CELEX: 62002TJ0193
Kansainvälisen jalkapalloliiton (FIFA) pelaaja-agenttien toimintaa koskevat määräykset
Yritysten yhteenliittymän päätös
EY 49, EY 81 ja EY 82 artikla
Kantelu
Yhteisön edun puuttuminen
Hylkääminen

Asian tausta
1       Kansainvälinen jalkapalloliitto (FIFA) on Sveitsin oikeuden mukaan 21.5.1904 perustettu yhdistys. Sen sääntöjen mukaan, sellaisina
kuin ne tulivat voimaan 7.10.2001, sen jäseninä ovat kansalliset liitot (1 artikla), joiden alaisuudessa toimivat jalkapalloseurat,
jotka luokitellaan amatööriseuroiksi tai ammattilaisseuroiksi. Viimeksi mainituilla on erityisiä yhteenlittymiä eli niin sanottuja
ammattilaisliigoja. Kansalliset liitot voivat muodostaa myös maanosaliittoja (9 artikla). FIFAan kuuluvien kansallisten liittojen
pelaajat ovat amatöörejä tai ammattilaisia (61 artikla).
2       Edelleen FIFAn sääntöjen mukaisesti sen tarkoituksena on edistää jalkapalloa, kehittää kansallisten liittojen, maanosaliittojen,
seurojen ja pelaajien välisiä ystävällisiä suhteita sekä laatia ja valvoa pelisääntöjä ja jalkapallon pelaamista koskevia
määräyksiä ja järjestelmiä (2 artikla).
3       FIFAn jäsenten on noudatettava FIFAn sääntöjä, määräyksiä ja päätöksiä (4 artikla). FIFAlla on säädösvaltaa käyttävä, toimeenpaneva
ja hallinnollinen elin eli kongressi, johtokunta ja pääsihteeristö sekä pysyviä ja ad hoc -lautakuntia. Kurinpitolautakunta
ja valituslautakunta (43 artikla) ovat FIFAn niin sanotut lainkäyttöelimet. Jalkapallon välimiesoikeutta, joka alun perin
ajateltiin ainoaksi pakolliseksi elimeksi riidoissa, joissa riitasumma ylittää kongressin vahvistaman summan (63 artikla),
ei ole perustettu. FIFAn ja urheilun kansainvälisen välimieslautakunnan välisen sopimuksen mukaisesti jalkapallon välimiesoikeuden
toimivaltaa käyttää urheilun kansainvälinen välimieslautakunta, joka on kansainvälisen olympiakomitean perustama, Lausannessa
(Sveitsi) sijaitseva toimielin, joka ratkaisee asiat FIFAn sääntöjen, urheilun välimiessäännöstön ja täydentävästi Sveitsin
oikeuden nojalla. Sen päätöksiin voidaan hakea muutosta Sveitsin valaliiton korkeimmassa oikeudessa (Tribunal fédéral suisse).
4       Sääntöjen soveltamismääräysten mukaan pelaaja-agenteilla on oltava FIFAn myöntämä agenttilisenssi (16 artikla), ja niissä
annetaan johtokunnalle toimivalta laatia kyseistä ammattia koskevat sitovat määräykset (17 artikla).
5       FIFA antoi 20.5.1994 pelaaja-agenttien toimintaa koskevat määräykset, joita muutettiin 11.12.1995 ja jotka tulivat voimaan
1.1.1996 (jäljempänä alkuperäiset määräykset).
6       Alkuperäisissä määräyksissä asetettiin tämän ammatin harjoittamisen edellytykseksi se, että henkilöllä oli toimivaltaisen
kansallisen liiton myöntämä lisenssi, ja varattiin kyseinen toiminta luonnollisille henkilöille (1 ja 2 artikla). Lisenssin
hankkimista edeltävään menettelyyn kuului haastattelu, jolla pyrittiin selvittämään erityisesti hakijan oikeudelliset ja urheilua
koskevat tiedot (6, 7 ja 8 artikla). Hakija ei saanut osoittaa tiettyjä yhteensopimattomuuksia, ja hänen oli noudatettava
tiettyjä nuhteettomuutta koskevia edellytyksiä, kuten sitä, että hänellä ei ole rikosrekisteriä, jossa olisi merkintä rikoksesta
rangaistukseen tuomitsemisesta (2, 3 ja 4 artikla). Hänen oli myös asetettava 200 000 Sveitsin frangin (CHF) suuruinen pankkitakaus
(9 artikla). Pelaaja-agentin ja pelaajan väliset suhteet oli järjestettävä sopimuksella, jonka kesto oli korkeintaan kaksi
vuotta ja joka oli uudistettavissa (12 artikla).
7       Sen varalta, että agentti, pelaaja tai seura rikkoo määräyksiä, oli seuraamusjärjestelmä. Agenttien osalta seuraamuksia olivat
moite, huomautus tai varoitus, sakko, jonka määrästä ei ollut säädetty, ja lisenssin menetys (14 artikla). Pelaajille voitiin
määrätä enintään 50 000 CHF:n ja seuroille enintään 100 000:n CHF:n suuruinen sakko. Pelaajiin voitiin myös kohdistaa kurinpidollinen
pelikielto (enintään 12 kuukautta). Myös seuroihin voitiin kohdistaa kielto tai pelaajasiirtoihin ryhtymistä koskeva kielto
(16 ja 18 artikla). Pelaajan asemaa käsittelevä lautakunta (commission du statut du joueur) määrättiin FIFAn valvonta- ja
päätöksentekoelimeksi (29 artikla).
8       Piau teki 23.3.1998 komissiolle kantelun, jossa hän riitautti edellä mainitut alkuperäiset määräykset. Hän arvosteli ensiksikin
sitä, että nämä määräykset olivat ”EY:n perustamissopimuksen palvelujen tarjoamisen kilpailun vapautta koskevan [49] artiklan
ja sitä seuraavien artiklojen” vastaisia yhtäältä sen vuoksi, että niissä rajoitetaan ammattiin pääsyä koemenettelyllä, joka
ei ole läpinäkyvä, ja vaatimalla pankkitakaus, ja toisaalta niissä määrättyjen valvonnan ja seuraamusten vuoksi. Toiseksi
hän katsoi, että määräykset saattoivat aiheuttaa syrjintää jäsenvaltioiden kansalaisten välillä. Kolmanneksi hän arvosteli
määräyksiä siitä, että niihin ei sisältynyt oikeussuoja- tai muutoksenhakukeinoja sovellettavia päätöksiä ja seuraamuksia
vastaan.
9       Multiplayers International Denmark oli aiemmin eli 20.2.1996 tehnyt komissiolle kantelun, jossa se riitautti samojen määräysten
yhdenmukaisuuden EY 81 ja EY 82 artiklan kanssa. Lisäksi komission tietoon oli saatettu eräiden Saksan ja Ranskan kansalaisten
Euroopan parlamentille osoittamat vetoomukset, jotka Euroopan parlamentti otti tutkittaviksi 29.10.1996 ja vastaavasti 9.3.1998
ja jotka niin ikään koskivat näitä määräyksiä.
10     Komissio aloitti 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan
ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) mukaisen menettelyn ja osoitti FIFAlle väitetiedoksiannon 19.10.1999.
Väitetiedoksiannossa todettiin, että [alkuperäiset] määräykset olivat EY 81 artiklassa tarkoitettu yritysten yhteenliittymän
päätös, ja asetettiin epäilyksenalaiseksi se, ovatko perustamissopimuksen määräysten kanssa yhdenmukaisia näihin määräyksiin
sisältyvät rajoitukset, jotka koskevat lisenssin pakollisuutta; sitä, että lisenssiä ei myönnetä oikeushenkilöille; sitä,
että seuroja ja pelaajia kielletään käyttämästä agenttia, jolla ei ole lisenssiä; sitä, että vaaditaan pankkitakaus, sekä
seuraamuksia.
11     FIFA kiisti väitetiedoksiantoon 4.1.2000 antamassaan vastauksessa, että edellä mainitut määräykset voitaisiin luokitella yritysten
yhteenliittymän päätökseksi. Se perusteli määräysten sisältämiä rajoituksia ammattietiikan parantamisella ja ammattikunnan
pätevöittämisellä ja katsoi, että määräyksiin voitiin soveltaa EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta.
12     Komission tiloissa järjestettiin 24.2.2000 kuulemistilaisuus, johon osallistuivat Piaun edustaja ja edustajat FIFAsta sekä
ammattilaispelaajien kansainvälisestä yhdistyksestä FIFProsta, joka edusti pelaajien intressiä agenttien toimintaa koskevien
määräysten suhteen.
13     Komission suorittaman hallinnollisen menettelyn jälkeen FIFA antoi 10.12.2000 uudet pelaaja-agenttien toimintaa koskevat määräykset,
jotka tulivat voimaan 1.3.2001 ja joita muutettiin uudelleen 3.4.2002.
14     FIFAn uusissa määräyksissä (jäljempänä muutetut määräykset) säilytetään pelaaja-agentin ammatin harjoittamisen, joka edelleen
on varattu vain luonnollisille henkilöille, edellytyksenä toimivaltaisen kansallisen liiton määrittelemättömäksi ajaksi myöntämä
lisenssi (1, 2 ja 10 artikla). Hakijan, jonka on oltava ”maineeltaan nuhteeton” (2 artikla), on suoritettava kirjallinen koe
(4 ja 5 artikla). Koe sisältää monivalintatehtäviä, joilla pyritään selvittämään hakijan oikeudelliset ja urheilua koskevat
tiedot (liite A). Agentin on myös otettava ammattitoiminnan vastuuvakuutus tai vaihtoehtoisesti asetettava 100 000 CHF:n suuruinen
pankkitakaus (6 ja 7 artikla).
15     Agentin ja pelaajan väliset suhteet on järjestettävä sopimuksella, jonka kesto on korkeintaan kaksi vuotta ja joka on uudistettavissa.
Sopimuksessa on sovittava agentin palkkiosta, joka lasketaan suhteessa pelaajan bruttopalkkaan siten, että se on 5 prosenttia
mainitusta palkasta, jolleivät osapuolet sovi asiasta toisin. Jäljennös sopimuksesta toimitetaan kansalliselle liitolle, jonka
sopimusrekisteri on FIFAn käytettävissä (12 artikla). Lisenssin saaneiden pelaaja-agenttien on noudatettava muun muassa FIFAn
sääntöjä ja määräyksiä ja heidän on oltava ottamatta yhteyttä pelaajaan, jolla on voimassa oleva sopimus jonkin seuran kanssa
(14 artikla).
16     Määräykset sisältävät seuroja, pelaajia ja agentteja koskevan seuraamusjärjestelmän. Tilanteessa, jossa edellä mainittuja
määräyksiä ei ole noudatettu, kaikkiin edellä mainittuihin voidaan soveltaa moitetta, huomautusta tai varoitusta sekä sakkoja
(15, 17 ja 19 artikla). Pelaaja-agentit voidaan määrätä menettämään lisenssinsä kokonaan tai määräaikaisesti (15 artikla).
Pelaajille voidaan määrätä enintään 12 kuukauden pituinen pelikielto (17 artikla). Myös seuroihin voidaan kohdistaa kielto
tai pelaajasiirtoihin ryhtymistä koskeva kielto vähintään kolmeksi kuukaudeksi (19 artikla). Sakkoja voidaan määrätä pelaaja-agenteille,
pelaajille ja seuroille. Kuten alkuperäisissä määräyksissäkään, pelaaja-agenttien osalta sakkojen määrää ei ole täsmennetty,
kun taas pelaajien osalta on säädetty 10 000 CHF:n ja seurojen osalta 20 000 CHF:n suuruinen vähimmäismäärä (15, 17 ja 19
artikla). Kaikki seuraamukset voidaan määrätä samanaikaisesti (15, 17 ja 19 artikla). Riitojen ratkaiseminen kuuluu toimivaltaiselle
kansalliselle liitolle tai pelaajan asemaa käsittelevälle lautakunnalle (22 artikla). Siirtymätoimenpiteet mahdollistavat
aikaisempien määräysten mukaisesti myönnettyjen lisenssien pätevöittämisen (23 artikla). Ammattitoiminnan käyttäytymisohjeet
ja välittäjän mallisopimus on myös liitetty muutettuihin määräyksiin (liitteet B ja C).
17     Muutoksissa, jotka tehtiin 3.4.2002, täsmennetään, että Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen (ETA) kansalaiset osoittavat
lisenssihakemuksensa kotivaltionsa tai asuinvaltionsa kansalliselle liitolle ilman asumisen kestoa koskevia edellytyksiä ja
että he voivat ottaa vaaditun vakuutuksen missä tahansa Euroopan unionin tai ETA:n jäsenvaltiossa.
18     Euroopan parlamentti julisti 9.7. ja 10.7.2001 edellä 9 kohdassa mainittujen vetoomusten johdosta vireille tulleiden asioiden
käsittelyn päättyneeksi.
19     Komissio osoitti 3.8.2001 Piaulle kuulemisesta tietyissä EY:n perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan mukaisissa menettelyissä
22 päivänä joulukuuta 1998 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2842/98 (EYVL L 354, s. 18) 6 artiklan nojalla kirjeen. Siinä
komissio totesi, että sen puuttuminen FIFAn toimintaan oli johtanut pelaaja-agenttien toimintaa koskevien määräysten sisältämien
pääasiallisten rajoitusten poistamiseen ja että menettelyn jatkamiseen ei enää liittynyt yhteisön etua.
20     Komissio osoitti 12.11.2001 Multiplayers International Denmarkille samankaltaisen kirjeen, johon tämä kantelija ei vastannut.
21     Piau ilmoitti edellä 19 kohdassa mainittuun 3.8.2001 päivättyyn kirjeeseen 28.9.2001 antamassaan vastauksessa, että hän pysyi
kantelussaan. Hän katsoi, että muutetut määräykset merkitsivät edelleen EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomista siltä osin kuin
kysymys on kokeesta ja ammattitoiminnan vastuuvakuutuksesta ja että uusia rajoituksia oli otettu käyttöön ammattitoiminnan
käyttäytymisohjeiden ja sopimusmallin muodossa sekä palkkion määräämisen osalta. Näihin rajoituksiin ei kantelijan mukaan
voida soveltaa EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta. Piau totesi lisäksi, että komissio ei ollut tutkinut kysymyksessä
olevia määräyksiä suhteessa EY 82 artiklaan.
22     Komissio hylkäsi 15.4.2002 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös) Piaun kantelun. Komissio totesi päätöksessään,
että menettelyn jatkamiseen ei liity riittävää yhteisön etua, koska kantelun kohteena olevat tärkeimmät määräykset on kumottu
– lisenssin pakollisuus puolestaan on perusteltavissa – ja koska jäljelle jääviin rajoituksiin voidaan soveltaa EY 81 artiklan
3 kohdan mukaista poikkeusta ja koska EY 82 artikla ei ole sovellettavissa käsiteltävänä olevassa asiassa.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
23     Piau nosti tämän kanteen 14.6.2002 toimittamallaan kannekirjelmällä.
24     FIFA pyysi 5.11.2002 saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijana tukeakseen komission vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulohakemuksen 5.12.2002 antamallaan määräyksellä.
25     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 2.7.2003 tehdyllä päätöksellä esittelevä tuomari nimitettiin 1.10.2003 lukien neljänteen
jaostoon, johon asia tämän jälkeen siirrettiin.
26     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tiedusteli komissiolta ja FIFAlta 11.3.2004 tiedoksi annetulla asian selvittämistoimella
ammattitoimintaan liittyvästä vastuuvakuutuksesta, pelaaja-agenttien palkkiosta ja muutettujen määräysten mukaisista oikeussuojakeinoista
sekä Piaulta hänen toimenpiteistään pelaaja-agentin toiminnan harjoittamiseksi.
27     FIFA, komissio ja Piau vastasivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin 1.4., 2.4. ja 5.4.2004 saapuneilla
kirjeillä.
28     Asianosaisten ja väliintulijan lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin
22.4.2004 pidetyssä istunnossa.
29     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
30     Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
31     FIFA vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       jättää kanteen tutkimatta tai joka tapauksessa toteaa sen perusteettomaksi
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Tutkittavaksi ottaminen

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
32     FIFA kyseenalaistaa kanteen tutkittavaksi ottamisen. Se katsoo, että kantajalla ei ole oikeussuojan tarvetta yhtäältä, koska
hän ei ole milloinkaan ryhtynyt toimenpiteisiin toimiakseen ammattimaisena pelaaja-agenttina, ja toisaalta, koska hänen tilanteeseensa
sovellettava Ranskan lainsäädäntö on ankarampi kuin FIFAn määräykset.
33     Komissio toteaa, että se ei esittänyt oikeudenkäyntiväitettä kanteen osalta, koska se katsoi, että Piaulla oli yhteyksiä jalkapallomaailmaan
ja että hän halusi harjoittaa pelaaja-agentin ammattia.
34     Piau toteaa, että hänen kanteensa, joka koskee komission päätöstä, jolla hänen kantelunsa hylättiin, on otettava tutkittavaksi.
Hän väittää halunneensa harjoittaa pelaaja-agentin ammattia vuodesta 1997 lähtien ja että FIFAn määräykset ja Ranskan lainsäädäntö
ovat ristiriidassa keskenään.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
35     Komissio ei ole esittänyt tutkimatta jättämistä koskevaa väitettä. Väliintulokirjelmässä saadaan esittää vain jonkun asianosaisen
vaatimuksia tukevia vaatimuksia (yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan viimeinen alakohta, jota kyseisen perussäännön
53 artiklan nojalla sovelletaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa).
36     FIFAlla ei siis ole oikeutta esittää tutkittavaksi ottamista koskevaa väitettä, jota ei ole esittänyt se asianosainen, jonka
vaatimuksia se on hyväksytty väliintulijana tukemaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ei näin ollen ole tarpeen tarkastella
perusteita, joihin tältä osin on vedottu (asia C-313/90, CIRFS ym. v. komissio, tuomio 24.3.1993, Kok. 1993, s. I-1125, Kok.
Ep. XIV, s. I-95, 22 kohta).
37     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi kuitenkin työjärjestyksen 113 artiklan nojalla milloin tahansa omasta aloitteestaan
tutkia, onko asia jätettävä tutkimatta ehdottoman prosessinedellytyksen puuttumisen vuoksi, myös silloin, kun väliintulija
on esittänyt tätä koskevan väitteen (asia T-239/94, EISA v. komissio, tuomio 24.10.1997, Kok. 1997, s. II-1839, 26 kohta).
38     On riidatonta, että Piau on sellaisen komission päätöksen adressaatti, jolla päätettiin lopullisesti asetuksen N:o 17 mukaisesti
aloitettu menettely, ja että hän on lainmukaisesti nostanut kanteen tästä päätöksestä. Tällaisen menettelyn jatkamisesta kieltäytyminen
ja kantelun hylkääminen ovat kielteisiä kantelun tekijälle, jolla vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on oltava käytettävissään
oikeussuojakeino oikeutettujen intressiensä suojaamiseksi (asia 26/76, Metro v. komissio, tuomio 25.10.1977, Kok. 1977, s.
1875, Kok. Ep. III, s. 459, 13 kohta ja asia T-37/92, BEUC ja NCC v. komissio, tuomio 18.5.1994, Kok. 1994, s. II-285, 36
kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on myös katsonut, että sellaisella kolmannella yrityksellä, jolla komissio on katsonut olevan
oikeutettu intressi esittää huomautuksia asetuksen N:o 17 soveltamismenettelyssä, on oikeus nostaa kanne (em. asia Metro v.
komissio, tuomion 6, 7 ja 11–13 kohta).

Asiakysymys
1.
Kantelun käsittely

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
39     Piau väittää ensiksi, että komissio on laiminlyönyt sille asetuksen N:o 17 3 artiklan nojalla tehdyn kantelun käsittelyyn
liittyvät velvollisuudet. Kun FIFA ei ilmoittanut komissiolle alkuperäisiä määräyksiä, komissio ei ottanut kantaa väitettyyn
rikkomukseen ja piti olettamana mahdollista poikkeusta kyseisistä määräyksistä. Sen menettely ei tapahtunut vilpittömässä
mielessä, jonka tulisi ohjata kansalaisten ja yhteisön välisiä suhteita, ja se oli vastoin oikeusvarmuuden periaatetta.
40     Kantaja väittää toiseksi, että komissio ei ole tutkinut eikä perustellut riidanalaista päätöstä suhteessa EY 82 artiklaan,
vaikka hänen kantelunsa koski myös tätä artiklaa, kuten hänen mukaansa ilmenee esimerkiksi kantajan ja komission välisestä
31.1. ja 30.3.2001 päivätystä kirjeenvaihdosta. Tutkimus ei koskenut EY 82 artiklaa, jota ei mainittu väitetiedoksiannossa.
Komissio on Piaun mukaan pettänyt hänen perustellun luottamuksensa, kun se ei ole tutkinut hänen kanteluaan tältä osin.
41     Komissio katsoo ensiksi, että ilmoituksen puuttuminen ei merkitse, että toimenpide, josta ei ole ilmoitettu, olisi yhteisön
oikeuden vastainen.
42     Vastaaja väittää toiseksi, että se ei ollut velvollinen tutkimaan ja perustelemaan päätöstään suhteessa EY 82 artiklaan, jota
ei mainittu kantelussa vaan johon kantaja vetosi myöhässä (28.9.2001), kun mikään seikka ei osoittanut, että tätä määräystä
olisi rikottu.
43     FIFA katsoo, että riidanalaista päätöstä ei tarvitse perustella suhteessa EY 82 artiklaan, jota kantelu ei koskenut ja johon
kantaja vetosi myöhässä. Sen mukaan komissio, joka saattoi hylätä kantelun yksin yhteisön edun puuttumisen perusteella, on
joka tapauksessa perustellut riidanalaisen päätöksen riittävästi suhteessa EY 82 artiklaan.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
44     Ensiksi siltä osin kuin kysymys on kantelun käsittelystä asetuksen N:o 17 yhteydessä, on muistettava, että komissiolla on
tällä alalla laaja harkintavalta (ks. vastaavasti asia C-119/97 P, Ufex ym. v. komissio, tuomio 4.3.1999, Kok. 1999, s. I-1341,
88 ja 89 kohta).
45     Käsiteltävänä olevassa asiassa Piau teki 23.3.1998 FIFAn pelaaja-agenttien toimintaa koskevia määräyksiä koskevan summaarisesti
laaditun kantelun, joka koski ”EY:n perustamissopimuksen [49] artiklaa ja sitä seuraavia artikloja, jotka koskevat palvelujen
tarjoamisen vapaata kilpailua”, viittaamatta tämän lisäksi asetukseen N:o 17. Komissio, jonka käsiteltäväksi oli saatettu
samaa asetusta koskeva toinen kantelu (ks. edellä 9 kohta), katsoi, että esitetyt tosiseikat herättivät tiettyjä kilpailuoikeudellisia
kysymyksiä ja että Piaun kantelu oli tehty asetuksen N:o 17 3 artiklan nojalla.
46     Komissio suoritti tämän jälkeen kilpailusääntöjen rikkomista koskevan hallinnollisen menettelyn, jonka osana se suoritti tutkimuksen
ja osoitti 19.10.1999 FIFAlle väitetiedoksiannon sekä kuuli asianosaisia 24.2.2000. On riidatonta, että tämä menettely johti
loppujen lopuksi siihen, että FIFA antoi 10.12.2000 pelaaja-agenttien toimintaa koskevat muutetut määräykset. Koska FIFAn
kyseisiin määräyksiin tekemät muutokset tyydyttivät komissiota, se katsoi, että menettelyä ei ollut syytä jatkaa, minkä se
ilmoitti Piaulle tälle 3.8.2001 asetuksen N:o 2842/98 6 artiklan nojalla osoittamassaan kirjeessä ja hylkäsi sitten tämän
tekemän kantelun 15.4.2002.
47     On ilmeistä, että komissio on menettelyllisestä näkökulmasta tarkasteltuna asianmukaisesti käyttänyt sille siis sovellettavassa
asetuksessa N:o 17 uskottua valtaa tutkiakseen kilpailua koskevan kantelun, kun otetaan huomioon sillä tällä alalla oleva
harkintavalta. Näin ollen komissio ei ole laiminlyönyt velvollisuuksiaan asiassa. Se, että alkuperäisistä määräyksistä ei
ollut ilmoitettu komissiolle, ei vaikuta menettelyn sääntöjenmukaisuuteen, koska ilmoittamatta jättäminen vaikutti ainoastaan
siten, että komissiolta poistui mahdollisuus tehdä päätös erityisesti siitä, myönnetäänkö asetuksesta EY 81 artiklan 3 kohdan
mukaisesti poikkeus, koska FIFA ei ollut saattanut sen käsiteltäväksi tätä koskevaa hakemusta. Lopuksi kantaja ei ole esittänyt
mitään todisteita sen toteen näyttämiseksi, että komissio ei olisi hänen kanteluaan käsitellessään toiminut vilpittömässä
mielessä tai että se olisi loukannut oikeusvarmuuden periaatetta.
48     Toiseksi siltä osin kuin kysymys on kantelun tutkimisesta ja riidanalaisen päätöksen perustelusta suhteessa EY 82 artiklaan,
asiakirja-aineistosta ilmenee, että 23.3.1998 jätetyssä kantelussa ei mainita EY 82 artiklaa. Piau on kuitenkin viitannut
tähän määräykseen 28.9.2001 päivätyssä kirjeessään, jossa hän ilmoitti vastauksenaan komission asetuksen N:o 2842/98 6 artiklan
nojalla tekemään ilmoitukseen pysyvänsä kantelussaan. Kantelija totesi siinä, että hänen mukaansa asiaa ei ollut tutkittu
suhteessa EY 82 artiklaan, vaikka FIFA väärinkäytti määräävää asemaa, ja että komissio oli 30.3.2001 päivätyssä kirjeessään
todennut, että hänen kantelunsa koski pääasiallisesti EY 81 ja EY 82 artiklaa.
49     Kantaja ei voi vedota perustellun luottamuksen suojaan komission 11.11.1998 ja 19.7.1999 FIFAlle osoittamien tietojensaantipyyntöjen,
joissa tarkasteltiin EY 81 ja EY 82 artiklan mahdollista rikkomista, sisältämien tietojen osalta. Tällaisia tietoja ei voida
rinnastaa täsmällisiin vakuutuksiin, jotka olisivat aiheuttaneet hänessä perusteltuja odotuksia (ks. esimerkiksi yhdistetyt
asiat T-485/94, T-491/93, T-494/93 ja T-61/98, Dreyfus ym. v. komissio, tuomio 8.11.2000, Kok. 2000, s. II-3659, 85 kohta).
Komissio ei myöskään sitten 19.10.1999 päivätyn väitetiedoksiannon jälkeen yksilöinyt EY 82 artiklan rikkomista, vaan ainoastaan
EY 81 artiklan rikkomisen.
50     Komissio puolestaan ei voi väittää, että se, että kantaja mainitsi vasta hallinnollisen menettelyn myöhäisessä vaiheessa EY
82 artiklan, vapauttaisi sen velvollisuudesta tutkia ja perustella riidanalaista päätöstä tältä osin. Niin kauan kuin hallinnollista
menettelyä ei ollut päätetty ja Piaun kantelusta ei ollut tehty päätöstä, komissio saattoi suorittaa uusia tutkimuksia, kun
esitettiin uusia väitteitä, joiden merkityksellisyys sen oli arvioitava.
51     Jos sitä vastoin komissio tutkittuaan ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka koskevat EY 82 artiklan soveltamista, katsoo
tutkimisen olevan tältä osin tarpeetonta tai perusteetonta, sen ei tarvitse jatkaa tutkintaa tältä osin (asia T-74/92, Ladbroke
v. komissio, tuomio 24.1.1995, Kok. 1995, s. II-115, 60 kohta).
52     Riidanalaisessa päätöksessä todetaan perusteluista suhteessa EY 82 artiklaan, että Piaun tätä säännöstä koskevat kommentit
ovat ”epäselviä siltä osin kuin kysymys on markkinoista, joilla FIFAlla on määräävä asema, ja siltä osin kuin kysymys on väitetystä
väärinkäytöstä”. Siinä todetaan, että FIFA ei toimi pelaajien asiamiesten markkinoilla, joilla pelaaja-agentit toimivat, ja
päätellään, että ”EY 82 artikla ei ole sovellettavissa käsiteltävänä olevassa asiassa sellaisena kuin kantelija on sen esittänyt”.
Nämä tiedot täyttävät käsiteltävänä olevassa tapauksessa perusteluvelvollisuuden, joka sitoo komissiota (em. asia Ladbroke
v. komissio, tuomion 60 kohta).
53     Edellä esitetystä seuraa, että Piau ei voi perustellusti väittää, että komissio olisi laiminlyönyt sille tehdyn kantelun käsittelemiseen
liittyviä velvollisuuksia. Kantajan tähän liittyen esittämät perusteet on näin ollen hylättävä.
2.
Yhteisön etu

Asianosaisten lausumat
54     Piau väittää, että hänen kanteluunsa liittyy yhteisön etu. Markkinat ovat ”luonteeltaan rajat ylittävät”, alkuperäisistä määräyksistä
ei ole kumottu kaikkein rajoittavimpia määräyksiä, ja muutettuihin määräyksiin ei voida soveltaa EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista
poikkeusta. Kilpailunvastaiset vaikutukset ovat edelleen olemassa, koska agentit, jotka ovat saaneet lisenssin alkuperäisten
määräysten mukaisesti, säilyttävät hankkimansa markkinaosuudet. Lisäksi EY 82 artikla on sovellettavissa. Piau ei voi saada
riittävää suojaa kansallisissa tuomioistuimissa.
55     Kantaja väittää ensiksi, että komissio on arvioinut virheellisesti pelaaja-agenttien toimintaa koskevia FIFAn määräyksiä.
Velvollisuus noudattaa seuraamusten uhalla FIFAn määräyksiä on hänen mukaansa ”palvelujen tarjoamisen vapaan kilpailun” sekä
sijoittautumisvapauden este ja tekee mahdottomaksi kaikkien sellaisten pelaaja-agenttien pääsyn markkinoille, joilla ei ole
lisenssiä. Muutettujen määräysten pelaaja-agenttien palkkiota koskeva määräys merkitsee sitä, että määrätään vahvistettu hinta,
mikä rajoittaa kilpailua. Sopimusmallin käytön edellyttäminen on sopimusvapauden vastaista, ja kansalliselle liitolle asetettu
velvollisuus lähettää sopimuksesta jäljennös FIFAlle ei takaa henkilötietojen suojaa. Kyseisiin määräyksiin liitetyt ammattikunnan
käyttäytymisohjeet jättävät sijaa mielivallalle. Muutetut määräykset eivät ole ammattia koskevan Ranskan lainsäädännön mukaisia;
kantajan mukaan Ranskan jalkapalloliitto on kuitenkin vedonnut näihin määräyksiin ja myöntänyt lisenssejä kansallista lainsäädäntöä
noudattamatta. Muutetuissa määräyksissä kielletään myös turvautuminen yleisiin tuomioistuimiin.
56     Piau väittää toiseksi, että muutettuihin määräyksiin ei voida soveltaa EY 81 artiklan 3 kohtaan perustuvaa poikkeusta, koska
mikään tämän määräyksen soveltamisedellytyksistä ei täyty. Rajoitukset eivät ole välttämättömiä, tarkoitukseensa soveltuvia
eivätkä oikeasuhteisia. Muutetut määräykset päinvastoin lakkauttavat kaiken kilpailun, kun yksin FIFAlla on oikeus myöntää
lisenssejä. Kantaja väittää, että julkilausutun tavoitteen – pelaajien suojeleminen ja pelaaja-agentin ammatin ammattietiikan
parantaminen – taustalla FIFAn todellinen aikomus on pelaaja-agentin ammatin täydellinen kontrollointi yritysvapauden ja syrjintäkiellon
periaatteen vastaisesti. Piau väittää myös, että ”urheilun erityispiirteisiin”, joiden nojalla voitaisiin poiketa yhteisön
kilpailuoikeudesta, ei voida vedota käsiteltävänä olevassa asiassa, koska kysymyksessä oleva toiminta ei ole suorassa yhteydessä
urheiluun.
57     Piau katsoo kolmanneksi, että FIFAlla on määräävä asema jalkapallomarkkinoilla ja että se käyttää väärin määräävää asemaansa
niitä lähellä olevilla pelaaja-agenttien palvelujen markkinoilla. Kantajan mukaan FIFA on yritysten yhteenliittymä ja muutetut
määräykset ovat yritysten yhteenliittymän päätös. Kun FIFA edustaa kaikkien ostajien etuja, se toimii monopsonina, ainoana
ostajana, joka asettaa tarjouksen tekijöille ehtonsa. Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö on seurausta määräysten pakottavuudesta.
Lisenssin saaneilla pelaaja-agenteilla on yhteinen määräävä asema, jota he käyttävät väärin FIFAn määräysten avulla. Pelaaja-agenttien
palvelujen markkinat on varattu yritysten yhteenliittymän jäsenille, ja agenteilla, joilla ei ole lisenssiä, ei ole pääsyä
näille markkinoille.
58     Piau toteaa neljänneksi, että koska muutetuissa määräyksissä asetetaan pelaaja-agentin ammattiin pääsyn edellytykseksi lisenssin
hallinta, määräykset ovat palvelujen tarjoamisen vapauden sekä yritysvapauden este. Kantaja väittää, että FIFAlla ei ole oikeutta
säännellä taloudellista toimintaa ja että komissio on implisiittisesti delegoinut sille vallan antaa määräyksiä palvelujen
tarjoamisen alalla jäsenvaltioille kuuluvaa toimivaltaa loukaten.
59     Komissio toteaa ensisijaisesti, että ei ole olemassa yhteisön etua, joka olisi perusteena menettelyn jatkamiselle, että kantelu
on tästä syystä hylätty oikein perustein ja että tämän vuoksi Piaun kanne ei ole perusteltu. Markkinoiden ”rajat ylittävä
luonne” ei merkitse välttämättä sitä, että kysymys on yhteisön edusta. Muutetuilla määräyksillä poistettiin merkittävimmät
rajoitukset. Alkuperäisten määräysten mahdollisesti edelleen olemassa olevat vaikutukset näkyvät siirtymätoimenpiteinä, joilla
taataan aikaisemman järjestelmän mukaisesti lisenssin saaneiden agenttien saavutetut oikeudet. Se, että kantelussa tuodaan
esiin määräävän aseman väitetty väärinkäyttö, ei yksin mahdollista päätelmää siitä, että asiaan liittyy yhteisön etu. Toisin
kuin kantaja väittää, ei ole estettä vireillepanoon yleisissä tuomioistuimissa.
60     Komissio toteaa toissijaisesti ensiksikin, että kantajan argumentaatio, joka perustuu kilpailuoikeuden ulkopuolisiin säännöksiin,
on jätettävä tutkimatta tai todettava perusteettomaksi, koska asetuksesta N:o 17 ja muista oikeudellisista perustoista ei
voida johtaa valtaa toimia yritysten yhteenliittymien suhteen muulla kuin yhteisön kilpailusääntöjen perusteella. Komissio
katsoo lisäksi, että yhteisön oikeudessa hyväksytään saavutettujen oikeuksien tunnustaminen ja että kantajan henkilötietojen
suojaa koskevat pelot ovat aiheettomia. Komissio toteaa, että vaikka pelaaja-agenttien ammatin organisoimista ei ole yhdenmukaistettu
yhteisön tasolla, FIFAn määräykset, joissa määritellään ammattiin pääsyn edellytykset maailmanlaajuisesti yhdenmukaisella
tavalla, eivät ole omiaan rajoittamaan pelaaja-agenttien vapaata liikkuvuutta.
61     Toiseksi komissio katsoo, että se ei ole arvioinut kyseisiä pelaajien suojaamiseen ja agenttien pätevyyden takaamiseen tähtääviä
määräyksiä virheellisesti. Lisenssijärjestelmä asettaa ammatin sisäisen organisaation puuttuessa oikeutettuja, välttämättömiä
ja oikeasuhteisia laadullisia rajoituksia. Lisäksi pääasialliset, erityisesti ammattiin pääsyä ja kokeen yksityiskohtaisia
menettelymääräyksiä koskevat rajoitukset on poistettu. Muutetut määräykset ovat oikeasuhteisia asetettuihin tavoitteisiin
nähden ja niissä otetaan huomioon urheilun erityispiirteet. Agenttien palkkiota koskeva määräys on pelkästään toissijainen
sääntö, joka jättää osapuolille laajan vapauden. Sopimusmalli ei rajoita osapuolten vapautta ja se, että sopimuksen kesto
on rajoitettu kahteen vuoteen, suosii kilpailua. Väitettä, joka koskee kieltoa turvautua yleisiin tuomioistuimiin, ei ole
näytetty toteen. Ammattitoiminnan käyttäytymisohjeet, jotka voivat olla yleisen edun vuoksi perusteltuja, ovat oikeasuhteisia
ja yhteisön kilpailuoikeuden mukaisia. Määräysten sitova luonne ja niissä asetetut seuraamukset kuuluvat luonnostaan sääntelyn
olemassaoloon.
62     Komissio toteaa kolmanneksi, että muutetut määräykset täyttävät EY 81 artiklan 3 kohdassa asetetut poikkeuksen myöntämisen
edellytykset. Niiden sisältämät rajoitukset, jotka perustuvat ammattietiikan ja ammattimaisuuden pyrkimyksiin, ovat oikeasuhteisia.
Kilpailua ei ole poistettu. Jo itse määräysten olemassaolo edesauttaa markkinoiden parempaa toimintaa ja on näin ollen taloudellisen
kehityksen osatekijä.
63     Komissio toteaa neljänneksi, että EY 82 artiklaa, joka koskee vain taloudellista toimintaa, ei voida soveltaa käsiteltävänä
olevassa tapauksessa, joka koskee puhdasta sääntelytoimintaa. FIFAa ei voida luokitella taloudelliseksi vallaksi eikä monopsoniksi,
eikä ”jalkapallomarkkinoita” lähellä olevilla markkinoilla ole näytetty toteen minkäänlaista väärinkäyttöä. FIFA ei edusta
seurojen eikä pelaajien taloudellisia intressejä. Lisenssin saaneet pelaaja-agentit muodostavat osaltaan heikosti keskittyneen
ammatin, jolla ei ole rakenteellisia sidoksia, eivätkä he siis käytä väärin yhteistä määräävää asemaa. Komissio katsoo kuitenkin,
että FIFA on yritysten yhteenliittymä ja että riidanalaiset määräykset ovat yritysten yhteenliittymän päätös.
64     FIFA toteaa ensiksi, että komissio on oikein perustein hylännyt Piaun kantelun yhteisön edun puuttumisen vuoksi. Sen mukaan
määräyksissä säilytetyt rajoitukset ovat luonteeltaan laadullisia. Ne eivät ole EY 81 artiklan 1 kohdassa kiellettyjä rajoituksia,
ja ne ovat oikeutettuja EY 81 artiklan 3 kohdan nojalla. Kantajan esiin tuomat edelleen olemassa olevat kilpailunvastaiset
vaikutukset eivät johdu kyseisistä määräyksistä, vaan agenttien toiminnasta. Markkinoiden rajat ylittävällä luonteella ei
ole vaikutusta siihen yhteisön etuun, joka asiaan saattaa liittyä.
65     FIFA toteaa toiseksi, että muutettuja määräyksiä ei voida pitää yritysten yhteenliittymän päätöksenä, koska ammattilaisseurat,
joita voidaan pitää yrityksinä, ovat vain vähemmistö kansallisten liittojen jäsenistöstä, jotka puolestaan ovat kansainvälisen
järjestön jäseniä. FIFAn antamat määräykset eivät ole siis ammattilaisseurojen tahdonilmaus. Muutetut määräykset eivät sisällä
tuntuvia kilpailunrajoituksia. Lisenssin hankkimista koskevat yksityiskohtaiset säännöt ovat nykyisin tyydyttävät. Ammattitoiminnan
vastuuvakuutus, jonka riittävyys määritellään objektiivisesti, on asianmukainen keino riitojen selvittämiseen. Agentin palkkiota
koskevat määräykset eivät ole rinnastettavissa hintojen vahvistamista koskevaan järjestelmään. Sopimusmalli sisältää klassiset
sopimusmääräykset, ja se ei vahingoita yksityiselämän suojaa. Ammattitoiminnan käyttäytymisohjeet, seuraamusjärjestelmä ja
riitojen ratkaisujärjestelmä eivät ole EY 81 artiklan vastaisia.
66     FIFA toteaa kolmanneksi, että muutettuihin määräyksiin olisi voitu soveltaa EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta. Nämä
määräykset ovat sen mukaan välttämättömiä, koska ammattia ei ole sisäisesti organisoitu eikä kansallista lainsäädäntöä asiasta
ole sekä koska jalkapallolla on maailmanlaajuinen ulottuvuus. Määräykset edistävät pelaaja-agenttien toiminnan ammattimaistumista
ja ammattietiikkaa; agenttien kasvava lukumäärä osoittaa, että kysymyksessä olevat määräykset eivät ole luonteeltaan rajoittavia.
67     FIFA katsoo neljänneksi, että EY 82 artikla ei ole sovellettavissa ja että se ei ole syyllistynyt määräävän aseman väärinkäyttöön.
FIFA huomauttaa, että se ei ole yritysten yhteenliittymä, ja katsoo, että käyttäessään käsiteltävänä olevassa asiassa sääntelyvaltaansa
se ei harjoita taloudellista toimintaa. FIFA toteaa, että kantaja ei missään hallinnollisen menettelyn vaiheessa vedonnut
”jalkapallomarkkinoihin” ja että se, että FIFA käyttää sääntelyvaltaa tarkasteltujen markkinoiden taloudellisiin toimijoihin
nähden, ei merkitse, että se toimisi näillä markkinoilla, ja vielä vähemmän sitä, että sillä olisi niillä määräävä asema.
Käsiteltävänä olevassa asiassa tarkoitetut agenttien markkinat eivät ole lähellä mitään sellaisia markkinoita, joilla FIFA
toimii. FIFAa ei myöskään voida luokitella monopsoniksi, koska se ei edusta seuroja eikä pelaajia niiden suhteissa agentteihin.
Lisenssin saaneilla pelaaja-agenteilla ei myöskään ole yhteistä määräävää markkina-asemaa, jota he käyttäisivät FIFAn määräysten
kautta.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
FIFAn pelaaja-agenttien toimintaa koskevien määräysten luonne
68     Komissio ei luokitellut riidanalaisessa päätöksessä pelaaja-agenttien toimintaa koskevia määräyksiä tai FIFAa näiden määräysten
laatijana suhteessa yhteisön oikeuteen, vaan se tarkasteli Piaun kantelua yhteisön kilpailuoikeuteen ja erityisesti EY 81
artiklaan nähden. Tämä määräys ja komissiolle annettu valta valvoa sen noudattamista koskevat kuitenkin yritysten tai yritysten
yhteenliittymien sopimuksia, päätöksiä ja menettelytapoja, ja tässä yhteydessä yhteisön oikeutta sovelletaan vain siltä osin
kuin kysymyksessä olevat toimet tai menettelyt ja niiden laatijat kuuluvat tämän määräyksen soveltamisalaan. Tuomioistuinkäsittelyn
yhteydessä komissio on katsonut, että FIFA on yritysten yhteenliittymä ja riidanalaiset määräykset ovat yritysten yhteenliittymän
päätös, ja vahvistanut näin väitetiedoksiannossaan esittämänsä analyysin, johon Piau yhtyy mutta josta FIFA on eri mieltä.
69     Siltä osin kuin ensiksi on kysymys yritysten yhteenliittymästä ja ilman, että olisi tarpeen ottaa kantaa siihen, onko hyväksyttävää,
että väliintulijan lausumat ovat vastoin sitä, mitä väliintulijan tukema asianosainen lausuu, on riidatonta, että FIFAn jäseninä
ovat kansalliset liitot, jotka kokoavat yhteen seurat, joille jalkapallon harjoittaminen on taloudellista toimintaa. Nämä
jalkapalloseurat ovat näin ollen EY 81 artiklassa tarkoitettuja yrityksiä, ja kansalliset liitot, joihin ne kuuluvat, ovat
samassa määräyksessä tarkoitettuja yritysten yhteenliittymiä.
70     Se, että kansallisiin liittoihin kuuluu niin sanottuja amatööriseuroja niin sanottujen ammattilaisseurojen lisäksi, ei ole
omiaan kyseenalaistamaan tätä arviota. Tältä osin on huomattava, että se, että urheiluliitto tai -järjestö yksipuolisesti
luokittelee urheilijat tai seurat harrastelijoiksi, ei itsessään sulje pois sitä, että nämä harjoittaisivat EY 2 artiklassa
tarkoitettua taloudellista toimintaa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-51/96 ja C-191/97, Deliège, tuomio 11.4.2000, Kok.
2000, s. I-2549, 46 kohta).
71     Lisäksi kansallisten liittojen, joiden FIFAn sääntöjen mukaan on osallistuttava sen järjestämiin kilpailuihin, on suoritettava
FIFAlle prosenttiosuus kunkin kansainvälisen ottelun bruttotuotosta, ja koska niillä on samojen sääntöjen mukaisesti FIFAn
ohella levitys- ja lähetysoikeudet kyseisten urheilutapahtumien osalta, ne harjoittavat myös tämän vuoksi taloudellista toimintaa
(ks. vastaavasti asia T-46/92, Scottish Football v. komissio, tuomio 9.11.1994, Kok. 1994, s. II-1039). Näin ollen ne ovat
EY 81 artiklassa tarkoitettuja yrityksiä.
72     Koska kansalliset liitot ovat yritysten yhteenliittymiä ja harjoittamansa taloudellisen toiminnan vuoksi myös yrityksiä, FIFA
on kansalliset liitot yhteen kokoavana liittona myös EY 81 artiklassa tarkoitettu yritysten yhteenliittymä. Tätä määräystä
sovelletaan yhteenliittymiin, jos niiden toiminnalla tai niihin kuuluvien yritysten toiminnalla pyritään saamaan aikaan siinä
mainittuja vaikutuksia (asia 71/74, Frubo v. komissio, tuomio 15.5.1975, Kok. 1975, s. 563, 30 kohta). Se oikeudellinen perusta,
jonka nojalla yritykset tekevät päätöksensä, ja se oikeudellinen luonnehdinta, joka tälle oikeudelliselle perustalle eri kansallisissa
oikeusjärjestyksissä on annettu, on yhteisön kilpailusääntöjen sovellettavuuden kannalta vailla merkitystä (asia 123/83, BNIC,
tuomio 30.1.1985, Kok. 1985, s. 391, 17 kohta).
73     Toiseksi yritysten yhteenliittymän käsitteen osalta asiakirja-aineistosta ilmenee, että pelaaja-agentin toiminnan tarkoituksena
on itse muutettujen määräysten sanamuodon mukaisesti ”palkkiota vastaan asianmukaisesti saattaa pelaaja ja seura tai kaksi
seuraa yhteen tarkoituksena saada aikaan pelaaja- tai siirtosopimus”. Näin ollen kysymys on palvelujen tarjoamista koskevasta
taloudellisesta toiminnasta, joka ei kuulu urheilun erityispiirteiden alaan, sellaisena kuin ne on määritelty oikeuskäytännössä
(asia 13/76, Donà, tuomio 14.7.1976, Kok. 1976, s. 1333, Kok. Ep. III, s. 177, 14 ja 15 kohta; asia C-415/93, Bosman, tuomio
15.12.1995, Kok. 1995, s. I-4921, 127 kohta; em. asia Deliège, tuomion 64 ja 69 kohta sekä asia C-176/96, Lehtonen ja Castors
Braine, tuomio 13.4.2000, Kok. 2000, s. I-2681, 53–60 kohta).
74     FIFA on antanut pelaaja-agenttien toimintaa koskevat määräykset oman toimivaltansa perusteella eikä sellaisen norminantovallan
perusteella, jonka viranomaiset olisivat sille delegoineet urheilutoimintaa koskevan yleisen edun mukaiseksi tunnustetun tehtävän
puitteissa (ks. vastaavasti asia C-309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I-1577, 68 ja 69 kohta). Nämä määräykset
eivät myöskään liity urheiluseurojen vapauteen järjestää sisäinen organisaationsa (em. asia Bosman, tuomion 81 kohta ja em.
asia Deliège, tuomion 47 kohta).
75     Toisaalta koska nämä määräykset sitovat FIFAn jäseninä olevia kansallisia liittoja, joiden on laadittava samanlaiset määräykset
ja hyväksytettävä ne FIFAlla, sekä seuroja, pelaajia ja pelaaja-agentteja, ne ilmaisevat FIFAn tahtoa yhtenäistää jäsentensä
käyttäytymistä pelaaja-agenttien toiminnan osalta. Ne ovat näin ollen EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sellaisen yritysten
yhteenliittymän päätös (asia 45/85, Verband der Sachversicherer v. komissio, tuomio 27.1.1987, Kok. 1987, s. 405, Kok. Ep.
IX, s. 9, 29–32 kohta ja em. asia Wouters ym., tuomion 71 kohta), jonka on noudatettava yhteisön kilpailusääntöjä, kun tällaisella
päätöksellä on vaikutuksia yhteisössä.
76     Siltä osin kuin kysymys on kantajan riitauttamasta FIFAn oikeudesta antaa tällaisia määräyksiä, joilla ei ole urheiluun liittyvää
tarkoitusta, vaan joilla säännellään kyseisen urheilulajin reuna-alueelle liittyvää taloudellista toimintaa ja joilla vaikutetaan
perusvapauksiin, voidaan todellakin pohtia sitä norminantovaltaa, jonka FIFAn kaltainen yksityinen järjestö, jonka sääntöjen
mukainen päätarkoitus on jalkapallon edistäminen (ks. edellä 2 kohta), katsoo itsellään olevan, ottaen huomioon ne jäsenvaltioiden
yhteiset periaatteet, joihin Euroopan unioni perustuu.
77     Itse periaatetta sellaisen taloudellisen toiminnan sääntelystä, joka ei koske urheilun erityispiirteitä eikä urheilujärjestöjen
sisäisen organisaation järjestämisvapautta ja joka tapahtuu FIFAn kaltaisen yksityisoikeudellisen elimen toimesta ilman, että
viranomainen olisi sille tätä valtaa delegoinut, ei voida lähtökohtaisesti pitää yhteensopivana yhteisön oikeuden kanssa,
erityisesti siltä osin kuin kysymys on kansalaisvapauksien ja taloudellisten vapauksien asianmukaisesta kunnioittamisesta.
78     Tällaiset määräykset, jotka kuuluvat taloudellisen toiminnan alaan ja vaikuttavat perusvapauksiin, kuuluvat lähtökohtaisesti
viranomaisten toimivaltaan. Käsiteltävänä olevassa asiassa FIFAn käyttämää norminantovaltaa on kuitenkin, kun kansallinen
lainsäädäntö lähes kokonaan puuttuu, tarkasteltava vain siltä osin kuin se vaikuttaa kilpailusääntöihin, joihin nähden riidanalaisen
päätöksen laillisuutta on arvioitava, ilman, että sitä oikeudellista perustaa koskeviin seikkoihin, jonka nojalla FIFA voi
käyttää sääntelyvaltaa – olivatpa ne sitten kuinka merkittäviä hyvänsä – voitaisiin tässä yhteydessä kohdistaa tuomioistuinvalvontaa.
79     Käsiteltävänä oleva kanne koskee sellaisen päätöksen laillisuutta, jonka komissio on tehnyt asetuksen N:o 17 nojalla tehdyn
kantelun johdosta, jonka käsittelyssä komissio ei voinut käyttää muuta kuin sillä tässä yhteydessä olevaa valtaa. Tuomioistuinvalvonta
rajoittuu välttämättä kilpailusääntöihin ja siihen, millä tavoin komissio on arvioinut sitä, miten FIFAn määräykset ovat loukanneet
niitä. Tämä valvonta ulottuu näin ollen siihen, onko muita perustamissopimuksen määräyksiä noudatettu, vain siltä osin kuin
niiden mahdollinen laiminlyönti osoittaisi kilpailusääntöjen samanaikaista rikkomista. Se voi koskea perustavanlaatuisten
periaatteiden mahdollista loukkaamista vain, jos tämä tapahtuisi kilpailusääntöjä rikkomalla.
Sen arviointi, liittyykö kanteluun yhteisön etu
80     Riidanalaisessa päätöksessä hylätään Piaun kantelu sillä perusteella, että menettelyn jatkamiseen ei liity yhteisön etua.
On huomattava, että yhtäältä kanteluun liittyvän yhteisön edun arviointi perustuu kunkin yksittäisen asian tosiseikkoihin
ja oikeudellisiin seikkoihin, jotka voivat vaihdella huomattavastikin tapauksen mukaan, eivätkä ennalta määrättyihin arviointiperusteisiin,
joiden soveltaminen olisi pakollista (ks. vastaavasti em. asia Ufex ym. v. komissio, tuomion 79 ja 80 kohta). Toisaalta komission,
jonka EY 85 artiklan 1 kohdan mukaan on huolehdittava EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisesta, edellytetään määrittelevän ja
panevan täytäntöön yhteisön kilpailupolitiikan, ja sillä on tätä varten harkintavaltaa kantelujen käsittelemisessä. Tämä harkintavalta
ei kuitenkaan ole rajaton, ja komission on kussakin yksittäistapauksessa arvioitava kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus
ja kesto sekä se, kuinka pysyviä niiden vaikutukset ovat (ks. vastaavasti em. asia Ufex ym. v. komissio, tuomion 88, 89, 93
ja 95 kohta).
81     Lisäksi komissiolla tällä alalla olevan harkintavallan käyttämisen tuomioistuinvalvonta ei saa johtaa siihen, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin korvaa komission yhteisön etua koskevan arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan tuomioistuinvalvonnan
tarkoituksena on sen selvittäminen, ettei riidanalainen päätös perustu asiallisesti virheellisiin tosiseikkoihin tai ettei
siihen liity oikeudellista virhettä, ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä (asia T-115/99, SEP v. komissio,
tuomio 14.2.2001, Kok. 2001, s. II-691, 34 kohta).
82     Käsiteltävänä olevassa tapauksessa komission yhteisön edun puuttumista koskeva arviointi perustuu kolmeen seikkaan, nimittäin
siihen, että alkuperäisistä määräyksistä rajoittavimmat on kumottu, siihen, että muutettuihin määräyksiin voidaan soveltaa
EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta, ja siihen, että EY 82 artikla ei ole sovellettavissa.
–       Alkuperäisten määräysten sisältämien merkittävimpien rajoitusten kumoaminen
83     Riidanalaisessa päätöksessä todetaan aivan ensiksi, että 20.5.1994 annettujen määräysten sisältämät merkittävimmät rajoitukset
kumottiin 20.12.2000 annetuilla määräyksillä. Päätöksessä tarkastellaan FIFAn määräyksiä viiden otsikon alla, jotka koskevat
pelaaja-agenttien koetta, vakuutusta, ammattitoiminnan käyttäytymisohjeita, palkkion vahvistamista ja sopimusmallia.
84     Ensiksi komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä kokeen osalta, että hakijoiden on osallistuttava monivalintakysymyksistä
koostuvaan kirjalliseen kokeeseen, jota koskevat yksityiskohtaiset menettelytavat ja ajankohta, jotka täsmennetään muutettujen
määräysten liitteessä, ovat maailmanlaajuisesti yhdenmukaiset. Komissio toteaa, että nykyään määrätään kaksiportaisesta muutoksenhakujärjestelmästä
ja että Euroopan unionin kansalaisten osalta asumisen kahden vuoden kestoa koskeva vaatimus poistettiin kyseisiin määräyksiin
3.4.2002 tehdyllä muutoksella. Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että lisenssin saamisedellytyksenä oleva nuhteettoman
maineen vaatimus, jota on tulkittava kansallisen lainsäädännön mukaan, tarkoittaa Piaun asuinvaltiossa Ranskassa sitä, että
asianomaista ei ole tuomittu rikoksesta rangaistukseen. Lopuksi komissio ei pidä kantajan väitteitä mielivallasta perusteltuina.
85     Toiseksi komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että vaatimus vakuuden asettamisesta korvattiin ammattitoiminnan vastuuvakuutuksella,
jota edellytetään kaikilta ja jonka perusteena käytetään pelaaja-agentin liikevaihtoa, joka on objektiivinen arviointiperuste.
Vakuutus voidaan ottaa missä tahansa unionin jäsenvaltiossa eri vakuutusyhtiöissä. Tältä osin FIFA esitti vastauksenaan edellä
26 kohdassa mainittuihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin esimerkkejä ammattitoiminnan vastuuvakuutussopimuksista,
joita 12 Euroopan unionissa tai ETA-alueella toimivaa vakuutusyhtiötä oli ehdottanut pelaaja-agenteille. Riidanalaisessa päätöksessä
todetaan myös, että vaadittu vakuutusturva, jonka on katettava kaikki välitystoiminnasta mahdollisesti aiheutuvat riskit,
ei vaikuta suhteettomalta esimerkiksi vapaiden ammatin harjoittajien ammattitoiminnan vastuuvakuutuksella katettaviin riskeihin
nähden.
86     Kolmanneksi komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä ammattitoiminnan käyttäytymisohjeiden osalta, että nämä muutettujen
määräysten liitteenä olevat ohjeet, joihin sisältyvät hyvän ammattikäyttäytymisen perusperiaatteet, joissa erityisesti viitataan
ammattiylpeyteen, rehellisyyteen, lojaliteettiin, objektiivisuuteen, avoimuuteen, vilpittömyyteen, oikeudenmukaisuuteen ja
kohtuullisuuteen, eivät merkitse pelaaja-agenteille suhteetonta velvoitetta.
87     Neljänneksi komissio tarkastelee riidanalaisessa päätöksessä pelaaja-agenttien palkkion vahvistamisen osalta määräysten 12
artiklaa, jonka mukaan agentin palkkio lasketaan suhteessa pelaajan bruttotuloihin ja jonka mukaan palkkio on viisi prosenttia
mainituista tuloista, jolleivät osapuolet sovi asiasta toisin. Komissio katsoo, että tässä määräyksessä käytetään objektiivista
ja avointa arviointiperustetta (pelaajan bruttotulot) ja se on vain toissijainen riitojenratkaisumekanismi.
88     Viidenneksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että Piaun väite, jonka mukaan se, että pelaajan ja pelaaja-agentin välillä
allekirjoitetun sopimuksen jäljennös on lähetettävä rekisteröimistä varten asianomaiselle kansalliselle liitolle, loukkaa
yksityiselämän suojaa, ei ole kysymys, jota voitaisiin käsitellä yhteisön kilpailusääntöjen avulla.
89     Riidanalaisesta päätöksestä ei siis ilmene, että komissio, joka on huolellisesti tutkinut kantajan esittämät seikat, olisi
jättänyt noudattamatta edellä 80 ja 81 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmeneviä velvollisuuksiensa laajuutta koskevia
periaatteita.
90     Komissio ei ole arvioinut virheellisesti edellä 84–88 kohdassa tarkasteltuja muutettuja määräyksiä, kun se on katsonut, että
koe täyttää riittävät objektiivisuuden ja avoimuuden takeet ja että ammattitoiminnan vastuuvakuutusvelvollisuus ei ole suhteeton
vaatimus, ja kun se on pelaaja-agenttien palkkiota koskevien määräysten osalta implisiittisesti hylännyt käsityksen siitä,
että kilpailuoikeuden näkökulmasta kyse on määrähintojen vahvistamisesta (yhdistetyt asiat T-213/95 ja T-18/96, SCK ja FNK
v. komissio, tuomio 22.10.1997, Kok. 1997, s. II-1739, 158, 159 ja 161–164 kohta).
91     Piaun tässä tuomioistuimessa kehittelemä muutettujen määräysten sisältöä koskeva argumentaatio, joka koskee näissä määräyksissä
asetettua velvoitetta noudattaa FIFAn laatimia sääntöjä, sopimusmallin sisältöä, seuraamusjärjestelmää ja oikeussuojakeinoja,
eivät horjuta tätä arviointia.
92     Ensiksikin pelaaja-agenttien velvollisuus noudattaa erityisesti FIFAn pelaajasiirtoja koskevia määräyksiä ei itsessään näytä
olevan kilpailusääntöjen vastainen, ja täsmennyksenä todettakoon, että FIFAn pelaajasiirtoja koskevia määräyksiä, jotka eivät
olleet Piaun kantelun kohteena, ei tutkita käsiteltävänä olevassa asiassa, johon ne eivät kuulu. Kun kantajalta tiedusteltiin
tästä seikasta suullisessa käsittelyssä, hän ei – kuten ei kirjelmissäänkään – täsmentänyt, millä tavoin velvollisuus noudattaa
FIFAn määräyksiä vaikuttaa kilpailuun.
93     Toiseksi agentin ja pelaajan välisen sopimuksen sisältöä koskevat määräykset, joiden mukaan kirjallisessa sopimuksessa on
täsmennettävä agentin palkkion määräytymisen arviointiperusteet ja menettelytavat, minkä lisäksi sopimuksen kesto voi olla
kerrallaan enintään kaksi vuotta, vaikka sopimus onkin uudistettavissa, eivät ole osoituksena kilpailun vahingoittamisesta.
Sopimusten keston rajoittaminen kahteen vuoteen, mikä ei estä sitoumuksen uudistamista, vaikuttaa edesauttavan markkinoiden
joustavuutta ja näin ollen kilpailua. Tämä sopimussuhteiden suhteellisen suppea sääntely vaikuttaa pikemminkin myötävaikuttavan
osapuolten välisten taloudellisten ja oikeudellisten suhteiden turvaamiseen kilpailua uhkaamatta.
94     Kolmanneksi edellä 16 kohdassa lyhyesti esitetty seuraamusjärjestelmä, siltä osin kuin se saattaisi vaikuttaa kilpailusääntöihin,
vaikuttaa hyväksyttävältä. Muutetuista määräyksistä ilmenee, että agentteihin, pelaajiin ja seuroihin sovellettavia seuraamuksia
ovat moite, huomautus ja varoitus; agenteille voidaan määrätä lisenssin määräaikainen menetys tai lisenssin menetys, pelaajille
enintään kolmen kuukauden pituinen pelikielto ja seuroille vähintään kolmen kuukauden pituinen kielto, mitä ei voida pitää
ilmeisen liiallisena, kun kysymys on ammattitoimintaan liittyvien seuraamusten järjestelmästä. Lisäksi pelaajille ja seuroille
määrättävien sakkojen määrää on alennettu alkuperäisten määräysten mukaisista määristä. Piau ei myöskään ole esittänyt mitään
seikkaa, joka osoittaisi, että tätä määräystä sovellettaisiin mielivaltaisesti ja syrjivästi ja samalla kilpailua vahingoittavasti.
95     Neljänneksi siltä osin kuin kysymyksessä on mahdollisuus saada oikeussuojaa yleisissä tuomioistuimissa, ja jos oletetaan,
että muutetuilla määräyksillä voisi tältä osin olla vaikutusta kilpailusääntöihin, FIFAn ja komission ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen edellä mainittuihin (ks. edellä 26 kohta) kysymyksiin antamista vastauksista ilmenee, että riippumatta kansallisten
liittojen tai pelaajan asemaa käsittelevän komitean, joka on toimivaltainen pelaaja-agenttien osalta, tekemiä päätöksiä koskevasta
muutoksenhakumenettelystä urheilun välimieslautakunnassa, asianomaiset voivat aina saattaa asian yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi
erityisesti vedotakseen oikeuksiin, joita heillä on kansallisen oikeuden tai yhteisön oikeuden nojalla, minkä lisäksi urheilun
välimieslautakunnan päätöksistä voidaan nostaa kumoamiskanne Sveitsin valaliiton korkeimmassa oikeudessa. Kantaja, joka on
istunnossa viitannut kansallisiin tuomioistuinmenettelyihin liittyviin vaikeuksiin ja hitauteen, ei ole kuitenkaan osoittanut,
että hänellä ei olisi ollut käytettävissään mitään oikeussuojakeinoja yleisissä tuomioistuimissa, eikä etenkään sitä, että
kilpailuun olisi tämän vuoksi vaikutettu.
96     Edellä esitetystä tarkastelusta seuraa, että Piaun kilpailuoikeuteen perustuvat lausumat eivät horjuta päätelmää, jonka mukaan
komissio on saattanut oikein perustein katsoa, että kyseisten määräysten sisältämät merkittävimmät rajoitukset on kumottu.
Kantajan tältä osin esittämä argumentaatio on näin ollen hylättävä.
97     On myös hylättävä ne kantajan lausumat, jotka eivät liity kilpailuoikeuteen, koska ne eivät osoita kilpailusääntöjen rikkomista.
Piau ei ole osoittanut, että hänen esittämänsä perusteet ja perustelut, joiden mukaan sopimusvapautta on rikottu, FIFAn määräykset
ovat Ranskan lainsäädännön kanssa ristiriidassa ja henkilötietojen suojaa on loukattu, osoittaisivat, että kilpailusääntöjä
on rikottu. Hänen lausumansa, joita ei myöskään ole vahvistettu todisteilla, on näin ollen hylättävä tehottomina kilpailua
koskevassa oikeusriidassa.
98     Ei voida myöskään hyväksyä Piaun väitettä, jonka mukaan kilpailun vastaiset vaikutukset säilyivät sen vuoksi, että alkuperäisten
määräysten mukaisesti lisenssin saaneet agentit säilyttivät lisenssinsä. Yhtäältä kantaja ei ole näyttänyt toteen, että tämä
seikka itsessään aiheuttaisi kilpailunvastaisia vaikutuksia. Toisaalta oikeusvarmuuden periaate estää sen, että kyseenalaistetaan
oikeusasema, jonka osalta ei ole näytetty, että se olisi hankittu lainvastaisesti (ks. vastaavasti asia T-498/93, Dornonville
de la Cour v. komissio, tuomio 30.11.1994, Kok. H. 1994, s. I-A-257 ja II-813, 46–49 ja 58 kohta). Lisäksi, kuten yhteisöjen
tuomioistuin on todennut tutkintotodistusten tunnustamisen siirtymätoimenpiteistä, joita koskeva oikeuskäytäntö on sovellettavissa
käsiteltävänä olevaan asiaan, tällaisessa tapauksessa on sallittua säilyttää saavutetut oikeudet (asia C-447/93, Dreessen,
tuomio 9.8.1994, Kok. 1994, s. I-4087, 10 kohta ja yhdistetyt asiat C-69/96–C-79/96, Garofalo ym., tuomio 16.10.1997, Kok.
1997, s. I-5603, 29–33 kohta).
99     Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että komissio ei ole tehnyt ilmeistä virhettä arvioidessaan kysymyksessä olevia määräyksiä
ja alkuperäisten määräysten kilpailunvastaisten vaikutusten väitettyä pysyvyyttä, jotka olivat Piaun alkuperäisen kantelun
perusteena. Kantaja ei ole näin ollen perustellusti väittänyt, että alkuperäisiin määräyksiin sisältyneitä merkittävimpiä
rajoituksia ei olisi kumottu ja että kilpailunvastaiset vaikutukset olisivat säilyneet sen vuoksi, että ne on pysytetty muutetuissa
määräyksissä.
–       EY 81 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen soveltaminen muutettuihin määräyksiin
100   Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että lisenssin pakottavuus voidaan perustella ja että muutettuihin määräyksiin
voidaan soveltaa EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta. Se toteaa, että lisenssijärjestelmällä, jossa asetetaan pikemminkin
laadullisia kuin määrällisiä rajoituksia, pyritään suojaamaan pelaajia ja seuroja ja ottamaan huomioon erityisesti pelaajille,
joiden ura on lyhyt, huonosti neuvotelluista siirroista aiheutuvat riskit. Se katsoo, että koska tällä hetkellä pelaaja-agenttien
ammattia ei ole sisäisesti organisoitu ja koska kansalliset lainsäädännöt ovat yleisluonteisia, lisenssijärjestelmään olennaisesti
kuuluva rajoitus on oikeasuhteinen ja välttämätön.
101   Itse FIFAn asettama lisenssiperiaate, joka on pelaaja-agentin ammatin harjoittamisen edellytyksenä, on tähän taloudelliseen
toimintaan ryhtymisen este ja vaikuttaa näin ollen väistämättä kilpailuun. Näin ollen se voidaan sallia vain siltä osin kuin
EY 81 artiklan 3 kohdassa mainitut edellytykset täyttyvät sillä tavoin, että muutettuihin määräyksiin voitaisiin soveltaa
tämän määräyksen mukaista poikkeusta, kun on näytetty, että lisenssiperiaate edistää taloudellista kehitystä, että siinä jätetään
käyttäjille kohtuullinen osuus saatavasta hyödystä, että siinä asetetaan vain rajoituksia, jotka ovat välttämättömiä näiden
tavoitteiden saavuttamiseksi, ja että se ei poista kilpailua.
102   Määräysten antamisen ja itse pakollisen lisenssin periaatteen, joka on kysymyksessä olevan järjestelmän ydin, perustelemiseksi
on vedottu useisiin eri oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin. Näyttää ensiksi siltä, että yhteisössä yksin Ranska on
antanut urheiluagentin ammattia koskevan säännöstön. Lisäksi on riidatonta, että pelaaja-agentin ammattia ei nykyään ole organisoitu
sisäisesti. On myös riidatonta, että pelaaja-agenttien tietyt menettelytavat ovat aiemmin voineet aiheuttaa taloudellista
tai ammatillista vahinkoa pelaajille ja seuroille. FIFA on selittänyt, että kyseiset määräykset antaessaan sillä oli kaksi
tavoitetta eli pelaaja-agentin toiminnan ammattimaistaminen ja ammattietiikan parantaminen pelaajien, joiden ura on lyhyt,
suojelemiseksi.
103   Toisin kuin kantaja väittää, lisenssijärjestelmä ei poista kilpailua. Enemmän kuin ammattiin pääsyä koskevaa määrällistä rajoitusta
se merkitsee laadullista valintaa, joka on omiaan täyttämään pelaaja-agentin ammatin ammattimaistamisen tavoitteen. FIFAn
istunnossa esittämät numerotiedot päinvastoin tukevat sitä, että tämän ammatin harjoittajien määrä on kasvanut. FIFA ilmoitti,
kenenkään tätä kiistämättä, että kun se laski vuonna 1996 eli alkuperäisten määräysten voimaan tullessa pelaaja-agenttien
lukumääräksi 214, se arvioi vuoden 2003 alussa heidän lukumääräkseen 1 500, minkä lisäksi 300 hakijaa oli suorittanut hyväksytysti
tämän vuoden maaliskuussa ja syyskuussa järjestetyn kokeen.
104   Kun otetaan huomioon edellä 102 ja 103 kohdassa mainitut seikat ja pelaaja-agentin toiminnan harjoittamisen tämänhetkiset
olosuhteet, joita luonnehtii se, että kansallinen lainsäädäntö puuttuu lähes yleisesti ja agentit eivät ole järjestäytyneet
kollektiivisesti, komissio ei ole syyllistynyt ilmeiseen arviointivirheeseen, kun se on katsonut, että lisenssin pakollisuudesta
aiheutuviin rajoituksiin voidaan soveltaa EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta, ja varannut lisäksi oikein perustein
itselleen oikeuden kyseisten määräysten uudelleen tarkasteluun. Piaun tältä osin esittämä argumentaatio on näin ollen hylättävä.
105   Samoin on hylättävä tehottomana kantajan väite, jonka mukaan urheilun erityispiirteisiin ei voida vedota kilpailusäännöistä
tehtävän poikkeuksen oikeuttamiseksi. Riidanalainen päätös ei perustu tällaiseen poikkeukseen, ja siinä tarkastellaan pelaaja-agentin
toiminnan harjoittamista taloudellisena toimintana ilman, että väitettäisiin, että se voitaisiin hyväksyä urheilun erityispiirteiden
alaan, johon se ei tosiasiallisesti kuulu.
106   On hylättävä myös Piaun väitteet siitä, että yritysvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta on loukattu, koska kantaja
ei ole näyttänyt toteen, että hänen esittämänsä väitteet paljastaisivat kilpailusääntöjen rikkomisen, joka estäisi mahdollisuuden
soveltaa EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta muutettuihin määräyksiin.
–       EY 82 artiklan soveltumattomuus
107   Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että EY 82 artikla ei ole sovellettavissa käsiteltävänä olevassa asiassa, sellaisena
kuin kantaja on sen esittänyt, koska FIFA ei toimi pelaajien asiamiesten markkinoilla.
108   EY 82 artiklassa kielletään yhden tai useamman yrityksen määräävän aseman väärinkäyttö yhteismarkkinoilla tai niiden merkittävällä
osalla.
109   Tämä määräys koskee yhden tai useamman taloudellisen toimijan käyttäytymistä, kun nämä käyttävät tai tämä käyttää väärin taloudellista
valtaansa tavalla, joka mahdollistaa yritykselle toimivan kilpailun säilyttämisen estämisen relevanteilla markkinoilla tarjoamalla
sille mahdollisuuden toimia kilpailijoistaan, asiakkaistaan ja lopulta kuluttajista huomattavan riippumattomalla tavalla (yhdistetyt
asiat C-395/96 P ja C-396/96 P, Compagnie maritime belge transports ym. v. komissio, tuomio 16.3.2000, Kok. 2000, s. I-1365,
34 kohta).
110   EY 82 artiklaan sisältyvällä ilmaisulla ”useampi yritys” tarkoitetaan sitä, että kaksi – tai enemmän kuin kaksi – oikeudellisesti
toisistaan riippumatonta taloudellista yksikköä voi olla määräävässä asemassa edellyttäen, että ne taloudelliselta kannalta
katsoen esiintyvät tai toimivat yhdessä tietyillä markkinoilla yhtenä kollektiivisena yksikkönä (em. yhdistetyt asiat Compagnie
maritime belge transports ym. v. komissio, tuomion 36 kohta).
111   Yhteisen määräävän aseman olemassaolon toteaminen edellyttää näet kolmen edellytyksen samanaikaista täyttymistä: ensinnäkin
kunkin määräävässä asemassa olevan oligopolin jäsenistä on voitava saada tieto muiden jäsenten käyttäytymisestä, jotta voitaisiin
tarkistaa, noudattavatko ne samaa toimintalinjaa vai eivät; toiseksi hiljaisen yhteistoiminnan on oltava pitkäkestoista eli
on oltava yllykkeitä olla poikkeamatta yhteisestä toimintalinjasta markkinoilla; kolmanneksi nykyisten ja potentiaalisten
kilpailijoiden sekä kuluttajien ennakoitavissa oleva reaktio ei vaaranna yhteisestä toimintalinjasta odotettavia tuloksia
(asia T-342/99, Airtours v. komissio, tuomio 6.6.2002, Kok. 2002, s. II-2585, 62 kohta ja asia T-374/00, Verband der freien
Rohrwerke ym. v. komissio, tuomio 8.7.2003, 121 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
112   Käsiteltävänä olevassa asiassa kysymyksessä olevissa määräyksissä tarkoitetut markkinat ovat palvelujen tarjoamisen markkinat,
joilla ostajina ovat pelaajat ja seurat ja myyjinä pelaaja-agentit. Näillä markkinoilla FIFAn, josta edellä (69–72 kohta)
on todettu, että se on toisen asteen liittona yritysten eli seurojen ilmentymä, voidaan katsoa toimivan jalkapalloseurojen
lukuun.
113   FIFAn pelaaja-agenttien toimintaa koskevien määräysten kaltaisen päätöksen seurauksena voi niitä täytäntöön pantaessa olla,
että kyseisillä markkinoilla toimivat yritykset eli seurat esiintyvät näillä markkinoilla yhtenä yksikkönä niiden kilpailijoihin,
kauppakumppaneihin ja kuluttajiin nähden (em. yhdistetyt asiat Compagnie maritime belge transports ym., tuomion 44 kohta).
114   Määräykset sitovat FIFAn jäseninä olevia kansallisia liittoja ja niihin kuuluvia seuroja, joten niiden käyttäytyminen vaikuttaa
olevan pysyvästi sidoksissa sääntöihin, jotka ne hyväksyvät ja joita muiden toimijoiden (pelaajat ja pelaaja-agentit) puolestaan
on noudatettava, koska muutoin niille määrätään seuraamuksia, minkä vuoksi nämä määräykset voivat johtaa heidän ja erityisesti
pelaaja-agenttien poissulkemiseen markkinoilta. Edellä 110 ja 111 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetuin tavoin
tällainen tilanne on ominainen seurojen yhteiselle määräävälle asemalle pelaaja-agenttien palvelujen markkinoilla, koska seurat
niillä määräyksillä, joihin ne ovat liittyneet, asettavat edellytykset, joiden nojalla kysymyksessä olevia palveluja tarjotaan.
115   On keinotekoista väittää, että FIFAlla, jonka johtamisvalta jalkapallourheiluun ja siihen liittyvään taloudelliseen toimintaan,
kuten käsiteltävänä olevassa tapauksessa pelaaja-agenttien toimintaan, on tosiasia, ei olisi yhteistä määräävää asemaa pelaaja-agenttien
palvelujen tarjoamisen markkinoilla sillä perusteella, että se ei toimi näillä markkinoilla.
116   Sillä, että FIFA ei itse ole taloudellinen toimija eikä pelaaja-agenttien tarjoamien palvelujen ostaja kyseisillä markkinoilla,
ja sillä, että sen puuttuminen asiaan on lähtöisin norminantotoiminnasta, jota sillä on oikeus harjoittaa pelaaja-agenttien
taloudelliseen toimintaan nähden, ei ole merkitystä EY 82 artiklan soveltamisen kannalta, koska FIFA on kansallisten liittojen
ja seurojen, jotka ovat pelaaja-agenttien palvelujen tosiasiallisia ostajia, ilmentymä ja se toimii näin ollen näillä markkinoilla
jäsentensä välityksellä.
117   Sitä vastoin siltä osin kuin kysymys on väitetystä määräävän aseman väärinkäytöstä, edellä esitetystä riidanalaisten muutettujen
määräysten ja niihin EY 81 artiklan 3 kohdan nojalla sovellettavan poikkeuksen tarkastelusta ilmenee, että tällaista väärinkäyttöä
ei ole havaittu tapahtuneen. On itse asiassa todettu, että nämä määräykset eivät aseta pelaaja-agenttien toiminnalle määrällisiä
rajoituksia, jotka vahingoittavat kilpailua, vaan laadullisia rajoituksia, jotka voidaan tämän hetkisessä tilanteessa perustella.
Väitettä määräävän aseman väärinkäytöstä, joka kantajan mukaan on lähtöisin määräyksistä, ei ole näytetty toteen, ja kantajan
argumentaatio on tältä osin hylättävä.
118   Lopuksi on hylättävä myös Piaun väite siitä, että lisenssin saaneet pelaaja-agentit käyttävät EY 82 artiklassa tarkoitetuin
tavoin yhteistä määräävää asemaansa väärin, koska Piau ei ole näyttänyt toteen näiden agenttien välillä olevia rakenteellisia
yhteyksiä. Saman lisenssin hallinta, saman sopimusmallin käyttäminen ja se, että agentin palkkiosta päätetään samoilla perusteilla,
eivät osoita lisenssin saaneiden pelaaja-agenttien määräävää asemaa, ja kantaja ei ole näyttänyt toteen, että asianomaiset
olisivat omaksuneet saman menettelytavan tai että he implisiittisesti jakaisivat markkinat.
119   Näin ollen, vaikka komissio onkin virheellisesti katsonut, että FIFAlla ei ole määräävää asemaa pelaaja-agenttien palvelujen
tarjoamisen markkinoilla, muut riidanalaiseen päätökseen sisältyvät päätelmät, joiden mukaan kysymyksessä olevien määräysten
sisältämät merkittävimmät rajoitukset on kumottu ja lisenssijärjestelmään voidaan soveltaa EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista
poikkeusta, johtavat näin ollen päätelmään siitä, että EY 82 artiklaa ei ole rikottu ja että kantajan argumentaatio on tältä
osin hylättävä. Näin ollen, huolimatta siitä oikeudellisesta virheestä, jonka komissio on tehnyt katsoessaan, että EY 82 artikla
ei ole sovellettavissa, sen soveltaminen ei kuitenkaan missään tapauksessa olisi voinut johtaa määräävän aseman väärinkäytön
toteamiseen niiden muiden päätelmien vuoksi, jotka oli perustellusti tehty määräysten tutkimisen perusteella. Tämä ei siis
vaikuta siihen, että oli lainmukaista hylätä kantelu sillä perusteella, että menettelyn jatkamiseen ei liittynyt yhteisön
etua.
120   Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että komissio ei ole syyllistynyt ilmeiseen arviointivirheeseen päättäessään hylätä Piaun
tekemän kantelun sillä perusteella, että menettelyn jatkamiseen ei liittynyt yhteisön etua. Markkinoiden rajat ylittävällä
luonteella, mitä on pidetty riidattomana, ei tässä suhteessa ole vaikutusta, koska tämä seikka ei yksin saata kantelua yhteisön
edun piiriin. Kun otetaan huomioon, että kanteluun liittyvän yhteisön edun arviointi perustuu kunkin yksittäisen asian olosuhteisiin,
ei ole syytä rajoittaa niiden arviointiperusteiden lukumäärää, joita komissio voi käyttää, eikä toisaalta ole myöskään syytä
edellyttää komissiolta sitä, että se nimenomaisesti käyttäisi tiettyjä arviointiperusteita (em. asia Ufex ym. v. komissio,
tuomion 79 ja 80 kohta).
121   Piaun kanne on näin ollen hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
122   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
123   Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava vastaamaan
omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
124   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi työjärjestyksensä 87 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan nojalla määrätä, että
muun väliintulijan kuin jäsenvaltion ja toimielimen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
125   Käsiteltävänä olevassa tapauksessa määrätään, että FIFAn on vastattava väliintulostaan aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
3)
Kansainvälinen jalkapalloliitto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Legal
Tiili
Vilaras
Julistettiin Luxemburgissa 26 päivänä tammikuuta 2005.
H. Jung

H. Legal
kirjaaja

neljännen jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.