meddelelse om klagepunkterne, der er naevnt i artikel 2 i forordning nr . 99/63 . Denne meddelelse tager ogsaa udgangspunkt i en foerste undersoegelse af sagens omstaendigheder, og paa grundlag heraf fastsaetter Kommissionen en frist, inden for hvilken de beroerte virksomheder kan fremkomme med deres udtalelser . Meddelelsen i henhold til artikel 6 i forordning nr . 99/63 har saaledes paa dette punkt samme funktion i proceduren som meddelelsen om klagepunkterne . Det tilfoejes, at meddelelsen om klagepunkterne ifoelge Domstolens dom af 11 . november 1981, IBM ( 60/81, anfoert ovenfor ), skal sikre overholdelsen af kontradiktoriske principper, mens meddelelsen efter artikel 6 i forordning nr . 99/63 skal sikre klagerens rettigheder under proceduren . Disse rettigheder er ikke lige saa vidtgaaende som den retsstilling, der efter reglerne om kontradiktion tilkommer de virksomheder, som er er genstand for Kommissionens undersoegelser ( dom af 17 . november 1987, BAT og Reynolds mod Kommissionen, 142/84 og 156/84, Sml . s . 4487, navnlig paa s . 4573 ). Det foelger af Domstolens dom af 11 . november 1981, IBM ( 60/81, anfoert ovenfor ), at meddelelsen om klagepunkterne ikke er en beslutning, men kun en forberedende retsakt i forhold til den endelige beslutning . Naar dette er tilfaeldet for meddelelsen om klagepunkterne, hvis retlige vigtighed er stoerre end meddelelsen i henhold til artikel 6 i forordning nr . 99/63, foelger heraf, at sidstnaevnte meddelelse heller ikke kan betragtes som en beslutning . Et annullationssoegsmaal vedroerende en saadan meddelelse kunne - paa samme maade som et annullationssoegsmaal vedroerende en meddelelse om klagepunkterne - tvinge Domstolen og Retten til at foretage en vurdering af spoergsmaal, som Kommissionen endnu ikke har haft lejlighed til at udtale sig om . Som Domstolen har udtalt i dom af 11 . november 1981, IBM ( 60/81, anfoert ovenfor ) ville dette kunne foregribe behandlingen af realitetsspoergsmaalene og medfoere en sammenblanding af forskellige faser af den administrative og den judicielle sagsbehandling . Dette ville vaere uforeneligt med kompetencefordelingen mellem Kommissionen og Faellesskabernes retsinstanser, med de i Traktaten fastlagte retsmidler samt med retsplejehensyn og hensyn til den rette gennemfoerelse af Kommissionens administrative procedure .
47 Kommissionen faar i procedurens tredje fase kendskab til klagerens bemaerkninger . Denne fase kan afsluttes med en endelig beslutning, selv om artikel 6 i forordning nr . 99/63 ikke udtrykkeligt giver mulighed herfor . Domstolen har i flere tilfaelde anerkendt, at Kommissionen kan traeffe en endelig beslutning om at afslaa klagen og henlaegge sagen . Denne endelige beslutning kan vaere genstand for et soegsmaal ( dom af 11 . oktober 1983, Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen, 210/81, Sml . s . 3045, dom af 28 . marts 1985, CICCE mod Kommissionen, 298/83, Sml . s . 1105, og dom af 17 . november 1987, BAT og Reynolds mod Kommissionen, 142/84 og 156/84, Sml . s . 4487 ).
48 Det maa derfor i det foreliggende tilfaelde afgoeres, om skrivelsen af 30 . november 1988 skal henfoeres til undersoegelsesprocedurens foerste eller sidste fase .
49 Indledningsvis maa den anfaegtede skrivelses indhold undersoeges . Det fremgaar af denne undersoegelse, at skrivelsen behandler to spoergsmaal . For det foerste behandler den sagsoegerens begaering om, at Kommissionen traeffer beslutning om at paalaegge BMW at genoptage leverancerne til sagsoegeren og anerkender, at sagsoegeren er berettiget til at anvende BMW' s kendetegn . Sagsoegtes svar paa denne begaering maa naermest betegnes som et endeligt afslag .
50 Skrivelsen henviser for det foerste til, at Kommissionen ikke har hjemmel til at traeffe de oenskede foranstaltninger . Det er korrekt, at det er anfoert, at denne vurdering udelukkende beror paa sagsoegerens oplysninger . Kommissionens stillingtagen med hensyn til manglende kompetence vil imidlertid kunne opfattes som det endelige resultat af en undersoegelse af disse oplysninger i forhold til faellesskabsbestemmelserne om konkurrence . Indtrykket af, at der gives et endeligt afslag, forstaerkes af bemaerkningen om, at selv om sagsoegerens synspunkter kunne tages i betragtning af de nationale domstole under en sag om erstatning for det tab, som sagsoegeren paastaar at have lidt, vil de ikke kunne paaberaabes af Kommissionen til stoette for at paalaegge BMW at genoptage leverancerne til sagsoegeren . Denne bemaerkning kunne af sagsoegeren opfattes som en endelig, retlig vurdering af de faktiske omstaendigheder, som sagsoegeren havde givet Kommissionen oplysninger om til stoette for begaeringen om, at Kommissionen paalaegger BMW en saerlig adfaerd over for sagsoegeren .
51 Det fremgaar i oevrigt af de udtalelser, som Kommissionens repraesentant er fremkommet med i retsmoedet, at det ikke kan udelukkes, at Kommissionens bemaerkninger afspejlede dens endelige stillingtagen til dette spoergsmaal, og at den ikke mente at have behov for yderligere oplysninger .
52 Skrivelsen indeholder imidlertid ikke kun bemaerkninger vedroerende begaeringen om specifikke foranstaltninger, men vedroerer ogsaa sagsoegerens anden - mere generelle - begaering om, at Kommissionen statuerer, at BMW har tilsidesat Traktatens artikel 85, og paalaegger selskabet at bringe denne tilsidesaettelse til ophoer . Skrivelsens bemaerkninger til det andet klagepunkt, der er af mere generel karakter, giver ikke indtryk af, at der allerede er foretaget en endelig vurdering paa dette punkt . Kommissionen goer alene kortfattet sagsoegeren opmaerksom paa de gruppefritagelser, der er traadt i kraft efter ophoeret af kontrakten med BMW, og paa, at der ikke foreligger oplysninger, der giver holdepunkt for at antage, at BMW' s salgssystem ikke opfylder betingelserne herfor . Det fremgaar derimod af skrivelsen, at Kommissionen endnu ikke har foretaget en retlig vurdering af salgssystemet eller af BMW' s samlede optraeden over for sagsoegeren .
53 Den anfaegtede skrivelse indeholder saaledes bemaerkninger, der kan give indtryk af en endelig stillingtagen til det foerste spoergsmaal, der vedroerer Kommissionens hjemmel til at gennemfoere de saerlige foranstaltninger, som sagsoegeren har anmodet om, og bemaerkninger af foreloebig karakter med hensyn til det andet spoergsmaal om, hvorvidt klagepunktet vedroerende overtraedelse af Traktatens artikel 85 er berettiget, og hvilken afgoerelse der skal traeffes, for saa vidt angaar sagsoegerens mere generelle begaering om, at der traeffes passende foranstaltninger for at bringe overtraedelsen til ophoer .
54 Sammenstillingen af disse bemaerkninger i skrivelsen viser, at Kommissionen endnu ikke havde truffet en afgoerelse vedroerende sagsoegerens klage . Kun saafremt der er tale om en delbeslutning, kan en beslutning paa samme tid indeholde foreloebige og endelige vurderinger . Kommissionen har imidlertid ikke i det foreliggende tilfaelde tilkendegivet, at den havde til hensigt at dele proceduren op i to dele og afslutte den ene af dem straks, og det kan derfor udelukkes, at der foreligger en delbeslutning .
55 Det fremgaar saaledes af en gennemgang af skrivelsen i dens helhed, at den ikke indeholder et endeligt svar paa sagsoegerens klage, men kan henfoeres til undersoegelsesprocedurens foerste fase, hvor der er lejlighed til at udveksle foreloebige synspunkter . Dette foelger for det foerste af selve skrivelsens indhold, som - i modsaetning til de beslutninger, som Kommissionen har truffet vedroerende andre klager - ikke indeholder en udtrykkelig udtalelse om, at klagen er afslaaet, og at sagen er henlagt ( Demo-Studio Schmidt-sagen, 210/81, anfoert ovenfor, navnlig paa s . 3049, CICCE-sagen, 298/83, anfoert ovenfor, navnlig paa s . 1121, og BAT og Reynolds-sagen, 142/84 og 156/84, anfoert ovenfor, navnlig paa s . 4503 ff .). Modsat det af sagsoegeren anfoerte i retsmoedet svarer den anfaegtede skrivelses foerste afsnit ikke til en saadan beslutning . Ordvalget er saaledes paa dette punkt mindre bestemt end Kommissionens ordvalg i de omtalte beslutninger .
56 Den omstaendighed, at der ikke gives sagsoegeren en frist i henhold til artikel 6 i forordning nr . 99/63 til at fremsaette sine bemaerkninger, bekraefter, at skrivelsen kan henhoeres til den foerste af procedurens tre faser .
57 Med hensyn til afslagsbeslutninger, der henhoerer under procedurens tredje fase, bemaerkes, at Domstolen har haft lejlighed til at udtale sig om disses indhold og retsvirkning . Det fremgaar af praksis, at beslutningerne er karakteriseret ved, at de afslutter en undersoegelse, ( eventuelt ) rummer en vurdering af de paagaeldende aftaler og afskaerer klagerne fra at begaere en genoptagelse af undersoegelsen, medmindre de paaviser nye omstaendigheder ( BAT og Reynolds-sagen, 142/84 og 156/84, anfoert ovenfor, navnlig paa s . 4571 ). Det foelger af det anfoerte, at den anfaegtede skrivelse ikke har haft dette indhold, hvorfor den ikke udgoer en endelig stillingtagen fra Kommissionen . Skrivelsen henhoerer derfor ikke under procedurens tredje fase .
58 Retten maa herefter fastslaa, at skrivelsen af 30 . november 1988 er en meddelelse om Kommissionens foreloebige bemaerkninger, der kan henfoeres til foerste fase af proceduren i henhold til artikel 6 i forordning nr . 99/63, at meddelelsen ikke kan anses for at tilsidesaette sagsoegerens rettigheder under proceduren og derfor ikke kan anses for en retsakt, der kan vaere genstand for soegsmaal .
59 Heraf foelger, at Kommissionens subsidiaere anbringende, der stoettes paa, at skrivelsen er underskrevet af en direktoer i Generaldirektoratet for Konkurrence og ikke af generaldirektoeren eller af det kompetente medlem af Kommissionen, bliver uden betydning for denne sags afgoerelse .
60 Det samme gaelder det modsatte anbringende, som sagsoegeren har fremfoert, og som blandt stoettes paa dom af 19 . januar 1984, Erdini mod Raadet ( 65/83, anfoert ovenfor ). Domstolen fastslog her, at en sag, der var anlagt af en tjenestemand med paastand om annullation af en skrivelse, der ikke var underskrevet af den kompetente ansaettelsesmyndighed, kunne antages til realitetsbehandling . Det bemaerkes i den forbindelse, at denne skrivelse var blevet bekraeftet af ansaettelsesmyndigheden i modsaetning til skrivelsen af 30 . november 1988, der ikke er blevet anerkendt af den sagsoegte institution som en beslutning .
61 Sagsoegeren har til stoette for anbringendet om, at skrivelsen af 30 . november 1988 er en beslutning, der kan efterproeves, henvist til den gyldighedsformodning, der efter Domstolens praksis gaelder for faellesskabsinstitutionernes retsakter . Institutionernes retsakter kan ifoelge denne praksis kun betegnes som nulliteter, naar de er behaeftet med saerlig grove og aabenbare mangler ( jfr . f.eks . dom af 26 . februar 1987, Consorzio Cooperative d' Abruzzo mod Kommissionen, 15/85, Sml . s . 1005, navnlig paa s . 1036, dom af 21 . februar 1974, Kortner-Schots m.fl . mod Raadet, Kommissionen og Parlamentet, 15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73-109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 og 135/73-137/73, Sml . s . 177, navnlig paa s . 191, dom af 12 . juli 1957, Algera m.fl . mod Den Faelles Forsamling, 7/56 og 3/57-7/57, Sml . 1954-1964, s . 45 ). Sagsoegeren har anfoert, at dette ikke er tilfaeldet, for saa vidt angaar den anfaegtede skrivelse .
62 Det bemaerkes, at Domstolens anfoerte praksis vedroerer spoergsmaalet, om der til faellesskabsinstitutionernes retsakter, der tilsigter at medfoere retsvirkninger, helt ekstraordinaert ikke er knyttet saadanne virkninger, fordi de er behaeftet med saerlig grove og aabenbare mangler . Dette spoergsmaal foreligger ikke i denne sag, idet den anfaegtede skrivelse ikke tilsigter at medfoere retsvirkninger .
63 Sagsoegeren har - i besvarelse af et spoergsmaal, som Retten har stillet i retsmoedet - yderligere anfoert, at selskabet saa sig noedsaget til for en sikkerheds skyld at anlaegge sag vedroerende skrivelsen af 30 . november 1988 . Selskabet maatte tage hensyn til, at Kommissionen ikke ville foretage yderligere efter svaret paa klagen . Muligheden for at anlaegge et passivitetssoegsmaal ville under disse omstaendigheder ikke sikre beskyttelsen af selskabets rettigheder, idet det kunne frygte, at Kommissionen ville paastaa sagen afvist med den begrundelse, at skrivelsen af 30 . november 1988 var en beslutning, og at fristen for at anlaegge sag var udloebet .
64 Det skal ikke i denne sag undersoeges, om der eventuelt havde kunnet anlaegges et passivitetssoegsmaal . Med hensyn til naervaerende annullationssoegsmaal bemaerkes, at Kommissionens besvarelse af sagsoegerens klage var uklar og kunne skabe tvivl om dens retlige karakter . Retten erkender, at sagsoegeren kunne vaere i tvivl om, hvorvidt den af Kommissionen udstedte retsakt var en beslutning, og foelgelig om, hvorledes Kommissionens fremgangsmaade kunne efterproeves judicielt . Beskyttelsen af selskabets rettigheder er imidlertid sikret ved, at spoergsmaalet om, hvorvidt den til selskabet stilede meddelelse er en beslutning, der kan vaere genstand for et soegsmaal, kan forelaegges Retten . Hvis Retten afviser en saadan sag med den begrundelse, at der ikke foreligger en beslutning, der kan efterproeves, kan den ved afgoerelsen om sagens omkostninger tage hensyn til den retlige usikkerhed, som sagsoegeren har befundet sig i .
65 Annullationspaastanden, saaledes som denne er nedlagt i staevningen, maa herefter afvises .
66 Sagsoegeren har under den skriftlige forberedelse anfoert, at selskabet agtede at aendre paastanden, saaledes at der i naervaerende sag blev nedlagt paastand om annullation af skrivelsen af 28 . februar 1990, der er underskrevet af det medlem af Kommissionen, som er ansvarlig for konkurrenceanliggender . Sagsoegeren har til stoette herfor henvist til Domstolens praksis, hvorefter en retsakt, som under sagen erstatter eller forlaenger den anfaegtede retsakt, kan betragtes som et nyt forhold, der goer det muligt for sagsoegeren at aendre sine paastande og anbringender ( dom af 3 . marts 1982, Alpha Steel mod Kommissionen, 14/81, Sml . s . 749, navnlig paa s . 763, dom af 29 . september 1987, Fabrique de fer de Charleroi og Dillinger Huettenwerke mod Kommissionen, 351/85 og 360/85, Sml . s . 3639, navnlig paa s . 3672, dom af 14 . juli 1988, Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, 103/85, Sml . s . 4131, navnlig paa s . 4149 ).
67 Sagsoegeren har i retsmoedet gentaget dette anbringende . Sagsoegeren har imidlertid ikke udnyttet de retlige muligheder, som selskabet paastaar at have, eller aendret sine paastande, saaledes som selskabet havde taget forbehold om, og nedlagt paastand om annullation af den bekraeftende beslutning, som efter selskabets opfattelse fremgaar af skrivelsen af 28 . februar 1990 . Procesreglementet indeholder ikke regler for, hvorledes en part under en retssag eventuelt kan aendre sine paastande . Det kraeves i almindelighed, at paastande nedlaegges i staevningen eller i svarskriftet . Domstolen har i de tre sager, som sagsoegeren har paaberaabt sig, tilladt, at sagsoegeren i replikken - det vil sige i et processkrift - aendrer paastanden . I det foreliggende tilfaelde, hvor den retsakt, der kunne begrunde en eventuel aendring af sagsoegerens paastand, foerst er udstedt faa dage foer retsmoedet, kan det ikke kraeves, at den aendrede paastand nedlaegges i et processkrift . En mundtlig tilkendegivelse herom i retsmoedet vil i et saadant tilfaelde principielt vaere tilstraekkelig . Det maa imidlertid fremhaeves, at det er parternes paastande - ogsaa selv om de fremsaettes mundtligt - der fastlaegger sagens genstand . Det maa derfor kraeves, at parterne klart og utvetydigt praeciserer deres paastande . Naar det drejer sig om et annullationssoegsmaal, maa det navnlig kraeves, at den retsakt, der paastaas annulleret, klart angives . Retten kan ikke tage hensyn til en underforstaaet henvisning, idet den i saa fald risikerer at gaa ud over paastandene . Dette gaelder baade for en paastand, der fremgaar af et processkrift, og en paastand, der er nedlagt mundtligt i retsmoedet . Da sagsoegeren ikke i retsmoedet har angivet, at selskabet herefter paastaar annullation af en anden retsakt end den, der er anfoert i processkrifterne, det vil sige skrivelsen af 30 . november 1988, maa det fastslaas, at sagsoegeren ikke har aendret sin paastand under sagen .
68 Skoent der paa grundlag af det anfoerte ikke bestaar nogen tvivl om indholdet af sagsoegerens paastande, findes det hensigtsmaessigt at bemaerke, at selv om sagsoegeren under sagen havde aendret sin oprindelige paastand, ville selskabet ikke med stoette i den retspraksis, hvortil det har henvist, kunne udvide sagens genstand til ogsaa at omfatte annullation af skrivelsen af 28 . februar 1990 . De regler, som Domstolen har udviklet paa dette omraade, vedroerer dels den situation, hvor en individuel beslutning - udtrykkeligt eller stiltiende - erstattes af en anden vedroerende samme genstand ( dommene af 3 . marts 1982, Alpha Steel, 14/81, anfoert ovenfor, og 14 . juli 1988, Stahlwerke Peine-Salzgitter, 103/85, anfoert ovenfor ), dels den situation, hvor en bestemmelse i afledt ret forlaenges uden aendring af bestemmelsens principielle indhold ( dom af 29 . september 1987, Fabrique de fer de Charleroi m.fl ., 351/85 og 360/85, anfoert ovenfor ). Det drejer sig i alle disse tilfaelde om sager, der fra sagsanlaegget vedroerer endelige retsakter, hvortil der er knyttet retsvirkninger, og som kan vaere genstand for annullationssoegsmaal . De tilfaelde, hvor Domstolen har accepteret, at sagsgenstanden udvides, vedroerer saaledes retsakter, hvis karakter og vaesentlige indhold er identisk med de retsakter, som er angivet ved sagsanlaegget .
69 I det foreliggende tilfaelde har skrivelsen af 30 . november 1988 imidlertid en midlertidig karakter og er saaledes ikke en endelig retsakt . Der er derfor ikke til denne knyttet retsvirkninger, der kan erstattes eller forlaenges ved en senere beslutning . Det foelger heraf, at en senere retsakt, der er udstedt under retssagen, ikke kan betragtes som et nyt forhold, paa grundlag af hvilket sagsoegeren kan aendre sin paastand, uden at sagsgenstanden dermed aendres . En saadan aendring ville vaere i strid med artikel 19 i statutten for EOEF-Domstolen, der i henhold til statuttens artikel 46, stk . 1, finder tilsvarende anvendelse paa rettergangsmaaden ved Retten, og artikel 38 i Domstolens procesreglement ( dom af 25 . september 1979, Kommissionen mod Frankrig, 232/78, Sml . s . 2729, navnlig paa s . 2737 ).
70 Heraf foelger, at Retten havde maattet afvise sagsoegerens annullationspaastand, ogsaa selv om selskabet havde aendret sin paastand, saaledes at denne ogsaa havde omfattet skrivelsen af 28 . februar 1990 .
71 Da annullationspaastanden ikke kan antages til realitetsbehandling, findes det ufornoedent at tage stilling til, om sagens genstand er bortfaldet paa grund af de retsakter, som Kommissionen har udstedt, mens sagen har verseret . I overensstemmelse med Domstolens dom af 8 . marts 1972, Nordgetreide mod Kommissionen ( 42/71, Sml . s . 41 ), hvor sagsoegte - som i denne sag - havde nedlagt paastand om, at det statueredes, at det var ufornoedent at traeffe afgoerelse i sagen, idet sagsgenstanden var bortfaldet, kan Retten afvise sagen uden at tage stilling til paastanden om, at det er ufornoedent at traeffe afgoerelse i sagen .
Formaliteten vedroerende erstatningspaastanden
72 Sagsoegeren har til stoette for erstatningspaastanden gjort gaeldende, at Kommissionens langsommelighed med hensyn til at traeffe beslutning vedroerende klagen og dens afslag paa i det vaesentlige at tage hensyn hertil udgoer en undladelse og har paafoert selskabet alvorlig skade, idet det i hele den omhandlede periode forgaeves har anmodet om at modtage leverancer af biler og dele fra BMW .
73 En staevning skal ifoelge artikel 19 i statutten for EOEF-Domstolen og artikel 38, stk . 1, litra c ), i procesreglementet blandt andet indeholde angivelse af soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene . En staevning, hvori der nedlaegges paastand om erstatning for skader forvoldt af en faellesskabsinstitution, maa - for at opfylde disse krav - indeholde en saadan angivelse af omstaendighederne, at det kan fastslaas, hvilken adfaerd fra institutionens side, der sigtes til, grundene til, at sagsoegeren mener, at der bestaar en aarsagsforbindelse mellem institutionens adfaerd og den skade, der paastaas at vaere lidt, samt skadens karakter og omfang . En paastand alene om erstatning uden nogen naermere angivelse mangler derimod den fornoedne praecision og kan foelgelig ikke antages til realitetsbehandling ( dom af 2 . december 1971, Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, 5/71, Sml . s . 275, navnlig paa s . 278 ).
74 En saadan tilsidesaettelse af statuttens artikel 19 og procesreglementets artikel 38, stk . 1, litra c ), hoerer til de procesforudsaetninger, hvis opfyldelse Retten i henhold til procesreglementets artikel 92, stk . 2, af egen drift kan efterproeve ( dom af 14 . december 1966, Alfieri mod Parlamentet, 3/66, Sml . 1965-1968, s . 317 ).
75 Det bemaerkes, at sagsoegeren hverken har angivet et beloeb for den skade, selskabet mener at have lidt, eller angivet de faktiske omstaendigheder, der goer det muligt at vurdere skadens karakter og omfang . Sagsoegeren har alene i processkrifterne i upraecise og generelle vendinger haevdet at have lidt et "vaesentligt tab", som skyldes, at selskabet ikke har modtaget leverancer fra BMW . Selskabet er ikke fremkommet med oplysninger om omsaetningen i den periode, hvor kontraktsforholdet til BMW endnu bestod, om virkningen af ophaevelsen af forhandlerkontrakten paa selskabets forretningsmaessige aktiviteter, og navnlig heller ikke om udviklingen i omsaetningen efter indgivelse af klagen til Kommissionen .
76 Domstolen har anerkendt, at det i saerlige tilfaelde ikke forlanges, at sagsoegeren i staevningen angiver skadens noejagtige omfang og et beloeb for den kraevede erstatning . I det foreliggende tilfaelde har sagsoegeren imidlertid hverken paavist eller paaberaabt sig, at der foreligger saadanne omstaendigheder .
77 Sagsoegerens erstatningspaastand kan herefter heller ikke antages til realitetsbehandling . Sagen maa derfor i det hele afvises .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
78 Kommissionen har under skriftvekslingen nedlagt paastand om, at Retten statuerer, at der ikke er grundlag for at traeffe afgoerelse i sagen, og ophaever omkostningerne i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk . 5 . Kommissionen har i retsmoedet endvidere nedlagt subsidiaer paastand om, at sagsoegeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger i henhold til artikel 69, stk . 2, i Domstolens procesreglementet, saafremt Retten i medfoer af dets artikel 92, stk . 2, afviser sagen . Da sagen afvises, maa det undersoeges, om der kan gives Kommissionen medhold i dens relevante paastand om, at sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger .
79 For det foerste bemaerkes, at det ikke er til hinder for, at der gives den part, der har vundet sagen, medhold, at parten foerst har nedlagt paastand i overensstemmelse hermed i retsmoedet ( dom af 29 . marts 1979, NTN Toyo Bearing Co . mod Raadet, 113/77, Sml . s . 1185, navnlig paa s . 1210 f . og generaladvokat Warners forslag til afgoerelse i denne sag, navnlig paa s . 1274 ).
80 Udgangspunktet maa saaledes vaere princippet i procesreglementets artikel 69, stk . 2, hvorefter det paalaegges den tabende part at betale sagens omkostninger . Ifoelge artikel 69, stk . 3, foerste afsnit, kan Retten - hvor der foreligger ganske saerlige grunde - fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger . Det bemaerkes i denne forbindelse, at Kommissionen for sit vedkommende ved sin uklare affattelse af skrivelsen af 30 . november 1988 har medvirket til, at sagen er blevet anlagt . Hvad angaar sagsoegeren, har selskabet fastholdt sin annullationspaastand, efter at Kommissionen ved sin skrivelse af 26 . juli 1989 havde klarlagt de juridiske forhold og har af grunde, der ikke kan tilregnes Kommissionen, nedlagt en erstatningspaastand, som ikke har kunnet antages til realitetsbehandling . Under disse omstaendigheder boer Kommissionen afholde sine egne og halvdelen af sagsoegerens omkostninger . Sagsoegeren afholder selv den anden halvdel af sine omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN ( Foerste Afdeling )
1 ) Sagen afvises .
2 ) Kommissionen baerer sine egne og halvdelen af sagsoegerens omkostninger . Sagsoegeren baerer den anden halvdel af sine egne omkostninger .