CELEX: 62007TJ0024
Конкуренция
Картели
Плосковалцувани продукти от неръждаема стомана
Решение, с което в съответствие с Регламент (ЕО) № 1/2003 се констатира нарушение на член 65 ВС след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС
Надбавки за легиращи материали
Компетентност на Комисията
Вменимост на неправомерното поведение
Сила на пресъдено нещо
Право на защита
Достъп до преписката
Погасителна давност
Принцип non bis in idem
Сътрудничество по време на административното производство

Правна уредба
1.
Разпоредби на Договора за ЕОВС
Член 65 ВС предвижда:
„1.   Забраняват се всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които пряко или непряко имат за цел да предотвратят, ограничат или нарушат нормалната конкуренция на общия пазар, и по-конкретно тези, които:
а)
фиксират или определят цените;
б)
ограничават или контролират производството, технологичното развитие или инвестициите;
в)
осъществяват подялба на пазари, стоки, клиенти или доставчици.
2.   Комисията обаче разрешава по отношение на някои продукти споразумения за специализация или споразумения за съвместно закупуване или продажба, ако установи, че [са изпълнени някои условия] […]
3.   Съгласно разпоредбите на член 47 Комисията може да получава всякаква информация, необходима за прилагането на настоящия член, или като отправи специално искане до заинтересованите лица, или като приеме регламент, в който определя какви споразумения, решения или практики трябва да ѝ бъдат съобщавани.
4.   Всички споразумения или решения, които са забранени в съответствие с параграф 1 от настоящия член, са нищожни и пред никоя юрисдикция на държавите-членки не се допуска позоваване на тях.
Без да се засягат жалбите пред Съда, само Комисията може да се произнася дали такива споразумения или решения са съвместими с разпоредбите на настоящия член.
5.   На предприятията, сключили нищожно споразумение или изпълнили или опитали се чрез арбитраж, неустойка, бойкот или по друг начин да изпълнят нищожно споразумение или решение или споразумение, чието одобрение е било отказано или оттеглено, или получили разрешение въз основа на умишлено представяне на неверни или изопачени данни, или участвали в практики, забранени от параграф 1, Комисията може да налага глоби или периодични имуществени санкции, които не превишават двукратния размер на оборота от стоките, предмет на споразумението, решението или практиката, забранени от настоящия член, като обаче ако този предмет е да се ограничат производството, технологичното развитие или инвестициите, така определеният максимален размер може да се увеличи с до 10% от годишния оборот на съответните предприятия, когато е наложена глоба, и 20% от дневния оборот, когато е наложена периодична имуществена санкция.“ [неофициален превод]
Съгласно член 97 от него срокът на действие на Договора за ЕОВС е изтекъл на 23 юли 2002 г.
2.
Известие на Комисията относно някои аспекти на разглеждането на делата в областта на конкуренцията, в резултат от изтичане срока на действие на Договора за ЕОВС
На 18 юни 2002 г. Комисията е приела Известие относно някои аспекти на разглеждането на делата в областта на конкуренцията, в резултат от изтичане срока на действие на Договора за ЕОВС (
ОВ C 152, стp. 5
, наричано по-нататък „Известието от “).
В точка 2 от Известието от 18 юни 2002 г. се уточнява, че същото има за предмет:
„—
да обобщи, за икономическите оператори и за държавите-членки, доколкото те са засегнати от Договора за ЕОВС и свързаното с него вторично законодателство, най-важните изменения на материалното и процесуално право, произтичащи от прехода към режима на Договора за ЕО […]
—
да обясни как Комисията възнамерява да урежда специфичните проблеми, възникнали вследствие на прехода от режима на ЕОВС към режима на ЕО в областта на картелите и злоупотребата с господстващо положение […], контрола върху концентрациите […] и контрола върху държавните помощи“. [неофициален превод]
Точка 31 от Известието от 18 юни 2002 г., която се съдържа в раздела, посветен на специфичните проблеми, възникнали от преминаването от правния режим на Договора за ЕОВС към този на ЕО, има следното съдържание:
„Ако Комисията, при прилагането на общностни правила в областта на конкуренцията към споразумения, установи нарушение в сфера, попадаща в приложното поле на Договора за ЕОВС, приложимото материално право, независимо кога се осъществява такова прилагане, ще бъде правото, което е в сила към момента на извършване на деянието, съставляващо нарушение. Във всички случаи в процесуалноправен аспект приложимото след изтичането срока на действие на Договора за ЕОВС право ще бъде правото на ЕО […]“ [неофициален превод]
3.
Разпоредби на Регламент (ЕО) № 1/2003
Съгласно член 4 от Регламент (ЕО) № 1/2003 от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), „[с] цел прилагане на членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] Комисията разполага с правомощията, предвидени в настоящия регламент“.
Член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003 има следното съдържание:
„Когато Комисията, действайки по внесена жалба или по собствена инициатива, установи, че е налице нарушение на член 81 [ЕО] или 82 [ЕО], тя може чрез решение да задължи съответните предприятия и сдружението на предприятия да прекратят нарушението. За тази цел тя може да им наложи всякакви поведенчески или структурни принудителни мерки, които са съразмерни на извършеното нарушение и са необходими за действителното прекратяване на нарушението. Структурни мерки могат да се налагат само когато няма поведенческа мярка, която да е равностойна по своя ефект, или когато такава равностойна по своя ефект поведенческа мярка би била в по-голяма тежест на съответното предприятие, отколкото структурната мярка. В случай че Комисията има законен интерес да направи това, тя може също така да установи, че в миналото е извършено нарушение.“
Член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 предвижда:
„С решение Комисията може да налага санкции на предприятия и на сдружения на предприятия, когато умишлено или поради небрежност:
а)
нарушават член 81 [ЕО] или 82 [ЕО] от Договора, или
б)
не изпълняват решение, с което се постановяват временни мерки по член 8; или
в)
не изпълняват ангажимент, който е постановен за задължителен с решение по член 9.
За всяко предприятие и сдружение на предприятия, което има участие в нарушението, санкцията не може да надвишава 10% от общия размер на оборота му за предходната стопанска година.
Когато нарушение, извършено от сдружение, е свързано с дейностите на неговите членове, санкцията не може да надвишава 10% от сумата на общия оборот на всеки член, който работи на пазара, засегнат от нарушението на сдружението.“
Член 27 от Регламент № 1/2003 гласи следното:
„1.   Преди да вземе решения, както е предвидено в членове 7, 8, 23 и член 24, параграф 2, Комисията предоставя на предприятията или на сдруженията на предприятия, ответни страни в производството пред Комисията, възможност да бъдат изслушани по въпросите, по които Комисията е предявила възражения. Комисията основава своите решения само на онези предявени възражения, по които засегнатите страни са имали възможност да изразят становище. Жалбоподателите се привличат за тясно сътрудничество по производството.
2.   Правото на защита на засегнатите страни се съблюдава в хода на цялото производство. На тях се предоставя правото на достъп до материалите по делото пред Комисията при условия на зачитане на законния интерес на предприятията от опазване на техните търговски тайни. Правото на достъп до преписката не може да се разширява до поверителната информация и вътрешните документи на Комисията или на органите по конкуренция на държавите-членки. По-специално правото на достъп не може да се разширява до кореспонденцията между Комисията и органите по конкуренция на държавите-членки или между последните, включително и до документи, изготвени по членове 11 и 14. Нищо в настоящия параграф не може да възпрепятства Комисията да оповестява и използва информация, необходима за доказване на нарушение.
[…]“
Обстоятелства в основата на спора
Krupp Thyssen Nirosta GmbH, дружество по германското право, е създадено на 1 януари 1995 г. в резултат от концентрацията на дейности в сектора на плосковалцувани продукти от неръждаема стомана, които са устойчиви на окисляване и на високи температури, между Thyssen Stahl AG (наричано по-нататък „Thyssen“) и Fried Krupp AG Hoesch-Krupp. След няколко промени във фирменото наименование Krupp Thyssen Nirosta става ThyssenKrupp Stainless AG (наричано по-нататък „жалбоподателят“ или „TKS“).
Неръждаемата стомана е специален вид стомана, чието основно свойство е нейната устойчивост на окисляване. Това свойство се получава с използването на различни надбавки за легиращи материали (хром, никел, молибден) в процеса на производство. Неръждаемата стомана се използва под формата на плосковалцувани продукти (на листа или на роли; горещовалцувани или студеновалцувани) или на дълги продукти (пръти, валцдрат, кръгли профили; горещовалцувани или завършени чрез обработка). По-голямата част от тези продукти са попадали в приложното поле на Договора за ЕОВС по смисъла на член 81 ВС.
Вследствие на публикация в специализираната преса и оплаквания на потребители, на 16 март 1995 г. по силата на член 47 ВС Комисията иска от няколко производители на неръждаема стомана да я информират относно съвместното увеличаване на цените, известно под името „надбавка за легиращи материали“, което те не направили.
Надбавката за легиращи материали е допълнение към цената, изчислено в зависимост от цените на легиращите материали и прибавено към основната цена на неръждаемата стомана. Цената на легиращите добавки, използвани от производителите на неръждаема стомана (никел, хром и молибден), представлява много голяма част от производствени разходи. Цените на тези легиращи добавки са твърде променливи.
Въз основа на събраните данни, на 19 декември 1995 г. Комисията отправя изложение на възраженията до 19 предприятия.
През декември 1996 г. и януари 1997 г. след редица проверки на място, извършени от Комисията, адвокатите или представителите на някои предприятия уведомяват последната за желанието им да сътрудничат. На 17 декември 1996 г. TKS изпраща декларация с тази цел до Комисията.
На 24 април 1997 г. Комисията отправя до засегнатите предприятия ново изложение на възраженията, заменящо това от До TKS и Thyssen е адресирано изложение на възраженията и всяко от тези предприятия дава отговор поотделно с писма на съответните им представители от .
В писмо от 23 юли 1997 г., адресирано до Комисията (наричано по-нататък „декларацията от “), TKS посочва следното:
„Относно производството, посочено в предмета [Преписка IV/35.814 — TKS], Вие поискахте от законния представител на Thyssen […][TKS] да потвърди изрично, че то поема отговорността за договорите, които Thyssen евентуално е сключило като последица от прехвърлянето на сектора на дейността на плосковалцувани продукти от неръждаема стомана на Thyssen, доколкото това засяга плосковалцуваните продукти от неръждаема стомана, включително и за периода назад във времето до 1993 г. С настоящото ние потвърждаваме това по изричен начин.“
На 21 януари 1998 г. Комисията приема Решение 98/247/ЕОВС относно производство съгласно член 65 [ВС] (Дело IV/35.814 — Надбавки за легиращи материали) (
ОВ L 100, стр. 55
).
Според това решение по-голямата част от производителите на плосковалцуваните продукти от неръждаема стомана са договорили на събрание, проведено на 16 декември 1993 г. в Мадрид, да увеличат по съгласуван начин техните цени като изменят параметрите на изчисляване на надбавките за легиращи материали. За тази цел те решават, считано от , да прилагат надбавка за легиращи материали, изчислена по формулата, използвана за последен път през 1991 г., като за всички производители се приемат като референтни стойности за легиращите материали стойностите от септември 1993 г., когато цената на никела била исторически най-ниска.
Комисията счита, че по този начин засегнатите предприятия са нарушили член 65, параграф 1 ВС, като са изменили и приложили по съгласуван начин референтните стойности на формулата за изчисляване на надбавките за легиращи материали, която практика имала за предмет и за цел да ограничи или наруши нормалната конкуренция на общия пазар.
Решение 98/247 е съобщено на TKS, а не на Thyssen.
От съображение 102, както и от членове 1 и 2 от Решение 98/247 следва, че въз основа на декларацията от 23 юли 1997 г. Комисията е счела, че TKS е отговорно за действията на Thyssen, и като последица от това му налага глоба също и за деянията, в които Thyssen е упрекнато. В това отношение Комисията е приела в съображение 78 от Решение 98/247, че продължителността на нарушението, в което Thyssen е упрекнато, включва периода между месец декември 1993 г., дата на събранието в Мадрид, на което е започнало съгласуването между производителите на плосковалцуваните продукти от неръждаема стомана, и , дата на прекратяване на дейността на Thyssen в този сектор.
На 11 март 1998 г. TKS подава жалба, насочена по-конкретно към отмяната на Решение 98/247.
С Решение от 13 декември 2001 г. по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия (T-45/98 и
T-47/98, Recueil, стр. II-3757
), Първоинстанционният съд отменя член 1 от Решение 98/247 в частта му, в която на TKS се вменява отговорността за извършеното от Thyssen нарушение на член 65 ВС.
Първоинстанционният съд счита, че в хода на административното производство Комисията не е дала възможност на TKS да изложи своята гледна точка относно истинността и относимостта на фактите, в които Thyssen е упрекнато, и поради това TKS не могло да упражни правото си на защита в това отношение. Ето защо Комисията нямала право да вменява на TKS отговорността за действията на Thyssen, нито като последица от това да налага глоба на TKS за деянията, в които е упрекнато Thyssen, след като по този въпрос изложението на възраженията е било адресирано единствено до последното (Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, точки 66 и 67).
Вследствие на това Първоинстанционният съд намалява глобата на TKS до размера на тази, която му била наложена за извършеното от Thyssen нарушение, и определя на 4032000 EUR размера на глобата, която в крайна сметка налага на TKS.
С Решение от 14 юли 2005 г. по дело ThyssenKrupp/Комисия (C-65/02 P и C-73/02 P, Recueil, стр. I-6773) Съдът отхвърля жалбите, подадени от TKS и Комисията срещу Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе.
Комисията иска с писмо от 29 ноември 2005 г. различни сведения от ръководството на групата Thyssen Krupp AG и изпраща с писмо от искане за предоставяне на информация до Thyssen с цел да узнае какъв е неговият оборот, след което на изпраща до TKS изложение на възраженията.
С писмо от 17 май 2006 г. жалбоподателят отговаря на изложението на възраженията и на се провежда открито изслушване.
На 20 декември 2006 г. Комисията приема Решение относно производство съгласно член 65 [ВС] (Преписка COMP/F/39.234 — надбавки за легиращи материали — повторно приемане) (наричано по-нататък „Решението“).
Преамбюлът на Решението има следното съдържание:
„Като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност за въглища и стомана, и по-специално член 65 от него,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност,
като взе предвид Регламент […] № 1/2003 […],
като взе предвид решението на Комисията от 5 април 2006 г. да подложи част от конкретния казус на ново разглеждане,
като взе предвид сведенията, предоставени на Комисията и проверките, извършени на основание на член 47 [ВС],
като взе предвид писмените становища, представени по силата на член 36 [ВС],
като взе предвид исканията за предоставяне на информация, предвидени в член 18 от Регламент № 1/2003,
след като дава възможност на засегнатото предприятие да изложи надлежно своето становище по повод на твърденията за нарушения, които Комисията е възприела в съответствие с член 27, параграф 1 от Регламент № 1/2003 и от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО],
след консултация с Консултативния комитет по картели и господстващи положения,
[…]“
Разпоредителната част на Решението съдържа следните разпоредби:
„
Член 1
В периода между 16 декември 1993 г. и , като изменя и прилага референтните стойности на формулата за изчисление на надбавките за легиращи материали, която практика имала за предмет и за цел да ограничи и наруши нормалната конкуренция на общия пазар, Thyssen […] е извършило нарушение на член 65, параграф 1 ВС.
Член 2
За нарушението, посочено в член [1], се налага глоба от 3168000 EUR.
Тъй като юридическото лице [TKS] поема [с декларацията] от 23 юли 1997 г. отговорността за поведението на юридическото лице Thyssen […], глобата се налага на [TKS].
[…]“ [неофициален превод]
Производство и искания на страните
На 6 февруари 2007 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Първоинстанционния съд.
Въз основа на доклад на съдията докладчик Първоинстанционният съд (пети състав) решава да открие устната фаза на производство и в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, приканва Комисията да отговори писмено на въпроса за съдържанието на преписката, прилежаща към административната процедура, приключила с приемането на Решението. Комисията изпълнява това искане на 3 декември 2008 г.
С писмо от 3 декември 2008 г. Комисията представя становището си по доклада за съдебното заседание, което бе съобщено на жалбоподателя. С писмо от последният моли Първоинстанционния съд горепосоченото становище да не бъде прилагано към преписката, на основание че то води до изменение на представянето на доводите на Комисията и съдържа допълнително и късно излагане на позиция по същество.
Първоинстанционният съд отхвърля искането на жалбоподателя като безпредметно, от една страна, тъй като писмото на Комисията от 3 декември 2008 г. вече било приложено към преписката, и от друга страна, поради това че евентуалното наличие на нови доводи на Комисията и тяхната допустимост щели да бъдат преценени в рамките на решението.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Първоинстанционния съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 11 декември 2008 г.
В съдебното заседание жалбоподателят посочва, че оттегля декларацията от 23 юли 1997 г. В отговор на въпрос на председателя жалбоподателят потвърждава, че той не е извършил подобно оттегляне в хода на административното производство и че то имало единствено за предмет да поясни позицията, защитавана в неговите писма, тоест че декларацията от е само частно оттеглимо изявление, въз основа на което не можело да му се вмени отговорността за поведението на Thyssen. Оттеглянето и горепосочените обяснения на жалбоподателя са отразени в протокола от съдебното заседание.
Жалбоподателят моли Първоинстанционният съд:
—
да отмени Решението,
—
при условията на евентуалност, да отмени член 2 от Решението,
—
при условията на още по-голяма евентуалност, да намали в адекватни пропорции размера на наложената глоба,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Първоинстанционния съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
1.
По наличието на твърдени нови и късно изтъкнати доводи на Комисията
След представянето от Комисията на нейното становище относно доклада за съдебното заседание жалбоподателят изтъква, че посоченото становище изменяло представянето на доводите на Комисията и съдържало допълнително и късно излагане на позиция по същество.
Следва да се констатира, че това твърдение на жалбоподателя не е подкрепено с нито едно конкретно доказателство по отделните точки от разглежданото становище. Напротив, налага се констатацията, че посоченото становище съдържа само уточнения по обхвата на някои доводи на Комисията, развити в нейните писма или напомняне на съждения, които не са посочени в доклада от заседанието като необходимо резюме.
Също така изглежда, че жалбоподателят не представя доказателство за наличието на нови доводи на Комисията, попадащи под ударите на член 48, параграф 2 от Процедурния правилник.
2.
По компетентността на Комисията
Следва да се разгледат съвместно първите две правни основания за отмяна, изведени съответно от нарушението на принципа nulla poena sine lege и от незаконосъобразния характер на прилагането на Регламент № 1/2003 във връзка с член 65 ВС, които ясно поставят въпроса за компетентността на Комисията да приеме Решението, което означава да се определи дали последното има валидна юридическа основа.
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, на първо място, че Решението е незаконосъобразно, тъй като с този акт Комисията му е наложила глоба, „без да се основава на законно оправомощаване“, което е в разрез с принципа nulla poena sine lege.
Той подчертава, че срокът на действие на Договора за ЕОВС е изтекъл на 23 юли 2002 г. и че с това Комисията е загубила своето правомощие да налага санкции за нарушенията на член 65 ВС. От член 70 от Виенската конвенция за правото на договорите от , който прогласявал общо правило на международното обичайно право, приложимо към Договора за ЕОВС, произтичало, че след изтичане на срока на действие на дадена конвенция тя повече не можела да бъде основа за никакво задължение или правомощие.
Според жалбоподателя е било възможно член 65 ВС да се прилага с обратно действие единствено ако съществуваше преходна разпоредба относно правилата на конкуренцията, установени с Договора за ЕОВС, каквато липсва, докато държавите-членки или Съветът са приели преходни разпоредби под формата на протокол, решение или регламент, за да уредят последиците от изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС в други области.
Жалбоподателят посочва, че ако Комисията иска да приложи член 65 ВС тя трябвало да бъде оправомощена за това. Договорът за ЕОВС и Договорът за ЕО, също както и вторичното право, и по-конкретно Регламент № 1/2003, обаче не съдържали никаква разпоредба, която да позволява подобно прилагане с обратно действие.
Комисията не можела също да извежда своята компетентност за прилагане на член 65 ВС от твърдения единен забранителен режим, произтичащ от единния европейски правен ред. Наистина, след Договора за сливане Договорът за ЕОВС и Договорът за ЕО били свързани в институционен план. Те обаче представлявали два различни правни правопорядъка с компетентности и правомощия, уредени по различен начин.
Жалбоподателят изтъква, че Комисията няма абсолютна обща компетентност и че в съответствие с принципа за предоставена компетентност, прогласен в член 5 ЕО, институциите на Общността не могат да си предоставят компетенции по собствена инициатива. Комисията била компетентна да прилага договорите в общностния правов ред само доколкото тази компетентност ѝ е била конкретно предоставена с различните договори. Според жалбоподателя ако продължителността на валидност на договор достигне до своя край, както е в конкретния случай с Договора за ЕОВС на 23 юли 2002 г., с това също се слага край на правомощията на органите, които по-рано са били компетентни да прилагат въпросния договор.
Противните доводи на Комисията, а именно че член 81 ЕО представлява „субсидиарен режим на заместване“ на член 65 ВС и че последният можел все още да бъде прилаган с оглед на общия принцип на правото за йерархия на нормите, която започва с lex generalis и достига до lex specialis, били ирелевантни.
Член 65 ВС не бил lex specialis по отношение на член 81 ЕО по смисъла, който Комисията влагала. Според жалбоподателя lex specialis е норма, която отговаря на всички критерии за lex generalis, към които се добавя поне един допълнителен критерий. Случаят не бил такъв, що се отнася до отношенията между член 65 ВС и член 81 ЕО, тъй като член 65 ВС не съдържал всички критерии на член 81 ЕО, и по-конкретно ефективното изискване да е засегната търговията между държавите-членки. Нищо не можело да се изведе от принципа на специфичност, що се отнася до приложимостта на право, което вече не било в сила.
Прилагането на член 65 ВС не можело също да се основава на Известието от 18 юни 2002 г. Това известие нямало обвързваща сила и при всички случаи Комисията не била компетентна да приема правопораждаща правна уредба с цел разглеждането на стари дела, дори и за да се гарантира „хармоничен преход“ между разпоредбите на Договора за ЕОВС и тези на Договора за ЕО, според съдържанието на Решението.
Още повече, член 65 ВС не можел да се приложи в конкретния случай по силата на принципа на lex mitior. Принципът на lex mitior не обосновавал прилагането на „наказателна норма“ с обратна сила, а напротив, предполагал такава обратна сила.
На второ място, жалбоподателят поддържа, че Решението е незаконсъобразно, тъй като с него се прилага Регламент № 1/2003, в частност член 23 от него, във връзка с член 65 ВС. Тази „комбинация на норми“ не можела да представлява валидна юридическа основа за налагане на санкции и освен това тя водела до сериозни процедурни грешки, което обосновавало квалифицирането на Решението като „несъществуващо“ по смисъла на съдебната практика, изведена от Решение на Съда от 26 февруари 1987 г. по дело Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Комисия (
15/85, Recueil, стр. 1005
).
Първо, той изтъква, че от съображенията на Регламент № 1/2003, влязъл в сила след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, и от съдържанието на член 23 от него произтича, че последният позволява на Комисията да налага глоба за нарушенията на членове 81 ЕО и 82 ЕО, но не и в случаите на нарушения на член 65 ВС, който не е споменат в член 23 от Регламент № 1/2003. Като основала наложената от нея глоба на член 23 от Регламент № 1/2003 за нарушение на член 65 ВС Комисията извършила явно нарушение на принципа nulla poena sine lege.
Комисията не можела надлежно да се основава на съдебната практика, цитирана в съображение 70 от Решението, според която материалноправните норми нямали обратно действие. Всъщност член 23 от Регламент № 1/2003, който съдържал истинската юридическа основа на санкцията, което означава, че предоставя компетентност на Комисията да налага глоба, прогласявал „материалноправна наказателна норма“ и бил сравним с член 65, параграф 5 ВС.
Дори и да се предположи, че член 23 от Регламент № 1/2003 може да се счита за процесуалноправна норма, неговото прилагане оставало незаконно, доколкото в самото начало прилагането на Регламент № 1/2003 като санкция за нарушенията на член 65 ВС трябвало да се изключи ratione materiae.
Второ, жалбоподателят претендира, че прилагането на Регламент № 1/2003 във връзка с член 65 ВС е опорочило цялото производство и отбелязва, че ако при действието на член 65 ВС Комисията беше основала налагането на глоба върху разпоредбите на този член във връзка с Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (
ОВ 13, 1962 г., стр. 204
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), нейното решение щяло да бъде явно невалидно и трябвало да се отмени. Не можело да бъде другояче понастоящем, когато член 65 ВС вече не бил приложим и приложимостта на Регламент № 1/2003 към нарушенията на член 65 ВС трябвало да се изключи едновременно ratione materiae и ratione temporis.
Обратно на твърденията на Комисията, не било вярно, че препращането, което прави член 23 от Регламент № 1/2003 към член 81 ЕО, съдържало и друго „почти невидимо“ препращане към член 65 ВС. Жалбоподателят изтъква, че тъй като в рамките на приложимото право в областта на нарушенията е забранено прилагането на санкции по аналогия, прилагането на член 23 от Регламент № 1/2003 към норма, която не е посочена в него, представлява „неприемлива аналогия“.
Жалбоподателят посочва, че юридическата основа на Регламент № 1/2003 е член 83 ЕО, който оправомощава Съвета и Комисията да приемат регламентите, необходими за прилагането на „принципите, залегнали в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО]“, без да споменава член 65 ВС. При всички случаи неспоменаването на тази последна разпоредба не можело да се счита за грешка на общностния законодател, която сама по себе си представлявала условието за прилагане по аналогия, за да се запълни празнота в правото. Жалбоподателят изтъква, че в съответствие с принципа на предоставена компетентност по член 5, първа алинея ЕО, въз основа на Договора за ЕО не можело да се даде, дори и субсидиарно или имплицитно, никаква компетентност на Комисията за прилагане на член 65 ВС и че на равнище компетентност Регламент № 1/2003 можел единствено да препраща към член 81 ЕО.
Комисията моли да се отхвърлят като неоснователни първите две повдигнати от жалбоподателя правни основания за отмяна.
Съображения на Първоинстанционния съд
По юридическата основа на Решението
Най-напред следва да се напомни, че общностните договори са създали нов правен ред, в полза на който държавите са ограничили, във все по-широк кръг области, своите суверенни права, и негов обект са не само държавите-членки, но и техните граждани (Становище на Съда 1/91 от 14 декември 1991 г., Recueil, стр. I-6079, точка 21).
В посочения общностен правен ред институциите разполагат само с предоставена компетентност (Становище на Съда 2/00 от 6 декември 2001 г., Recueil, стp. I-9713, точка 5, Решение на Съда от по дело Парламент/Съвет,
C-93/00, Recueil, стp. I-10119
, точка 39). Поради тази причина общностните актове споменават в преамбюла си юридическата основа, която оправомощава съответната институция да предприема действия във въпросната област. Изборът на подходяща юридическа основа всъщност има конституционна значимост (Становище на Съда 2/00, цитирано по-горе, точка 5).
В конкретния случай на първо място следва да се констатира, че преамбюлът на Решението съдържа позовавания на разпоредби на Договора за ЕОВС, а именно на членове 36 ВС, 47 ВС и 65 ВС, но споменава също и Договора за ЕО, Регламент № 1/2003, и по-точно член 18 и член 27, параграф 1 от посочения регламент, както и Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове 81 и 82 от Договора за ЕО (
ОВ L 123, стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242).
На второ място е важно да се отбележи, че в мотивите на Решението Комисията посочва следното в съображение 70:
„Настоящото решение […] е прието в съответствие с процесуалните норми на Договора за ЕО и в частност с Регламент № 1/2003. Член 7, параграф 1 от посочения регламент предоставя на Комисията, в съответствие с член 85 ЕО, правомощието да установява нарушенията на конкурентното право, извършени от предприятията. Член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 ѝ разрешава да налага санкции в случай на нарушение.“
В съображение 73 от Решението Комисия обяснява, че приемствеността на член 81 ЕО в качеството му на lex generalis от член 65 ВС в качеството му на lex specialis, при изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС води до това, че тя е „компетентна също по член 7, параграф 1 и по член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 да започне производство за прилагане на член 65 ВС, да установи нарушение на посочения член, да прекрати установеното по този начин нарушение и да наложи глоба, за да санкционира това нарушение“.
В съображение 163 от Решението е споменато, че съгласно член 65, параграф 5 ВС Комисията „могла“ да налага глоби по отношение на предприятията, които имат известно антиконкурентно поведение, и че „еквивалентно право е било предоставено на Комисията с член 23 от Регламент […] № 1/2003, който тя е приложила в конкретния случай“.
От мотивите на Решението също произтича, че позоваването в преамбюла на член 65 ВС се отнася до параграф 1, тоест материалноправната разпоредба, която е адресирана до предприятия и сдружения на предприятия, като забрана на някои антиконкурентни поведения и до параграф 5, в частта му, с която се предвижда възможността за постановяване на глоби, които не превишават двукратния размер на оборота от продуктите, предмет на съглашателското споразумение. Позоваването на приложимостта на член 65, параграф 5 ВС засяга дискусията относно принципа на lex mitior с цел да се обоснове в настоящия случай прилагането на тази разпоредба, а не на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, при изчисляване на размера на глобата (вж. съображения 162—168 и 178 от Решението).
При тези обстоятелства следва да се приеме, че Решението, с което Комисията констатира нарушение на член 65, параграф 1 ВС и налага глоба на жалбоподателя, намира юридическа основа в член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003 относно установяването на нарушението и в член 23, параграф 2 от Регламент №1/2003 относно налагането на глобата.
Ето защо на този стадий следва да се констатира, че доводите на жалбоподателя, свързани с принципа на lex mitior и с Известието от 18 юни 2002 г., които били от естество да представляват валидна юридическа основа на Решението, са напълно ирелевантни, доколкото в конкретния случай компетентността на Комисията не се основава нито на едното, нито на другото, а на горепосочените членове от Регламент № 1/2003.
По компетентността на Комисията да установява и санкционира нарушение на член 65, параграф 1 ВС въз основа на Регламент № 1/2003 след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС
В рамките на тези две първи основания за отмяна жалбоподателят изтъква по същество, че със самия факт на изтичане на срока на действие на Договора за ЕОВС на 23 юли 2002 г. Комисията е загубила своята компетентност за налагане на санкции за нарушения на член 65 ВС и че не съществува никаква разпоредба, преходна или постоянна, от първичното или от вторичното право, която да оправомощава тази институция да прилага горепосочения член. При всички случаи прилагането на член 65 ВС в Решението във връзка с Регламент № 1/2003 не предоставяло равностойна юридическа основа, тъй като посоченият Регламент предоставял правомощия на Комисията единствено за прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО.
Тези доводи не могат да се приемат.
На първо място, следва да се напомни, че разпоредбата, която представлява юридическа основа на определен акт и оправомощава общностната институция да приеме въпросния акт, трябва да бъде в сила към момента на неговото приемане (Решение на Съда от 4 април 2000 г. по дело Комисия/Съвет,
C-269/97, Recueil, стр. I-2257
, точка 45), какъвто безспорно е случаят с член 7, параграф 1 и с член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, които представляват юридическата основа на Решението.
На второ място е важно да се подчертае, че общностните договори установяват единен правен ред (вж. в този смисъл Становище 1/91 на Съда от 14 декември 1991 г., точка 63 по-горе, точка 21, Решение на Първоинстанционния съд от по дело Stahlwerke Peine-Salzgitter/Комисия,
T-120/89, Recueil, стр. II-279
, точка 78), в рамките на който, както е отразено в член 305, параграф 1 ЕО, Договорът за ЕОВС е съставлявал специфичен режим, дерогиращ правните норми с общ характер, установени от Договора за ЕО.
Така по силата на член 305, параграф 1 ЕО Договорът за ЕОВС представлявал специален закон, който дерогира общия закон, какъвто е Договорът за ЕО (Решение на Съда от 24 октомври 1985 г. по дело Gerlach,
239/84, Recueil, стр. 3507
, точки 9—11, Становище на Съда 1/94 от , Recueil, стр. I-5267, точки 25—27 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Комисия,
T-6/99, Recueil, стр. II-1523
, точка 102).
В резултат на това, по отношение на функционирането на общия пазар правилата на Договора за ЕОВС и всички разпоредби, които са приети във връзка с прилагането му, продължават да са в сила, независимо от приетия по-късно Договор за ЕО (Решение на Съда по дело Gerlach, точка 76 по-горе, точка 9 и Решение на Съда от 24 септември 2002 г. по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, C-74/00 P и C-75/00 P, Recueil, стp. I-7869, точка 100).
Всъщност доколкото съответните въпроси не са предмет на разпоредбите на Договора за ЕОВС или на приети въз основа на него разпоредби, Договорът за ЕО и приетите за прилагането му разпоредби могат, дори преди изтичане на срока на действие на Договора за ЕОВС, да се прилагат спрямо продукти, попадащи в приложното поле на Договора за ЕОВС (Решение на Съда от 15 декември 1987 г. по дело Deutsche Babcock,
328/85, Recueil, стp. 5119
, точка 10 и Решение по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 77 по-горе, точка 100; вж. също в този смисъл Становище 1/94, точка 76 по-горе, точка 27).
По силата на член 97 от Договора за ЕОВС срокът му на действие е изтекъл на 23 юли 2002 г. Вследствие на това на приложното поле на общия режим, произтичащ от Договора за ЕО, се разпростира върху секторите, които първоначално са уредени от Договора за ЕОВС.
Макар замяната на правната рамка на Договора за ЕОВС с тази на Договора за ЕО да е довела, считано от 24 юли 2002 г., до промяна на приложимите правни основания, процедури и материалноправни норми, тази промяна се вписва в контекста на единството и приемствеността на общностния правен ред и неговите цели (Решение на Първоинстанционния съд от по дело González y Díez/Комисия, T-25/04, Сборник, стр. I-3121, точка 55; вж. също в този смисъл Решение на Съда от по дело Lucchini, C-119/05, Сборник, стр. I-6199, точка 41), както с пълно право Комисията подчертава в съображения 65—67 от Решението.
В това отношение следва да се отбележи, че установяването и поддържането на режим на свободна конкуренция, в рамките на който нормалните условия за конкуренция са осигурени и който по-специално е в основата на правните норми в областта на държавните помощи и картелите между предприятията, представлява една от главните цели както на Договора за ЕО (вж. в този смисъл Решение на Съда от 29 юни 2006 г. по дело SGL Carbon/Комисия, C-308/04 P, Recueil, стр. I-5977, точка 31), така и на Договора за ЕОВС (вж. в този смисъл Становище на Съда 1/61 от , Recueil, стр. 505, 519, Решение на Съда от по дело Moccia Irme и др./Комисия, C-280/99 P—C-282/99 P, Recueil, стр. I-4717, точка 33, Решение на Първоинстанционния съд от по дело Thyssen Stahl/Комисия,
T-141/94, Recueil, стр. II-347
, точки 265, 299—304).
В този контекст макар правните норми на договорите за ЕОВС и за ЕО, уреждащи режима в областта на картелите, да се различават до известна степен, следва да се подчертае, че понятията за споразумение и за съгласувани практики при действието на член 65, параграф 1 ВС отговарят на тези за споразумение и за съгласувани практики по смисъла на член 81 ЕО и че тези две разпоредби са тълкувани по един и същ начин от общностния съд (вж. в този смисъл Решение по дело Thyssen Stahl/Комисия, точка 81 по-горе, точки 262—272 и 277). По този начин преследването на целта за ненарушаване на конкуренцията в секторите, обхванати първоначално от общия пазар на въглищата и стоманата, не се прекъсва от факта на изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, тъй като тази цел се преследва и в рамките на Договора за ЕО и от същата институция, Комисията, административен орган, натоварен с изпълнението и развитието на политиката на конкуренцията в общ интерес на Общността (вж. по аналогия Решение по дело Gonzalez y Díez/Комисия, точка 80 по-горе, точка 55).
Така приемствеността на общностния правен ред и на целите, които ръководят действието му, изисква от Европейската общност като правоприемник на Европейската общност за въглища и стомана и в рамките на своите процедури да осигури по отношение на положенията, възникнали при действието на Договора за ЕОВС, спазването на правата и задълженията, които по силата на Договора за ЕОВС и на правните норми, приети за неговото прилагане, са били наложени eo tempore както на държавите-членки, така и на частноправните субекти. Това изискване се налага с още по-голяма сила, доколкото нарушаването на конкуренцията в резултат на неспазването на правните норми в областта на картелите е в състояние да разпростре последиците си във времето след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, при действието на Договора за ЕО (вж. по аналогия Решение по дело Gonzalez y Díez/Комисия, точка 80 по-горе, точка 56).
От посоченото по-горе следва, че обратно на твърдяното от жалбоподателя Регламент № 1/2003, и по-специално член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от него, трябва да се тълкуват в смисъл, че позволяват на Комисията да установява и да санкционира след 23 юли 2002 г. картелите, осъществени в секторите, попадащи в приложното поле на Договора за ЕОВС ratione materiae и ratione temporis (вж. по аналогия Решение по дело Gonzalez y Díez/Комисия, точка 80 по-горе, точка 57), при това макар и посочените разпоредби от този регламент да не споменават изрично член 65 ВС.
От друга страна, следва да се отбележи, че приемствеността в общностния правен ред на правните норми на Договора за ЕО в област, която първоначално е била регулирана от Договора за ЕОВС, трябва да стане при спазване на принципите относно прилагането на закона във времето. В това отношение от постоянната съдебна практика следва, че макар да се смята, че по общо правило процесуалноправните норми трябва да се прилагат спрямо всички съдебни спорове, които са висящи към момента на влизането им в сила, същото не важи за материалноправните норми. Всъщност с цел гарантиране спазването на принципите на правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания материалноправните норми трябва да се тълкуват в смисъл, че се отнасят до заварени при влизането им в сила положения само доколкото от формулировката, целите или структурата им става ясно, че трябва да им се придаде такова действие (Решение на Съда от 12 ноември 1981 г. по дело Meridionale Industria Salumi и др., 212/80—
217/80, Recueil, стр. 2735
, точка 9 и Решение на Съда от по дело Bout,
21/81, Recueil, стр. 381
, точка 13, Решение на Първоинстанционния съд от по дело Eyckeler & amp; Malt/Комисия,
T-42/96, Recueil, стр. II-401
, точка 55).
От тази гледна точка, когато става въпрос за материалноправните разпоредби, които следва да се прилагат спрямо правно положение, което е окончателно завършено преди изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, приемствеността на общностния правен ред и изискванията относно принципите на правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания налагат материалноправните разпоредби, приети във връзка с прилагането на Договора за ЕОВС, да се прилагат по отношение на фактите, попадащи в приложното им поле ratione materiae и ratione temporis. Обстоятелството, че поради изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС въпросната правна уредба вече не е в сила към момента на извършване на преценката на фактическото положение, не променя горепосоченото съображение, щом тази преценка се отнася за правно положение, окончателно възникнало по време, когато са се прилагали материалноправните разпоредби, приети във връзка с прилагането на Договора за ЕОВС (Решение по дело Gonzalez y Díez/Комисия, точка 80 по-горе, точка 59).
В конкретния случай Решението е прието на основание член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 вследствие на процедура, проведена в съответствие с посочения регламент. Разпоредбите относно юридическата основа и процедурата, следвана до приемането на Решението, спадат към процесуалноправните норми по смисъла на съдебната практика, упомената в точка 85 по-горе. Щом като Решението е прието след изтичане на срока на действие на Договора за ЕОВС, Комисията е постъпила правилно, като е приложила нормите, съдържащи се в Регламент № 1/2003 (вж. по аналогия Решение по дело Gonzalez y Díez/Комисия, точка 80 по-горе, точка 60 и a contrario, Решение на Първоинстанционния съд от 25 октомври 2007 г. по дело SP и др./Комисия, T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 и T-98/03, Сборник, стр. II-4331).
В това отношение следва да се отбележи, че обратно на твърденията на жалбоподателя член 23 от Регламент № 1/2003 не съдържа материалноправна разпоредба, която по дефиниция няма за предмет да предоставя юридическа основа за действие на Комисията, за разлика по-конкретно от посочения член, който разрешава на Комисията да налага глоби на предприятия и сдружения на предприятия, нарушили членове 81 ЕО и 82 ЕО.
Относно материалноправните разпоредби следва да се отбележи, че Решението се отнася за правно положение, което е окончателно завършено преди изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС на 23 юли 2002 г., тъй като периодът на нарушението продължава от до При пълната липса на обратно действие на материалното конкурентно право след следва да се констатира, че член 65, параграф 1 ВС представлява приложима материалноправна норма, която Комисията действително е приложила в Решението, като се напомни, че именно от характера на lex generalis на Договора за ЕО по отношение на Договора за ЕОВС, закрепен в член 305 ЕО следва, че по силата на принципа lex specialis derogat legi generali специфичният режим, произтичащ от Договора за ЕОВС и от правните норми, приети във връзка с неговото прилагане, е единственият приложим режим спрямо положения, възникнали преди
От всички гореизложени съображения следва, че първите две повдигнати от жалбоподателя правни основания за отмяна, изведени съответно от нарушението на принципа nulla poena sine lege и от незаконния характер на прилагането на Регламент № 1/2003 във връзка с член 65 ВС, трябва да се отхвърлят.
3.
По силата на пресъдено нещо и валидността на декларацията от 23 юли 1997г.
Важно е да се подчертае, че в рамките на третото правно основание за отмяна, изведено от нарушението на силата на пресъдено нещо, двете страни посочват в своя полза понятието за сила на пресъдено нещо, за да изведат от него диаметрално противоположни заключения.
Жалбоподателят поддържа, че в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе Съдът е отсъдил, че от гледна точка на материалното право той не бил отговорен за действията на Thyssen и че този въпрос понастоящем се ползва със сила на пресъдено нещо. Обратно, Комисията твърди, че в Решението тя се основава на признаването в Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, потвърдено от Съда, на валидността на декларацията от 23 юли 1997 г., с която жалбоподателят е потвърдил, че поема отговорността за сключените от Thyssen договори, което понастоящем не можело повече да се оспорва поради силата на пресъдено нещо, с която се ползва този правен въпрос, решен от общностния съд.
Със своето четвърто правно основание, изведено от незаконността на налагането на глоба въз основа на декларацията от 23 юли 1997 г. жалбоподателят се стреми обаче конкретно да оспори горепосочения правен въпрос като твърди, че тази декларация не можело да бъде валидна основа за вменяване на отговорност за действията на Thyssen и за последвалата санкция с оглед на нейния действителен обхват и на нейната несъвместимост с общностната правна уредба в областта на картелите.
При тези обстоятелства следва да се разгледат съвместно третото и четвърто правно основание за отмяна, тъй като даденият на едното отговор обуславя допустимостта на другото. В това отношение макар в рамките на обсъждането на четвъртото правно основание за отмяна Комисията да не е повдигнала изрично възражение поради липсата на процесуални предпоставки, изведена от силата на пресъдено нещо, тя е посочена в нейното писмено становище относно третото правно основание, което е неразривно свързано с четвъртото правно основание за отмяна. При всички случаи въпросът относно силата на пресъдено нещо спада към абсолютните процесуални предпоставки и поради това трябва да бъде повдигнат служебно от съда (вж. в този смисъл Решение на Съда от 1 юни 2006 г. по дело P&O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия, C-442/03 P и C-471/03 P, Recueil, стр. I-4845, точка 45).
Доводи на страните
В рамките на третото правно основание за отмяна жалбоподателят поддържа, че в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, Съдът е отсъдил, че от гледна точка на материалното право той не бил отговорен за действията на Thyssen и че този въпрос понастоящем е res iudicata, което за Комисията представлявало липса на процесуални предпоставки.
Съдът основал този извод, от една страна, върху липсата в конкретния случай на приемственост в икономически план и на единна дейност и от друга страна, върху обстоятелството, че декларацията от 23 юли 1997 г., както и другите обяснения, направени в рамките на административното производство, не позволявали да се вмени на TKS отговорността за неправомерното поведение на Thyssen.
Не би могъл да се приеме доводът на Комисията, според който в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, Съдът не е могъл да изключи отговорност на TKS от гледна точка на материалното право, доколкото в посочената точка той се позовавал на насрещната жалба на Комисията, която не се отнасяла до прехвърлянето на отговорност на TKS.
Жалбоподателят изтъква, че дори и да се предположи, че в рамките на разглеждането на насрещната жалба не било необходимо да се направи констатация относно въпроса за прехвърлянето на отговорност, от това не можел да се направи изводът за ирелевантност на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе. Съдът има право в мотивите на своето решение да направи констатация за липсата на прехвърляне на отговорност, дори и Комисията да не е посочила изрично този въпрос в своята жалба, и страните трябвало да зачитат тази констатация.
В своето Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, Съдът най-напред потвърдил в точки 82—87 решението на Първоинстанционния съд за отмяна на решението на Комисията поради процесуален недостатък, след това в точка 88 развил допълнителен довод, за да докаже невалидността на решението на Комисията, като уточнил, че независимо от посочения процесуален недостатък TKS не можело от гледна точка на материалното право да бъде отговорно за действията на Thyssen.
Жалбоподателят обяснява, че в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, Съдът посочва, че дадените от TKS обяснения в хода на административното производство, споменати в точки 85 и 86 от това решение, не позволяват да му се вмени отговорността за действията на Thyssen и че от друга страна, точка 85 от посоченото решение визира изрично декларацията от 23 юли 1997 г. Избраната от Съда терминология била напълно ясна. Всъщност ако Съдът възнамеряваше в точка 88 от горепосоченото решение да се позове единствено на процесуална грешка, както Комисията предполага, той нямаше да отсъди, че на последната е забранено да „вмени отговорността на жалбоподателя“ според използвания от Съда израз.
Освен това данните, посочени в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, нямаше да имат смисъл, ако те се позоваваха единствено на процесуални недостатъци, тъй като този въпрос вече бил разгледан по изчерпателен начин в точки 85—87 от посоченото решение. Ако Съдът беше искал да не се произнася по прехвърлянето на отговорността в точка 88 от горепосоченото решение, той нямаше в първите две изречения от нея да направи констатацията, че Thyssen е продължило да съществува и поради това не било възможно вменяване на отговорността на TKS в приложение на съдебната практика, изведена от Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni (C-49/92 P, Recueil, стр. I-4125). Според жалбоподателя тъй като вече имало процесуален недостатък, който водел до недействителност на решението на Комисията, обстоятелството, че Съдът изразява становище в първите две изречения на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, по въпроса за прехвърлянето на отговорността, можело единствено да означава, че с това той искал да допълни мотивите за отхвърляне на насрещната жалба на Комисията. Допълнителните мотиви на Съда, изложени в тези две първи изречения, щяха да бъдат непълни, ако третото изречение не се позоваваше също на въпроса за прехвърляне на отговорността от гледна точка на материалното право, тъй като ако това позоваване липсваше, този въпрос щеше да остане без отговор относно декларацията от
Жалбоподателят добавя, че италианската версия на Решение по дело ТhyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, на която се позовава Комисията в подкрепа на своето тълкуване на точка 88 от това решение, е ирелевентна, тъй като езикът на производството е немски, и че при всички случаи това тълкуване е грешно от езикова гледна точка.
Жалбоподателят посочва също, че независимо от тълкуването на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, липсата на прехвърляне на отговорността била обоснована по същество. От съдебната практика произтичало, че правоприемникът не можел да бъде отговорен за нарушенията на правилата на конкуренцията, извършени от неговия праводател, докато последният все още съществува, какъвто бил случаят с Thyssen. В своите писмени изявления Комисията понастоящем се съгласявала с този извод.
Накрая той изтъква, че противно на твърденията на Комисията, третото правно основание не е допустимо, доколкото на него не можело да се противопостави „правната сила“ на Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, позоваващо се единствено на Решение 98/247, което не е предмет на настоящата жалба. Тъй като нито една юрисдикция все още не се е произнесла общо по законосъобразността на Решението, от правна гледна точка последното нямало изпълнителна сила, така че третото правно основание не можело да бъде недопустимо поради силата на пресъдено нещо.
В рамките на своето четвърто правно основание за отмяна жалбоподателят изтъква, че с декларацията от 23 юли 1997 г. той е искал да изрази своето съгласие „Комисията да продължи производството относно цялото нарушение срещу [него] изключително, а не паралелно и в допълнение към производството срещу Thyssen“. На тази декларация не можело да се основава отговорността на TKS и прехвърлянето на отговорността за плащане на глобата.
Той поддържа, че в хода на предходното производство и в рамките на производството, довело до приемането на Решението, той е доказал по много ясен начин, че декларацията от 23 юли 1997 г. не можела да се счита за поемане на отговорността за плащането на глобите. Да се приема за правилно противното твърдение на Комисията означавало на волята на страните да се придаде смисъл, който е диаметрално противоположен на истинския ѝ смисъл, така както той ясно бил очертан към датата на приемането на Решението.
Дори и да се предположи, че декларацията от 23 юли 1997 г. може да се тълкува като съдържаща изявление за „поемане на отговорността“, това не означавало, че TKS можело да бъде осъдено да плати дължимата от Thyssen глоба, при това доколкото това частно изявление можело да има само декларативно, но не и конститутивно действие. Подобно изявление не можело да измени позицията на адресата, произтичаща пряко от първичното право, и не пораждало последици нито в сферата на материалното право, нито в тази на процесуалното право, тъй като било несъвместимо с правната уредба относно глобите в областта на картелите. Безспорно тази правна уредба спадала към публичното право, „по-специално към наказателното право и към правото относно налагане на санкции“. Самостоятелните частни изявления, направени от частноправни субекти, не можели да изменят правните последици, произтичащи от публичното право, „a fortiori от наказателното право и от правото относно налагане на санкции“. Този принцип бил залегнал в римското право (jus publicum privatorum pactis mutari non potest) и се прилагал в правния ред на държавите-членки, като по този начин изграждал общата правна традиция на държавите-членки, която Комисията трябвало да зачита.
Този извод се налагал и когато Комисията одобрява декларация за поемане на отговорност, тъй като институцията нямала правомощието да се отклонява от правната уредба на постановените глоби в областта на картелите. Жалбоподателят подчертава, че в своето решение от 19 януари 2005 г. MCAA (Преписка COMP/E — 1/C.37773) самата Комисия е приела, че частно изявление за поемане на отговорност не можела да води до прехвърляне на отговорността за плащането на глобите, наложени в рамките на картелното право. Според жалбоподателя „отговорност за плащане на глобите продължава да носи адресатът дори и когато Комисията иска да наложи глобата на адресат, различен от този, който е отговорен по силата на първичното и вторичното общностно право“. Това важало дори и в случаите, когато предприятията споделяли желанието на Комисията да накара друг адресат, различен от действително отговорния адресат, да поеме тежестта на глобата. При всички случаи трябвало да се изключи възможността за подобна свобода на преценката на Комисията, тъй като тя „граничела“ с произвола.
Комисията поддържа, че допустимостта на третото правно основание се сблъсква с обстоятелството, че констатацията на Първоинстанционния съд в Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, за възможност за санкция, основана върху декларацията от 23 юли 1997 г., вече придобила сила на пресъдено нещо. При всички случаи липсвал правен интерес на жалбоподателя да оспори понастоящем възможността за санкция, неоспорена до този момент. Тази липса на правен интерес обосновавала също и недопустимостта на четвъртото правно основание за отмяна, изведено от незаконосъобразността на налагането на глобата въз основа на декларацията от , което при всички случаи било неоснователно.
Съображения на Първоинстанционния съд
В самото начало следва да се посочи, че правният интерес на жалбоподателя да обжалва Решението, с което му се налага глоба от 3168000 EUR, е безспорен и че третото правно основание за отмяна, изведено от нарушението на силата на пресъдено нещо, не би могло да се обяви за недопустимо единствено с мотива, че в хода на производството, приключило с Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, жалбоподателят е оспорил само обстоятелството, че декларацията от 23 юли 1997 г. може да се тълкува като съдържаща отказ от неговото право да бъде изслушан.
Ето защо следва доводите на жалбоподателя да се разгледат по същество.
В това отношение е важно да се напомни, че Съдът е признал основното значение на принципа на зачитане силата на окончателно пресъдено нещо както в общностния правен ред, така и в националните правни системи. Всъщност за да се гарантира стабилността на правото и на правоотношенията, както и доброто правораздаване, е необходимо съдебните решения, които са станали окончателни след изчерпване на наличните способи за защита или след изтичане на предвидените за тази защита срокове, да не могат повече да бъдат оспорени (Решение на Съда от 30 септември 2003 г. по дело Köbler,
C-224/01, Recueil, стр. I-10239
, точка 38 и Решение на Съда от по дело Kapferer,
C-234/04, Recueil, стр. I-2585
, точка 20).
Според добре установената съдебна практика силата на пресъдено нещо се отнася само до фактическите и правните въпроси, които действително или по необходимост са разрешени със съответното съдебно решение (Решение на Съда от 19 февруари 1991 г. по дело Италия/Комисия,
C-281/89, Recueil, стр. I-347
, точка 14, Определение на Съда от по дело Lenz/Комисия, C-277/95 P, Recueil, стр. I-6109, точка 50 и Решение на Съда от по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P—C-252/99 P и C-254/99 P, Recueil, стр. I-8375, точка 44).
По обхвата на Решение на Първоинстанционния съд по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия
От точки 51—52 и 55—68 на Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, произтича следното:
—
самият жалбоподател описва като неизменен факт поемането на отговорността за нарушението, извършено от Thyssen, без да изразява каквото и да е ограничение или резерва относно стойността на декларацията от 23 юли 1997 г.,
—
Първоинстанционният съд изрично е посочил обстоятелството, че TKS не е оспорило възможността за Комисията да му вмени отговорността за неправомерното поведение, в което Thyssen е упрекнато,
—
Първоинстанционният съд ясно се е съгласил с възможността за Комисията да вмени на TKS, въз основа на декларацията от 23 юли 1997 г., отговорността за неправомерното поведение, в което Thyssen е упрекнато, в периода между декември 1993 г. и ,
—
член 1 от Решение 98/247 е бил отменен само в частта му, в която то вменявало на TKS нарушението, в което Thyssen е упрекнато, поради обстоятелството, че декларацията от 23 юли 1997 г. не можела да се тълкува като включваща „също и“ отказ на TKS от неговото право да бъде изслушано по деянията, в които е упрекнато Thyssen, тъй като от тази погрешна концепция на Комисията за обхвата на посочената декларация произтичало нарушението на правото на защита на TKS,
—
необходима предпоставка за обсъждането и последващия извод на Първоинстанционния съд за нарушение на правото на защита на TKS било установяването на валидността на декларацията от 23 юли 1997 г., с която TKS потвърдило, че поема отговорността за сключените от Thyssen договори.
В диспозитива на Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, Първоинстанционният съд отменя член 1 от Решение 98/247 в частта му, с която се вменява на TKS отговорността за извършеното от Thyssen нарушение на член 65 ВС, намалява глобата на TKS до размера на глобата, която му била наложена за извършеното от Thyssen нарушение, като определя на 4032000 EUR размера на глобата, която в крайна сметка е наложена на TKS, и отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
По обхвата на Решение на Съда по дело ThyssenKrupp/Комисия
Жалбоподателят подава жалба срещу Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, с която моли по същество Съда:
—
да отмени обжалваното решение в частта му, в която Първоинстанционният съд отхвърля неговата жалба,
—
да измени член 1 от Решение 98/247 и да измени периода на извършване на нарушението, що се отнася до него,
—
да намали в същите пропорции размера на глобата, която му е наложена по силата на член 2 от Решение 98/247,
—
при условията на евентуалност да върне делото за ново разглеждане от Първоинстанционния съд относно двете предходни искания.
TKS изтъква три правни основания в подкрепа на своята жалба:
—
грешка в прилагане на правото при преценката на продължителността на нарушението,
—
погрешно изчисляване на размера на глобата с фиксиран размер,
—
грешка в прилагане на правото, допусната във връзка с последиците от сътрудничеството на TKS в процедурата по разследването на намаляването на размера на глобата.
От гореизложеното следва, че жалбата на жалбоподателя не се отнася до преценката на Първоинстанционния съд на прехвърлянето на отговорността от Thyssen на TKS.
Комисията подава насрещна жалба срещу Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, с която моли Съда по същество:
—
да отхвърли жалбата на жалбоподателя,
—
при условията на евентуалност в случай че обжалваното решение бъде отменено, да отхвърли искането за намаляване на размера на глобата,
—
да отмени обжалваното решение, доколкото с него Първоинстанционният съд:
i)
отменя член 1 от Решение 98/247, с който отговорността за извършеното от Thyssen нарушение е вменена на TKS;
ii)
определя в размер по-малък от 7596000 EUR глобата, наложената на TKS по силата на член 2 от Решение 98/247;
iii)
разпорежда Комисията да понесе направените от нея съдебни разноски.
Комисията е изтъкнала три правни основания в подкрепа на своята насрещна жалба:
—
изопачаването на някои писмени доказателства и грешката в прилагането на правото при преценката на прехвърлянето на отговорността от Thyssen на TKS,
—
погрешната преценка на необходимите условия в областта на спазване на правото на защита,
—
погрешна преценка относно наличието на накърнено упражняване на правото на защита.
Именно тълкуването на съдържанието на отговора на Съда на първото правно основание на насрещната жалба, и по-специално на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-долу, е предмет на разискване между страните, което тълкуване неминуемо е свързано със значението на посоченото правно основание и с конкретните термини в развитите от Комисията доводи в подкрепа на същия.
В това отношение от точки 73—79 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, произтича, че с първото правно основание от насрещната си жалба Комисията очевидно не възнамерявала да оспори признаването от Първоинстанционния съд на факта, че тя имала право да вмени на TKS отговорността за неправомерното поведение, в което е упрекнато Thyssen, въз основа на декларацията от 23 юли 1997 г., а единствено последвалия извод на Първоинстанционния съд, според който посочената декларация не можело да се тълкува също и като включваща отказ на TKS от неговото право да бъде изслушано по деянията, в които е упрекнато Thyssen.
Относно съдържанието на отговора на Съда на първото правно основание на насрещната жалба на Комисията жалбоподателят твърди, че най-напред в точки 82—87 от решението си Съдът е потвърдил решението на Първоинстанционния съд да отмени решението на Комисията поради процесуален недостатък, след това в точка 88 е развил допълнителен мотив, за да докаже невалидността на решението на Комисията, като уточнил, че независимо от посочения процесуален недостатък TKS не можело да бъде от гледна точка на материалното право отговорно за действията на Thyssen.
Жалбоподателят изтъква, на първо място, че ако Съдът е искал да не се произнася по прехвърлянето на отговорността в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, той нямаше да направи констатацията в първите две изречения от нея, че Thyssen е продължило да съществува и че поради това не можело да се вмени отговорността за действията на последното на TKS съгласно съдебната практика, изведена от Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 101 по-горе. Допълнителните мотиви на Съда, посочени в първите две изречения на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, биха били непълни, ако третото изречение не се позоваваше също на въпроса за прехвърляне на отговорност от гледна точка на материалното право, тъй като при липса на това позоваване този въпрос би останал без отговор относно декларацията от 23 юли 1997 г.
Първоинстанционният съд счита, че този първи довод явно не спазва структурата на преценката на Съда относно първото правно основание на насрещната жалба, характеризираща се със стриктна обвързаност на отговора на Съда с изтъкнатите от Комисията доводи.
На първо време, в своето Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе (точки 80—87) Съдът проверява дали изводът на Първоинстанционния съд, според който декларацията от 23 юли 1997 г. не включва отказ на TKS от неговото право на изслушване, е засегнат от грешка при прилагане на правото поради изопачаване, от една страна, на самата декларация от и от друга страна, на други документи, споменати в точки 76 и 77 от решението на Съда, а именно отговорите на TKS на двете изложения на възраженията и писмото му от
В Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе (точки 81 и 82), Съдът напомня и потвърждава валидността на горепосочения извод на Първоинстанционния съд с оглед на съдържанието на декларацията от 23 юли 1997 г., след това той разглежда и отхвърля (точки 83—86) довода на Комисията относно невземането предвид от Първоинстанционния съд на други доказателства във връзка с посочената декларация и последващото им изопачаване.
При все това изводът за липса на изопачаване от Първоинстанционния съд както на декларацията от 23 юли 1997 г., така и на тези други доказателства (Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, точка 87) не слага край на преценката на Съда на първото правно основание, повдигнато от Комисията в нейната насрещна жалба.
Всъщност впоследствие Съдът разглежда и отхвърля и друг довод на Комисията относно наличието на изключителни обстоятелства, свързани с твърдяна икономическа приемственост от TKS на Thyssen, с очевидна единност на действията между тези два оператора и с направените от TKS декларации от името на Thyssen в хода на административното производство. Това е единственият предмет на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, последван незабавно от извода за отхвърляне на първото правно основание на насрещната жалба.
Жалбоподателят изтъква, на второ място, че в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, Съдът посочва с недвусмислени термини, че споменатите в точки 85 и 86 от това решение „декларации“ на TKS, направени в хода на административното производство, не позволяват да се „вмени на [същото] отговорността за действията на Thyssen“ и че впрочем точка 85 от посоченото решение визира изрично декларацията от 23 юли 1997 г.
Единствено при буквален прочит на третото изречение на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, става ясно обаче, че тя единствено препраща към извода от анализа, направен в точки 85 и 86 от това решение и че декларациите, посочени в него, са тези, на които Съдът вече дал оценка, а именно отговорите на TKS на двете изложения на възраженията и писмото му от 17 декември 1996 г.
Въпреки че декларацията от 23 юли 1997 г. наистина е спомената в точка 85 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, съдържанието на последното изречение от посочената точка показва, че за нуждите на своето разсъждение Съдът прави ясно разграничение в тази точка между декларациите на TKS относно някои дейности на Thyssen преди придобиването им през 1995 г. и декларацията от Така Съдът счита, че макар и в отговора си на първото изложение на възраженията и в писмото си от жалбоподателят да е представил също възражения относно някои дейности на Thyssen преди придобиването им през 1995 г., от декларацията от не произтичало, че TKS смята защитата си по въпроса относно вменимостта на действията на Thyssen за пълна и достатъчна, за да е можела Комисията да му наложи глоба относно посочените действия, без да го изслуша повторно.
Освен това Съдът споменава в третото изречение на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, направените от TKS декларации „относно дейностите на Thyssen“ в хода на административното производство, която формулировка позволява разграничаването им от декларацията от 23 юли 1997 г., с която TKS е потвърдило, че поема отговорността за сключените от Thyssen договори и която препраща към формулировката, използвана в точка 85 от посоченото решение относно „възраженията [представени от TKS] относно някои дейности на Thyssen преди придобиването им през 1995 г.“
Колкото до формулировката в посоченото по-горе трето изречение, според която направените от TKS декларации в хода на административното производство относно дейностите на Thyssen не позволяват „да се вмени на TKS отговорността за действията на Thyssen“ преди 1995 г., тя трябва да се схваща в светлината на конкретния предмет на първото правно основание на насрещната жалба и на обстоятелството, че разглежданият откъс само препраща към извода на анализа на Съда в точки 85 и 86 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, при това поради частична паралелност на изтъкнатите от Комисията доводи в подкрепа на първото основание на насрещната жалба.
Следователно третото изречение на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, трябва да се схваща като напомняне от Съда, че направените от TKS декларации относно дейностите на Thyssen в хода на административното производство, а именно отговорите на TKS на двете изложения на възраженията и неговото писмо от 17 декември 1996 г., не позволяват да се счита, че декларацията от предполагала също отказ на TKS от правото му да бъде изслушано и впоследствие да се вмени на TKS отговорността за действията на Thyssen преди 1995 г. поради процесуален недостатък, свързан с нарушение на правото на защита на TKS.
Поддържаното от жалбоподателя противно тълкуване на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, означавало да се счита, че без никакви мотиви и с просто препращане Съдът е превърнал констатация относно нарушението на правото на изслушване в извод за прехвърляне на отговорност, което е неприемливо.
Важно е също да се подчертае, че ако на точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, трябваше да се даде тълкуване като това, което е направил жалбоподателят, а именно че в нея Съдът е посочил, че независимо от процесуалния недостатък TKS не можело да се обяви за отговорно за действията на Thyssen, Съдът нямаше да има никакво основание да се произнася още веднъж по второто и третото правно основание на насрещната жалба, критикувайки наличието на нарушение на правото на защита, нещо, което той обаче е направил в точки 90—97 от въпросното решение, за да стигне до извода за отхвърляне на посочените правни основания.
От това следва, че третото правно основание на жалбоподателя — според което, като му налага глоба за неправомерното поведение на Thyssen, Комисията е нарушила силата на пресъдено нещо от Съда в Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, а именно че TKS не можело да бъде обявено за отговорно за действията на Thyssen — трябва да се отхвърли като изведено от погрешно тълкуване на точка 88 от горепосоченото решение.
По последиците на силата на пресъдено нещо
От гореизложените съображения произтича, че общностният съд е приел, че с оглед на декларацията от 23 юли 1997 г. Комисията по изключение имала правото да вмени на TKS отговорността за поведението, в което е упрекнато Thyssen, считано от декември 1993 г. до прехвърлянето на дейността на последното на TKS на , но че тя не е дала възможност на TKS да представи своите становища относно посоченото поведение и че поради това TKS не е могло да упражни правото си на защита в това отношение — извод, който е обосновал частичната отмяна на Решение 98/247.
Следва да се приеме, че този правен въпрос действително бил разрешен от общностния съд в смисъла на споменатата в точка 113 по-горе съдебна практика и че поради това той се ползва със силата на пресъдено нещо, като се напомни, че с такава сила не се ползват само диспозивите на отменителните съдебни решения. Тя обхваща и мотивите, които представляват необходимата опора на диспозитива и поради това са неразривно свързани с него (вж. в този смисъл Решение по дело P&O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия, точка 94 по-горе, точка 44 и цитираната съдебна практика).
Единственото задължение, което Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, потвърдено с Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, налагало на Комисията по силата на член 233 ЕО, който гласи, че институцията, чийто акт е бил отменен, се задължава да предприеме мерките за изпълнението на съответното решение, било да отстрани в акта, предназначен да замести отменения акт, действително констатираната незаконосъобразност (вж. в този смисъл Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, точка 113 по-горе, точка 48).
Точно това е направила Комисията в Решението, чието приемане е предшествано от изпращането на 5 април 2006 г. на изложение на възраженията до TKS, което изпратило отговор по него на По този начин на жалбоподателя е била дадена възможност да изложи гледната си точка относно истинността и относимостта на деянията, в които Thyssen е упрекнато.
В рамките на настоящата жалба Първоинстанционният съд е призован да се произнесе по законосъобразността на акт, с който се заменя Решение 98/247 и с който въз основа на изложеното в Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, потвърдено с Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, относно декларацията от 23 юли 1997 г., Комисията е наложила на жалбоподателя глоба от 3168000 EUR за действията на Thyssen.
Без оглед на обстоятелството, че настоящата жалба се отнася за акт, който категорично се различава от Решение 98/247, следва да се констатира, че разискваният в рамките на тази жалба правен въпрос, свързан с валидността на декларацията от 23 юли 1997 г. като юридическа основа за вменяването на действията на Thyssen на жалбоподателя и за последващата санкция, наложена на последния, вече е бил разгледан и решен окончателно от общностния съд и следователно се ползва със сила на пресъдено нещо.
Силата на пресъдено нещо пречи този правен въпрос да бъде поставен отново и разгледан от Първоинстанционния съд.
При тези условия доводът на жалбоподателя, според който в конкретния случай не може да му бъде противопоставена никаква сила на пресъдено нещо, доколкото Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, засягало изключително Решение 98/247, което не е предмет на настоящата жалба, изглежда напълно ирелевантен и трябва да се отхвърли.
От всички гореизложени съображения следва, че четвъртото правно основание за отмяна, изведено от незаконосъобразността на наложената глоба въз основа на декларацията от 23 юли 1997 г., трябва да бъде отхвърлено като недопустимо, което напълно обезсмисля оттеглянето на посочената декларация, направено от жалбоподателя в съдебното заседание и предназначено единствено да поясни неговите доводи относно обхвата на същата.
4.
По нарушението на „принципа на определеност“
Доводи на страните
В рамките на петото правно основание жалбоподателят поддържа, че Решението нарушава „принципа на определеност“ поради липсата на достатъчно ясно определяне от Комисията, от една страна, на юридическата основа за налагане на санкцията и от друга страна, на концепцията за „поемане на отговорността с частно изявление“.
Първо, той изтъква, че Комисията претендира, че основава наложената на TKS глоба върху „комбинация от норми“, включваща най-малко член 65 ВС и член 23 от Регламент № 1/2003, което е неточно, тъй като наложената на тази основа глоба не е „предвидима за всички засегнати лица“ в разрез с изискването на съдебната практика. Противоречивите обяснения, които Комисията дала в писмената защита, разкривали, че последната дори не знаела на какво тази комбинация „трябва да прилича“.
Неопределеността на комбинацията от юридически основи се потвърждавала с обстоятелството, че от нея не можело да се определи по-конкретно дали приложимият срок за обжалване бил един месец, както предвиждал Договорът за ЕОВС, или два месеца, както предвиждал Договорът за ЕО. Причинената от Комисията процесуална несигурност представлявала нарушение на правото на защита на TKS.
Второ, жалбоподателят твърди, че с концепцията за „поемане на отговорността с частно изявление“ (съображения 125 и 127 от Решението) Комисията изработила вид правоприемство sui generis, който е приложен за първи път в настоящото дело и който е неточен, неопределен и следователно явно незаконосъобразен едновременно поради своя обхват и поради своите условия за прилагане.
Тази нова концепция не произтичала нито от първичното и вторичното общностно право, нито от съдебната практика, която се характеризира с противното разрешение на въпроса, определено в Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 101 по-горе. Нарушението на „принципа на определеност“ произтичало също от обстоятелството, че в своето решение от 19 януари 2005 г. MCAA Комисията включително и по изричен начин възприела противната позиция, тоест че самостоятелно частно изявление не водело именно до прехвърляне на отговорността. Освен това в своето изложение на възраженията Комисията дори не споменала новата концепция, която тя ще прилага занапред при санкциониране на нарушенията на картелното право.
Накрая, жалбоподателят посочва, че обстоятелството, че Комисията не е посочила ясно и окончателно на каква юридическа основа тя се основава при налагането на санкция, му позволило да изрази само предположения относно посочената основа. Тази констатация не можела да води до недопустимостта на изтъкнатото от Комисията настоящо правно основание, а единствено до недействителност на Решението.
Комисията изтъква, че доводите на жалбоподателя относно твърдяната „несигурност, причинена от Комисията“, са толкова смътни, че правното основание трябва да бъде отхвърлено като недопустимо поради неопределеност. Тя моли при условията на евентуалност правното основание да се отхвърли като неоснователно.
Съображения на Първоинстанционния съд
По допустимостта на правното основание
Комисията оспорва допустимостта на петото правно основание поради твърдяна неопределеност на същото.
В това отношение следва да се напомни, че съгласно член 44, параграф 1 от Процедурния правилник исковата молба или жалбата трябва да съдържа кратко изложение на изложените правни основания. Това посочване трябва да е достатъчно ясно и точно, за да позволи на ответника да подготви защитата си, а на Първоинстанционния съд — да се произнесе по иска или жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни. Поради това жалбата трябва изрично да посочва в какво се състоят правните ѝ основания, следователно абстрактното им излагане не отговаря на изискванията на Процедурния правилник (Решение на Първоинстанционния съд от 12 януари 1995 г. по дело Viho/Комисия,
T-102/92, Recueil, стр. II-17
, точка 68 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Mo och Domsjö/Комисия,
T-352/94, Recueil, стр. II-1989
, точка 333).
В конкретния случай от писмените изявления на жалбоподателя относно правното основание, изведено от нарушението на „принципа на определеност“, става ясно, че той на практика се позовава на принципа на правната сигурност, който бил нарушен от Комисията поради неопределеността, от една страна, на юридическата основа на санкцията и от друга страна, на вменяването на отговорността.
Следва да се констатира, че с това жалбоподателят е изложил правните основания достатъчно ясно и точно, като се има предвид, че те не са попречили на Комисията да отговори на повдигнатите доводи още на стадия на писмената защита и че те позволяват на Първоинстанционния съд да упражни своя съдебен контрол.
Следователно правното основание трябва да се обяви за допустимо и да се разгледа по същество.
По съществото на спора
Според добре установената съдебна практика, посочена от жалбоподателите в техните писмени становища, общностното законодателство трябва да бъде ясно, а прилагането му — предвидимо за всички лица, до които се отнася. Това изискване за спазването на принципа на правната сигурност налага всеки акт, който има за цел да породи правни последици, да черпи своята задължителна сила от разпоредба на общностното право, която трябва изрично да бъде посочена като правно основание и която предписва правната форма, в която актът следва да бъде издаден (Решение на Съда от 16 юни 1993 г. по дело Франция/Комисия,
C-325/91, Recueil, стр. I-3283
, точка 26). Съдът също е уточнил, че санкция, дори когато няма наказателен характер, може да бъде наложена само ако има ясно и недвусмислено основание (Решение на Съда от по дело Könecke,
117/83, Recueil, стр. 3291
, точка 11).
На първо място, що се отнася до твърдението за неопределеност на юридическата основа на Решението, жалбоподателят поддържа, че Решението е основано на „комбинация от норми“, включваща поне член 65 ВС и член 23 от Регламент № 1/2003, което е неточно. Освен напълно ирелевантните съображения относно твърдените неточности в на писмената защита, той изтъква, че тази комбинация е неопределена, тъй като наложената глоба не била „предвидима за всички засегнати лица“ и че неопределеността на „коктейла от юридически основи“ е породил процесуална несигурност, представляваща нарушение на правото на защита.
Тези доводи на жалбоподателя се основават на неправилна предпоставка и следователно трябва да бъдат отхвърлени.
От Решението ясно произтича, че неговата юридическа основа, тоест разпоредбите, оправомощаващи Комисията да действа в съответната област, се състои единствено от член 7, параграф 1 и от член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, с изключение на член 65 ВС. Позоваването в Решението на член 65 ВС се отнася до параграф 1, тоест материалноправната разпоредба с адресати предприятията и сдруженията на предприятия, забраняваща някои антиконкурентни поведения, и до параграф 5 в частта му, предвиждаща възможността за налагане на глоби, които не превишават двукратния размер на оборота от стоките, предмет на съглашателското споразумение. Позоваването на приложимостта на член 65, параграф 5 ВС засяга дискусията относно принципа на lex mitior с цел да обоснове в настоящия случай прилагането на тази разпоредба, а не на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 при изчисляването на размера на глобата (вж. съображения 162—168 и 178 от Решението).
Съдържанието на разгледаните по-горе първо и второ правно основание показва, че жалбоподателят не бил напълно сигурен относно юридическата основа на Решението.
Освен изричното позоваване на член 7, параграф 1 и на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, Комисията е напомнила в съображение 70 от Решението съдържанието на постоянната съдебна практика, според която по общо правило процесуалноправните норми трябва да се прилагат спрямо всички съдебни спорове, които са висящи към момента на влизането им в сила, за разлика от материалноправните норми, които поначало се тълкуват като норми, които не визират заварени при влизането им в сила положения (Решение по дело Meridionale Industria Salumi и др., точка 85 по-горе, точка 9). Освен това член 4 от Решението споменава изрично, че то се ползва с изпълнителна сила „в съответствие с член 256 [ЕО]“ като решение, което е било съобщено на жалбоподателя с писмо, уведомяващо го, че това съобщаване е извършено „в съответствие с член 254 [ЕО]“.
При тези обстоятелства нямало никакво съмнение, че жалбата срещу Решението, прието повече от четири години след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, трябвало да бъде подадена при спазване на разпоредбите на член 230 ЕО и на Процедурния правилник и че в никакъв случай член 23 от Статута ЕОВС на Съда не намира приложение.
Освен това следва да се констатира, че жалбоподателят не дава никакво обяснение в подкрепа по-специално на твърдението за нарушение, според което юридическата основа е неопределена, тъй като наложената глоба не била „предвидима за всички засегнати лица“, и че при всички случаи той не се позовава на незаконосъобразност на член 23 от Регламент № 1/2003 с оглед на принципа за законоустановеност на престъплението и наказанието, който е пряко следствие от принципа на правната сигурност, нито дори на непълнота на мотивите на Решението.
Следва да се напомни, че Решението, с което Комисията констатира нарушение на член 65, параграф 1 ВС и санкционира жалбоподателя след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, е било прието при спазване на принципите, ръководещи прилагането на закона във времето, и че Комисията правилно е приложила посочения член в качеството му на материалноправна норма и правилата относно компетентността и производството, изведени от Регламент № 1/2003, сред които член 23, параграф 2, който предвижда изрично, че тя може да налага глоба на предприятията с антиконкурентно поведение.
Всъщност доколкото жалбоподателят цели да оспори валидността на юридическата основа на Решението, като се позовава на „коктейл от юридически основи, неприети нито от съдебната практика, нито от доктрината“, достатъчно е да се напомни, че по-рано беше констатирано, че към момента на приемането на Решението използваната юридическа основа предоставяла правомощие на Комисията да констатира и да санкционира нарушение на член 65, параграф 1 ВС.
На второ място, що се отнася до твърдението за неопределеност в конкретния случай, достатъчно е да се установи, че отговорността на жалбоподателя за поведението на Thyssen е основано недвусмислено и единствено върху декларацията от 23 юли 1997 г., както това много ясно произтича от съображения 112—117, 125, 127, 128 и 149 от Решението. Впрочем прегледът на писмата на жалбоподателя показва пълна липса на несигурност по този въпрос.
На практика изглежда, че развитите от жалбоподателя доводи в подкрепа на петото правно основание за отмяна целят да докажат отново незаконосъобразността на подобна основа, което оспорване е недопустимо, доколкото този правен въпрос вече бил окончателно решен от общностния съд в смисъл на валидност на посочената основа и вече се ползвал със сила на пресъдено нещо (вж. точки 139—147 по-долу).
От всички изложени дотук съображения следва, че правното основание, изведено от нарушение на „принципа на определеност“, трябва да бъде отхвърлено.
5.
По нарушението на принципа non bis in idem
Доводи на страните
В рамките на шестото си правно основание жалбоподателят твърди, че концепцията за „прехвърляне на отговорността с частно изявление“ нарушава принципа non bis in idem, който трябва също да бъде спазен в рамките на „възобновяване на производство за налагане на глоба“.
Настоящото дело се характеризирало с двойна незаконосъобразна санкция. Извършеното от TKS нарушение вече е било предмет на санкция, която е станала окончателна, и освен това Комисията му е вменила отговорността на извършеното от Thyssen нарушение, което било равнозначно на повторно санкциониране на един и същи акт.
Той посочва, че в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе Съдът е констатирал, че прехвърлянето на отговорността било невъзможно от практическа гледна точка, и че следователно му била повторно наложена глоба, въпреки че това решение придобило окончателния характер на res judicata. Този извод на Съда правел ирелевантен факта, че отменената част от Решение 98/247 съответствала на частта от глобата, която теоретично щяла да бъде наложена на жалбоподателя за вмененото на Thyssen нарушение.
Освен това в съответствие с новата ѝ концепция за „поемане на отговорността с частно изявление“ Комисията вменила отговорността, която носело трето лице. Самата Комисия подчертала, че поначало отговорността не тежала върху TKS и че не ставало въпрос също за отговорност, наложена в рамките на правоприемство. Според жалбоподателя обаче, ако това е вярно, следва да се отбележи, че Комисията му е наложила нова и повторна глоба, вместо да се задоволи с поправяне на процесуална грешка. Следователно налагането на санкция за извършено от Thyssen нарушение щяло да бъде законосъобразно единствено ако TKS вече не беше санкционирано за извършеното от него нарушение. При все това след като от 1998 г. нататък наложената на TKS санкция е станала окончателна, от този момент преследването на всички спорни деяния трябвало да се счита за погасено.
Комисията моли настоящото правно основание да се отхвърли.
Съображения на Първоинстанционния съд
Следва да се напомни, че принципът non bis in idem, основен принцип на общностното право, прогласен впрочем в член 4, параграф 1 от Протокол № 7 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (ЕКПЧ), подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., забранява в областта на конкуренцията повторното осъждане или преследване на предприятие поради антиконкурентно поведение, за което то веднъж е било санкционирано или за което вече е било обявено, че то не носи отговорност с предходно решение, неподлежащо повече на обжалване (Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, точка 113 по-горе, точка 59).
Прилагането на принципа non bis in idem зависи от наличието на три условия, а именно идентичност на деянията, един и същи извършител на нарушението и един и същи защитен правен интерес (Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123, точка 338).
В конкретния случай жалбоподателят твърди, че той е предмет на двукратна незаконосъобразна санкция. Той изтъква, че вече бил санкциониран по окончателен начин с Решение 98/247 за нарушението, което е извършил, и като му налага с Решението да поеме отговорността за извършеното от Thyssen, Комисията го санкционирала повторно „за същото деяние“.
В подкрепа на това твърдение жалбоподателят се мотивира отново с нередовността на вменяването на отговорността за извършеното от Thyssen нарушение въз основа на декларацията от 23 юли 1997 г., при това, от една страна, като напомня своите доводи, според които в точка 88 от Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, Съдът бил приел, че TKS не било от гледна точка на материалното право отговорно за неправомерното поведение на Thyssen, и от друга страна, като потвърждава, че с Решението Комисията е вменила отговорността, която носело трето лице.
От тази претендирана нередовност жалбоподателят прави извода, че наложената с Решението глоба може единствено да има за предмет повторно санкциониране за извършеното от него нарушение, което било в разрез с принципа non bis in idem.
Първоинстанционният съд счита, че тези доводи са основани на погрешна предпоставка.
Всъщност както вече беше посочено, общностният съд е приел, че с оглед на декларацията от 23 юли 1997 г. по изключение Комисията е имала правото да вмени на TKS отговорността за неправомерното поведение, в което е упрекнато Thyssen.
След като е посочил наличието на процесуален недостатък, свързан с нарушение на правото на защита на жалбоподателя, в Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, Първоинстанционният съд отменя член 1 от Решение 98/247 в частта му, с която се вменява на TKS отговорността за извършеното от Thyssen нарушение на член 65 ВС, намалява вследствие на това глобата на TKS до размера на глобата, която му била наложена за извършеното от Thyssen нарушение, и определя на 4032000 EUR размера на глобата, която в крайна сметка е наложена на TKS за собственото му антиконкурентно поведение.
Това решение е потвърдено от Съда в Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, след напомняне, че тълкуването на жалбоподателя на точка 88 от посоченото решение вече е било отхвърлено.
В съответствие с член 233 ЕО Комисията е длъжна да поправи констатираната от общностния съд незаконосъобразност, което тя направила в рамките на производството, приключило с приемане на Решението. Последното има за предмет единствено да поправи процесуалния недостатък, да вмени на жалбоподателя въз основа на декларацията от 23 юли 1997 г. отговорността за извършеното от Thyssen нарушение на член 65 ВС и вследствие на това да му наложи глоба в размер от 3168000 EUR.
Следователно Решението в никакъв случай не представлява повторно санкциониране на неправомерното поведение на TKS, което вече било наказано по окончателен начин с Решение 98/247. Освен това и както с пълно право Комисията подчертава, поемането на отговорността с декларацията от 23 юли 1997 г. не свежда двете нарушения, извършени от TKS и Thyssen, до едно-единствено нарушение.
От друга страна, като се позовава отново и единствено на антиконкурентното поведение на Thyssen, по никакъв начин Решението не нарушава принципа principe non bis idem.
Следва да се напомни, че сам по себе си принципът non bis in idem допуска възобновяване на преследване, което има за предмет едно и също антиконкурентно поведение, когато първото решение е било отменено на формални основания, без да е имало постановяване по същество по укоримото деяние, тъй като в този случай отменителното решение няма стойността на „оправдаване“ по смисъла, който се дава на този термин в наказателното право. В подобен случай наложените с новото решение санкции не се добавят към тези, произнесени с отмененото решение, а ги заместват (Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, точка 113 по-горе, точка 62).
Това юриспруденциално разрешение на проблема е напълно приложимо в конкретния случай, тъй като наложената в Решението санкция на жалбоподателя с оглед на неговата отговорност за извършеното от Thyssen нарушение замества санкцията, произнесена с Решение 98/247 на същото основание, като по този начин напълно изключва нарушението на принципа non bis in idem.
От всички гореизложени съображения следва, че правното основание, изведено от нарушение на принципа principe non bis in idem, трябва да се отхвърли.
6.
По погасителната давност
Доводи на страните
В рамките на седмото правно основание жалбоподателят твърди, че в съответствие с член 1, параграф 1 от Решение № 715/78/ЕОВС на Комисията от 6 април 1978 година относно давността при налагане и изпълнение на санкции в областта на прилагане на Договора за създаване на Европейска общност за въглища и стомана (
ОВ L 94, стр. 22
) извършеното от Thyssen нарушение се обхваща от петгодишния давностен срок, изтекъл през 1999 г. или най-късно през 2003 г., ако се има предвид датата, на която другите участници в картела са прекратили нарушението.
Не е имало прекъсване на давностния срок по смисъла на член 2 от Решение № 715/78, нито спиране на същия, тъй като Thyssen не е било страна в производството, приключило с Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе. Същият резултат щеше да е налице при позоваване на правилата на погасителната давност на член 25 от Регламент № 1/2003 или на Регламент (ЕИО) № 2988/74 на Съвета от 26 ноември 1974 година относно давността при налагане и изпълнение на санкции в областта на правото на транспорт и на конкуренция на Европейската икономическа общност (
ОВ L 319, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 1, стр. 78).
Обратно на гледната точка на Комисията, в конкретния случай погасителната давност не зависела от извършеното от TKS нарушение, като се отчита, че с наложената с Решението глоба било санкционирано нарушение, което е поначало извършено от Thyssen. Като се позовава на Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело SCA Holding/Комисия (C-297/98 P, Recueil, стр. I-10101), жалбоподателят изтъква, че тъй като нарушението, в което той е упрекнат, е извършено от Thyssen, наложената му санкция можела да съществува само доколкото е било възможно тя да бъде наложена на неговия праводател, а именно Thyssen. Тъй като нарушението било погасено по давност спрямо Thyssen, то било също погасено по давност спрямо жалбоподателя, за който се считало, че „е заместил Thyssen в производството, което можело да приключи с налагане на глоба“.
В отговор на доводите на Комисията, според които не ставало въпрос за „проблем при правоприемство“ с мотив, че Thyssen продължава да съществува и че нейното правомощие да преследва нарушенията произтича единствено и пряко от твърдяната декларация за поемане на отговорност, жалбоподателят поддържа, че понятието за правоприемство не зависи от условието праводателят да е престанал да съществува и че е налице правоприемство, доколкото са изменени юридическите правомощия, дори и праводателят да продължава да съществува. Освен това обстоятелството на квалифициране на това прехвърляне на отговорността като „правоприемство“ или като използване от Комисията на нейното „правомощие за търсене на отговорност“ съгласно декларацията от 23 юли 1997 г. било ирелевантно, доколкото ставало въпрос все така за отговорност за нарушение, в което жалбоподателят никога не е участвал.
Жалбоподателят подчертава, че Комисията противопоставя на погасителната давност също и своя „законен интерес от установяване на нарушението“ с приетото срещу TKS Решение, и твърди, че давностните срокове не се прилагат към „установителните решения“. Тези доводи не можели да се приемат, тъй като не било ясно на какво Комисията е могла да основе подобен „законен интерес“ по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003 и тъй като тук не ставало въпрос за декларативно решение, а за решение, с което се налага глоба. Дори и „законен интерес от установяване на нарушението“ не би могъл да промени факта, че нарушението било погасено по давност. При всички случаи „установително решение“, към което не се прилагат правилата на погасителната давност, нарушавало правото на защита на TKS, тъй като посоченият законен интерес изобщо не бил споменат в изложението на възраженията.
Комисията моли седмото правно основание да се отхвърли.
Съображения на Първоинстанционния съд
Първоинстанционният съд счита, че настоящото правно основание не може да се приеме, тъй като предпоставката, на която то се основава, а именно че санкцията, която е била наложена на жалбоподателя с Решение 98/247, а след това с Решението, се отнася до „нарушение, в което той никога не е участвал“, е погрешна.
Следва да се напомни, че с адресираната до Комисията декларация от 23 юли 1997 г. TKS се е съгласило да се счита за отговорно за деянията, в които е упрекнато Thyssen за периода, започнал да тече от 1993 г., докато дейностите на Thyssen в сектора на засегнатите продукти са му били прехвърлени едва от
Решение 98/247, с което на TKS се вменява отговорността за антиконкурентните действия на Thyssen и му се налага глоба на това основание, е основано конкретно и единствено на декларацията от 23 юли 1997 г.
В Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, Първоинстанционният съд приема, че с оглед на декларацията от 23 юли 1997 г. Комисията по изключение е имала правото да вмени на TKS отговорността за неправомерното поведение, в което е упрекнато Thyssen, тъй като подобна декларация предполагала, че юридическото лице, под чиято отговорност са поставени дейностите на друго юридическо лице, след датата на нарушението, произтичащо от посочените дейности, е длъжно да отговаря за тях, дори и когато по принцип физическото или юридическото лице, което е управлявало съответното предприятие към момента на извършване на нарушението, носи отговорност (точка 62 от решението).
По този начин от юридическа гледна точка се счита, че самото TKS е извършило разглежданото нарушение (вж. по аналогия Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Metsä-Serla и др./Комисия, C-294/98 P, Recueil, стр. I-10065, точка 28).
Точно с това се обяснява обстоятелството, че в Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, Първоинстанционният съд санкционира Комисията за нарушение на правото на защита на жалбоподателя.
След като отбелязва, че декларацията от 23 юли 1997 г. не може да се тълкува като предполагаща също отказ на жалбоподателя от неговото право да бъде изслушан относно деянията, в които е упрекнато Thyssen, Първоинстанционният съд констатира, че съобщеното на жалбоподателя изложение на възраженията не му вменява отговорността за изтъкнатите срещу Thyssen дейности, за които TKS се съгласило оттук нататък да носи отговорност с оглед евентуално налагане на глоба, и че на TKS не била дадена възможност да изложи своята гледна точка относно истинността и относимостта на деянията, в които Thyssen е упрекнато. Въз основа на това Първоинстанционният съд стига до извода, че жалбоподателят не е могъл да упражни своето право на защита.
В това отношение следва да се напомни, че Комисията е длъжна да реши въпроса за вменимостта на разкритите нарушения въз основа на събраните материали от проверките и исканията за информация и че основната процесуална гаранция, каквато представлява изложението на възраженията, е приложение на основен принцип на общностното право, който изисква зачитането на правото на защита във всички производства (Решение на Съда от 16 март 2000 г. по дело Compagnie maritime belge transports и др./Комисия, C-395/96 P и C-396/96 P, Recueil, стр. I-1365, точки 142 и 143). В изложението на възраженията, процесуален акт, който бележи началото на административното състезателно производство, Комисията излага твърденията за нарушения и описва деянията, вменени на предприятието, негов адресат. С оглед на значимостта му изложението на възраженията трябва да посочва по недвусмислен начин лицето, на което могат да бъдат наложени глоби, и трябва да бъде адресирано до същото (Решение на Съда от по дело ARBED/Комисия, C-176/99 P, Recueil, стр. I-10687, точка 21 и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, точка 92).
Следователно Първоинстанционният съд е приел, че единствено и само TKS било длъжно да отговаря за нарушението, което от юридическа гледна точка можело да му се вмени с оглед на декларацията от 23 юли 1997 г.
При тези обстоятелства поставеният с давността въпрос в конкретния случай не е дали наложената с Решението санкция на TKS можело да бъде наложена на неговия твърдян „праводател“, а дали на 20 декември 2006 г. Комисията все още е имала правото да налага на TKS глоба на основание нарушение, което е прекратено на или на в зависимост от това, дали се взема предвид датата на придобиването от TKS на дейностите на Thyssen в сектора на плосковалцувани продукти от неръждаема стомана или датата на прекратяване на продълженото нарушение, посочено в член 1 от Решение 98/247.
Що се отнася до правилата за погасителната давност, които трябва да бъдат взети предвид, следва да се констатира, че тъй като Комисията е приложила в Решението правилата относно компетентността и производството, изведени от Регламент № 1/2003, в конкретния случай по силата на член 37 от Регламент № 1/2003 е изключено прилагането на Регламент № 2988/74. Колкото до Регламент № 1/2003 и до Решение № 715/78, те съдържат идентични по същество разпоредби.
Горепосочените актове предвиждат следното:
—
за правомощията на Комисията да налага глоби за нарушения на разпоредбите на конкурентното право се прилага по принцип петгодишен давностен срок, който започва да тече от деня, в който е извършено нарушението, или от деня, в който нарушението е спряло за продължени или повторни нарушения (член 25, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1/2003 и член 1, параграфи 1 и 2 от Решение № 715/78),
—
давността се прекъсва с всяко действие, предприето от Комисията или от органа по конкуренция на държава-членка с цел извършване на проучване или производство във връзка с нарушение, като прекъсването на давността е ефективно от датата, на която за предприетите действия е уведомено поне едно от предприятията, които са участвали в нарушението, и се прилага за всички предприятия, които са участвали в нарушението (член 25, параграфи 3 и 4 от Регламент № 1/2003 и член 2, параграфи 1 и 2 от Решение № 715/78),
—
с всяко прекъсване започва да тече нов давностен срок, но той изтича най-късно в деня, в който изтича период, равен на два пъти давностния срок, без Комисията да е наложила санкция или периодично санкционно плащане, тъй като този период се удължава със срока, през който давността е спряна (член 25, параграф 5 от Регламент № 1/2003 и член 2, параграф 3 от Решение № 715/78),
—
давността в областта на наказателното преследване спира да тече през времето, през което решението на Комисията е предмет на производство, образувано пред общностния съд (член 25, параграф 6 от Регламент № 1/2003 и член 3 от Решение № 715/78).
В настоящия случай следва да се напомни, че в отговор на декларацията от 23 юли 1997 г., направена малко повече от две години след придобиването на дейностите на Thyssen в сектора на плосковалцувани продукти от неръждаема стомана на от TKS, Комисията приема Решение 98/247, с което за първи път санкционира TKS, при това на , или в рамките на петгодишния давностен срок.
На 11 март 1998 г. жалбоподателят подава жалба срещу Решение 98/247, а на Първоинстанционният съд постановява Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе. Това решение е предмет на жалба, подадена от жалбоподателя на и отхвърлена от Съда на с Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе.
Следва да се посочи, че след спирането му за целия период, през който било висящо насоченото срещу Решение 98/247 производство, давностният срок е започнал отново да тече от 14 юли 2005 г. до , на която дата той бил отново прекъснат с изложението на възраженията, адресирано до TKS в рамките на производството, приключило с приемането на Решението на
От гореизложените съображения следва, че Решението е било прието при спазване на правилата за погасителната давност, предвидени в посочените в точка 209 по-горе актове, независимо дали за начало на давностния срок е определена датата 1 януари 1995 г. или датата , и поради това следва правното основание за отмяна, изведено от погасяването по давност на преследването, да се отхвърли.
7.
По нарушението на правото на защита
Жалбоподателят се позовава на нарушение на правото на защита, което твърдение за нарушение се разделя на две части, изведени, първо, от нередовността на изложението на възраженията (девето правно основание за отмяна) и второ, от нарушение на правото на достъп до преписката (осмо правно основание за отмяна).
Доводи на страните
Първо, жалбоподателят поддържа, че Комисията изтъква за първи път в Решението, че прехвърлянето на отговорността произтичало не от правоприемството, а изключително от декларацията от 23 юли 1997 г., а що се отнася до погасяването по давност на нарушението, че тя има „законен интерес от установяване на нарушението“, което не било споменато нито в изложението на възраженията, нито в предходното производство.
Той изтъква също, че вместо изложение на възраженията в надлежна форма Комисията му изпратила „patchwork“ от различни документи, включващи изложението на възраженията от 1997 г. и различни бордера, попълнени с откъслечни юридически съображения, от които било невъзможно да се откроят правните и фактически твърдения, които Комисията възнамерявала да поддържа, и въпросите, по които тя е променила своята преценка, след като старото решение и изложението на възраженията от 1997 г. били критикувани и частично отменени от Съда и от Първоинстанционния съд.
Според жалбоподателя използваната от Комисията техника на препращане и особено неясният характер на юридическия анализ по нейните основни въпроси формално не били достатъчни, за да позволят протичането на редовно състезателно производство, и поради това не можели да подготвят по адекватен начин приемането на Решението.
Второ, жалбоподателят претендира, че Комисията е нарушила неговото право на достъп до преписката, като не му позволила в рамките на справката на преписката, извършена в помещенията на институцията на 24 април 2006 г., да разгледа всички документи, които можели да бъдат от полза за неговата защита, с мотив, че някои документи съдържали търговски тайни.
Той твърди, че този отказ на достъп до преписката е необоснован не само защото ставало въпрос за документи, които били всички по-стари от десет години и които следователно са загубили своя претендиран поверителен характер според съдържанието на точка 23 от Известие на Комисията относно правилата за достъп до преписката на Комисията при производства по членове 81 и 82 от Договора за ЕО, членове 53, 54 и 57 от Споразумението за ЕИП и Регламент (ЕО) № 139/2004 на Съвета (
ОВ C 325, 2005 г., стр. 7
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 220) (наричано по-нататък „Известието от 2005 г.“), но и защото в нито един момент Комисията не е уточнила естеството на търговските тайни, които те могли да съдържат. В по-общ план Комисията също не се съобразила, че в рамките на „производството на повторно приемане“ тя поначало е трябвало да разреши достъпа до отговорите, които другите засегнати предприятия дали на изложението на възраженията от 1997 г.
След като на 17 май 2006 г. изтекъл срокът за отговор на последното изложение на възраженията, с писмо от Комисията предоставила на жалбоподателя достъп до някои документи, първоначално без право на достъп. Тази мярка обаче не поправила нарушението на правото на защита на TKS, доколкото тя не се отнасяла за всички документи, които би могло да бъдат от полза за защитата, и на TKS не била дадена възможност да разгледа тези документи в отговора си на изложението на възраженията, така че и в това отношение неговото право на защита било нарушено. Жалбоподателят изтъква, че на не е могъл да изложи своята гледна точка относно съобщените документи поради паралелно определения срок за изслушването.
Освен това не бил убедителен доводът на Комисията, според който документите, с които жалбоподателят не е разполагал, били ирелевантни, тъй като той не оспорил фактите, доколкото можело да има нарушение на правото на защита единствено в хипотезата, в която предприятие се стреми да оспори фактите с цел да се защити. От тези документи било възможно да произтекат доказателства, които са свързани със смекчаващи вината обстоятелства, релевантни за изчисляването на размера на глобата, или се отнасят до възможността за преследване на нарушението от гледна точка на давността. Доколкото Комисията в крайна сметка изтъкнала, че жалбоподателят е трябвало да даде повече подробности относно документите, с които не е имал възможност да разполага, за да обоснове по изчерпателен начин искане за достъп до тези документи, следва да се констатира противоречивият характер на това твърдение, тъй като не било възможно посочените документи да са известни на жалбоподателя.
Комисията моли да се постанови пълна липса на нарушение на правото на защита в конкретния случай.
Съображения на Първоинстанционния съд
Следва да се напомни, че изложението на възраженията, от една страна, и достъпът до преписката, от друга страна, позволяват на предприятията, които са обект на разследване, да се запознаят с доказателствата, с които разполага Комисията, и правят възможно ефективното упражняване на правото за защита (Решение на Съда от 10 май 2007 г. по дело SGL Carbon/Комисия, C-328/05 P, Сборник, стр. I-3921, точка 55).
По съдържанието на изложението на възраженията от 5 април 2006 г.
Според съдебната практика изложението на възраженията трябва да съдържа изложение на твърденията за нарушения, съставено с достатъчно ясни изрази, било то кратки, за да се даде възможност на заинтересованите лица действително да се запознаят с поведението, в което ги упреква Комисията (Решение по дело Mo Och Domsjö/Комисия, точка 156 по-горе, точка 63). Всъщност зачитането на правото на защита в производство, което може да приключи с налагане на санкции, подобни на разглежданата, изисква още на стадия на административната процедура на засегнатите предприятия и сдружения на предприятия да е била предоставена възможност да изложат надлежно становищата си относно истинността и относимостта на твърдените от Комисията факти, нарушения и обстоятелства (Решение на Първоинстанционния съд от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, T-25/95, T-26/95, T-30/95—T-32/95, T-34/95—T-39/95, T-42/95—T-46/95, T-48/95, T-50/95—T-65/95, T-68/95—T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 и
T-104/95, Recueil, стр. II-491
, точка 553). Това изискване е спазено, ако в решението не се твърди, че заинтересованите лица са извършили нарушения, различни от посочените в изложението на твърденията за нарушения, и ако са взети предвид само фактите, по които заинтересованите лица са имали възможност да дадат обяснения (Решение на Съда от по дело ACF Chemiefarma/Комисия,
41/69, Recueil, стр. 661
, точка 94). От това следва, че Комисията може да приеме само тези твърдения за нарушения, по повод на които последните са имали възможност да изложат своите становища (Решение на Първоинстанционния съд от по дело CB и Europay/Комисия, T-39/92 и
T-40/92, Recueil, стр. II-49
, точка 47).
Жалбоподателят поддържа, че изложението на възраженията от 5 април 2006 г. не отговаря на горепосочените изисквания на двойно основание.
Той претендира, на първо място, че вместо изложение на възраженията в надлежна форма Комисията му адресирала „patchwork от различни документи“, включващ изложението на възраженията от 1997 г. и различни бордера, попълнени с откъслечни юридически съображения, „от които било невъзможно да се откроят правните и фактически твърдения, които Комисията възнамерявала да поддържа, и въпросите, по които тя е променила своята преценка, след като старото решение и изложението на възраженията от 1997 г. били критикувани и частично отменени от Съда и от Първоинстанционния съд“.
Безспорно е, че на 5 април 2006 г. Комисията е адресирала до жалбоподателя изложение на възраженията, към което било приложено изложението на възраженията от и неговите приложения, също както и пълен списък на документите по старото производство и по „производството по повторно приемане“, което не можело да се квалифицира като „patchwork от различни документи“.
Жалбоподателят не само не посочва никаква разпоредба от общностната правна уредба, забраняваща горепосочената постъпка на Комисията, но и същата се обяснява с особените обстоятелства на конкретния случай.
След като е посочил наличието на процесуален недостатък, свързан с нарушение на правото на защита на жалбоподателя в Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, Първоинстанционният съд отменя член 1 от Решение 98/247 в частта му, с която се вменява на TKS отговорността за извършеното от Thyssen нарушение на член 65 ВС, намалява вследствие на това глобата на TKS до размера на глобата, която му била наложена за извършеното от Thyssen нарушение, и определя на 4032000 EUR размера на глобата, която в крайна сметка е наложена на TKS за собственото му антиконкурентно поведение.
Единственото задължение, което Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, потвърдено с Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, налагало на Комисията по силата на член 233 ЕО, било да отстрани в акта, предназначен да замести отменения акт, действително констатираната незаконосъобразност (вж. в този смисъл Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, точка 113 по-горе, точка 48).
В съответствие със съдебната практика, според която процедурата, с която се цели замяна на отменен акт, може да бъде възобновена в момента, в който настъпи констатираната незаконосъобразност (Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, точка 113 по-горе, точка 73), Комисията се поставила в момента на поемането от TKS на отговорността за неправомерното поведение на Thyssen на 23 юли 1997 г. и възобновила процедурата считано от тази дата.
В рамките на изпълнението на Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, потвърдено с Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, на 5 април 2006 г. Комисията адресирала до жалбоподателя ново изложение на възраженията за изразяване на становище относно антиконкурентното поведение на Thyssen. Като се има предвид еднаквостта на фактическите и правните елементи на посоченото поведение спрямо първоначалното производство, Комисията можела да посочи „старите твърдения за нарушения“ от 1997 г. като неразделна част от новото изложение на възраженията от 2006 г.
В точка 16 от изложението на възраженията от 2006 г. Комисията уточнява следното:
„Вече изпратеното на [Thyssen] изложение на възраженията от 1997 г., включително приложенията (I—V), е възпроизведено под формата на сканиран оригинал в приложение 1 към настоящото изложение на възраженията и представлява неразделна част от последното.“
В това отношение следва да се напомни, че зачитането на правото на защита изисква на заинтересованото предприятие да е била предоставена възможност да изложи надлежно становището си относно документите, взети предвид от Комисията при констатациите, на които се основава решението (Решение на Съда от 17 януари 1984 г. по дело VBVB и VBBB/Комисия, 43/82 и
63/82, Recueil, стр. 19
, точка 25). Като последица от това единствено документите, които са били цитирани или споменати в изложението на възраженията, по принцип представляват противопоставими на неговия адресат доказателствени средства (Решение на Първоинстанционния съд от по дело Shell/Комисия,
T-11/89, Recueil, стр. II-757
, точка 55 и Решение на Първоинстанционния съд по дело ICI/Комисия, T-13/89, Recueil, стр. II-1021, точка 34).
В изложението на възраженията от 2006 г. Комисията е представила изрични правни съображения относно прилагането на член 65 ВС въпреки изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, както и относно принципа на lex mitior и освен това е уточнила в точка 15 следното:
„1.   Твърденията за нарушения са адресирани изключително до TKS за поведението на [Thyssen]. 2. Всички данни (например броят на държавите-членки на ЕО) трябва да се разбират в историческия контекст. 3. Точка 64 относно приложимостта на член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС трябва да се схваща във връзка с точки 26 и сл. от настоящото изложение на възраженията. 4. С настоящото изложение на възраженията се заменят датата на изложението на възраженията, също както и членът на Комисията, който навремето е приел решението за Комисията.“
При тези обстоятелства не можело да се твърди, както прави жалбоподателят, без да представя доказателства, че изложението на възраженията от 2006 г. не позволявало да се узнаят фактическите и правните твърдения, които Комисията възнамерявала да поддържа след Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе и Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе. Впрочем жалбоподателят е изразил становище в отговора си на изложението на възраженията с това, че не е оспорил фактите и правната квалификация на същите, както те са изложени в посоченото изложение.
Жалбоподателят изтъква още, че изложението на възраженията от 2006 г. не позволявало да се разграничат констатациите на Съда, които Комисията искала да признае, и че доколкото Комисията претендирала, че тя не била обвързана с всички констатации на Съда, тя е трябвало a fortiori да приеме разбираемо и единно изложение на възраженията. Първоинстанционният съд счита, че не само това твърдение за нарушение отново имало неопределен характер, но и че имплицитно, но неминуемо то почивало върху погрешната теория на жалбоподателя, според която Съдът бил приел в Решение по дело ThyssenKrupp/Комисия, точка 27 по-горе, че TKS не можело да бъде от гледна точка на материалното право отговорно за действията на Thyssen. Както вече беше посочено, това твърдение произтича от погрешно тълкуване на посоченото решение, и по-специално на точка 88 от него.
Комисията изобщо не е претендирала, че не е обвързана от всички направени от Съда констатации, и в изпълнение на решенията на общностния съд с цел да получи становището на жалбоподателя относно поведението на Thyssen тя е адресирала до него ново изложение на възраженията, в което ясно посочила, че според нея с декларацията от 23 юли 1997 г. жалбоподателят е поел отговорността за поведението на Thyssen.
Второ, жалбоподателят твърди, че Комисията е въвела „изненадващо“ нови правни доводи в Решението. Така за първи път в Решението Комисията е изтъкнала, че прехвърлянето на отговорността произтичало не от правоприемство, а изключително от декларацията от 23 юли 1997 г. и що се отнася до погасяването по давност на нарушението, че тя имала „законен интерес от установяване на нарушението“, което не било посочено нито в изложението на възраженията от 2006 г., нито в предходното производство.
Относно позоваването на декларацията от 23 юли 1997 г. като основа за вменяването на TKS на отговорността за поведението на Thyssen, следва да се отбележи, от една страна, че още в Решение 98/247 е имало препращане към тази декларация за поемане на отговорността, което Първоинстанционният съд е посочил в точки 59—62 от Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, и от друга страна, че съдържанието на изложението на възраженията от 2006 г., и по-конкретно точки 5, 7, 11 и 33 от него, не поражда никакво съмнение по този въпрос.
Що се отнася до споменаването в Решението, според което Комисията има „законен интерес от установяване на нарушението“, достатъчно е да се констатира, че става въпрос за елемент от отговор на Комисията на твърдението, съдържащо се в отговора на жалбоподателя на изложението на възраженията, за незаконност на предстоящото решение поради нарушение на правилата на давността.
В това отношение следва да се напомни, че според съдебната практика решението не трябва непременно да бъде точно копие на изложението на възраженията (Решение на Съда от 29 октомври 1980 г. по дело van Landewyck и др./Комисия,
209/78—215/78 и 218/78, Recueil, стр. 3125
, точка 68). Всъщност в своето решение Комисията трябва да бъде в състояние да вземе предвид отговорите на засегнатите предприятия по изложението на възраженията. В това отношение тя трябва да може не само да приема или да отхвърля доводите на засегнатите предприятия, но също и да направи собствен анализ на изтъкнатите от тях факти, за да се откаже от твърденията за нарушения, които са се оказали неоснователни, или за да преформулира и допълни както от фактическа, така и от правна страна своите доводи в подкрепа на твърденията за нарушения, които продължава да поддържа (Решение на Съда по дело ACF Chemiefarma/Комисия, точка 225 по-горе, точка 92; вж. също в този смисъл Решение на Съда от по дело Suiker Unie и др./Комисия,
40/73—48/73, 50/73, 54/73—56/73, 111/73, 113/73 и 114/73, Recueil, стр. 1663
, точки 437 и 438). Също така трябва да се констатира, че е налице нарушение на правото на защита единствено когато окончателното решение вменява на засегнатите предприятия нарушения, които са различни от посочените в изложението на възраженията, или се основава на различни факти (Решение по дело ACF Chemiefarma/Комисия, точка 225 по-горе, точка 94; вж. също в този смисъл Решение по дело CB и Europay/Комисия, точка 225 по-горе, точки 49—52). Това не е така, когато, както е в конкретния случай, твърдените различия между изложението на възраженията и окончателното решение се отнасят единствено за поведения, по които засегнатите предприятия вече са дали обяснения и които следователно нямат нищо общо с каквото и да е ново твърдение за нарушение (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, известно като „PVC II“,
T-305/94—T-307/94, T-313/94—T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 и T-335/94, Recueil, стр. II-931
, точка 103).
Накрая в точка 62 от репликата жалбоподателят изтъква, че „дори въпросът за основата на оправомощаването е останал без отговор в изложението на възраженията и в [Р]ешението или е бил предмет на различно нееднакво и променливо третиране“. Освен че това твърдение се отличава с вътрешна противоречивост, трябва да се подчертае, че то противоречи също на съдържанието на изложението на възраженията от 2006 г. (вж. точки 19 и сл.) и на собствените декларации на жалбоподателя, изложени в друга точка от същата защита (точка 27), според които Комисията е „изложила в изложението на възраженията (ИВ) (точка 19 и сл.), че единствено член 65 [ВС], а не Договора за ЕО представлява материалноправната основа и че в процесуален план се прилага единствено Регламент № 1/2003“.
От това следва, че първата част на правното основание относно нарушението на правото на защита, изведено от нередовността на изложението на възраженията от 5 април 2006 г., трябва да бъде отхвърлена.
По правото на достъп до преписката
— По допустимостта
Според текста на член 27, параграф 2 от Регламент № 1/2003 засегнатите страни имат „право на достъп до материалите по делото пред Комисията при условия на зачитане на законния интерес на предприятията от опазване на техните търговски тайни“.
Общностният съд е уточнил, че достъпът до преписката има за цел по-конкретно да се позволи на адресатите на изложение на възраженията да се запознаят с доказателствата, съдържащи се в преписката на Комисията, за да могат ефикасно да се произнесат по изводите, до които е достигнала Комисията в изложението си на възраженията въз основа на тези доказателства. От това следва, че Комисията е длъжна да даде достъп на адресатите на изложението на възраженията до всички уличаващи и оневиняващи документи, които тя е събрала в хода на разследването, с изключение обаче на документите с поверителен характер (Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, точки 45 и 46).
Следователно правото на достъп до преписката на Комисията цели да гарантира ефективното упражняване на правото на защита (Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Hercules Chemicals/Комисия, C-51/92 P, Recueil, стр. I-4235, точка 76), като то спада към основните принципи на общностното право и едновременно с това е прогласено в член 6 от ЕКПЧ (Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, точка 113 по-горе, точка 316).
Частична или пълна отмяна на решение, с което се налагат глоби на предприятия за нарушения на правилата на конкуренцията, може да се произнесе на основание нередовен достъп единствено посредством констатацията, че този нередовен достъп до преписката по разследването е попречил на същите да се запознаят с документите, които можели да им бъдат от полза при защитата, и по този начин е нарушил тяхното право на защита (вж. в този смисъл Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 179 по-горе, точка 101).
В конкретния случай още на стадия на обжалването жалбоподателят е посочил, че неговото право на достъп до преписката е било нарушено от Комисията, която му отказала достъп до всички документи, които можели да бъдат от полза за неговата защита, и по-специално е отказала да му предаде отговорите на изложението на възраженията от 1997 г., дадени от другите участващи в картела предприятия (наричани по-нататък „старите отговори“), които документи можели да бъдат от полза за неговата защита.
Следва да се приеме, че по този начин и противно на твърденията на Комисията, жалбоподателят е изпълнил изискванията на член 44, параграф 1 от Процедурния правилник, както той е тълкуван от съдебната практика, според които исковата молба или жалбата трябва да сочи изрично в какво се изразява правното основание на иска или жалбата, така че само абстрактното му обявяване не отговаря на изискванията на Процедурния правилник (Решение по дело Viho/Комисия, точка 156 по-горе, точка 68 и Решение по дело Mo och Domsjö/Комисия, точка 156 по-горе, точка 333).
Изложените в жалбата данни били достатъчно ясни и точни, като се има предвид, че те не са попречили на Комисията да отговори на повдигнатите доводи още на стадия на писмената защита и че те позволяват на Първоинстанционния съд да упражни съдебния си контрол.
Следователно твърдението за нарушение трябва да се обяви за допустимо и да се разгледа неговата основателност.
— По съществото на спора
Безспорно е, че между справката на преписката от жалбоподателя в помещенията на Комисията на 24 април 2006 г. и приемането на Решението Комисията последователно е предала на същия различни документи, издадени от участващите в картела предприятия, санкционирани с Решение 98/247.
В хода на съдебното заседание страните са постигнали съгласие относно факта, че жалбоподателят е получил копие от всички отговори на участващите в картела предприятия на изложението на възраженията от 24 април 1997 г., с изключение на документите, посочени в точки 9 и 10 от отговора на Комисията на поставения от Първоинстанционния съд въпрос, които са били съобщени на жалбоподателя в тяхната неповерителна версия (приложение S 2, съответстващо на стр. 2260—2262, 3108—3318, 5824—5836 и 5838—5842 от преписката на Комисията относно първото административно производство, наричано по-нататък „старата преписка“).
Първо, Комисията посочва, че тя е дала достъп до всички посочени в искането на жалбоподателя документи, доколкото нямало противопоставени на това съображения за поверителност, свързани със защитата на търговските тайни на засегнатите предприятия в съответствие с Известието от 2005 г.
Известието от 2005 г. уточнява, че преписката на Комисията може да съдържа документи, до които може да се гарантира достъп, и документи без право на достъп, като последните обхващат по-конкретно две категории информация, а именно търговски тайни и друга поверителна информация, до които достъпът може да бъде частично или напълно ограничен и които са определени в точки 18 и 19 от посоченото известие. Точка 18 съдържа следното:
„Доколкото разкриването на информация относно търговската дейност на дадено предприятие може да причини сериозни вреди на това предприятие, въпросната информация представлява търговска тайна. Някои примери за информация, която може да бъде квалифицирана като търговска тайна, са: техническа и/или финансова информация във връзка с ноу-хау на предприятието, методи за определяне на разходите, производствени тайни и процеси, източници на доставки, произведени и продадени количества, пазарни дялове, списъци с клиенти и дистрибутори, маркетингови планове, структура на разходите и цените, както и стратегии за продажби.“
Жалбоподателят претендира, че отказът на достъп до преписката е необоснован не само защото ставало въпрос за документи, които всички датирали от повече от десет години и които следователно са загубили своя твърдян поверителен характер според съдържанието на точка 23 от Известието от 2005 г., но и защото Комисията по никакъв начин не уточнила естеството на търговските тайни, които те могли да съдържат.
Посочената по-горе точка 23 гласи следното:
„Информация, която се отнася до дадено предприятие, но вече е известна извън това предприятие (ако се касае за група, извън групата) или извън обединението, на което е била съобщена от предприятието, обикновено не се счита за поверителна. Информация, която е загубила търговското си значение, например поради изтичане на определен период от време, повече не може да се разглежда като поверителна. По принцип Комисията следва презумпцията, че информации за оборота, продажбите и пазарните дялове на страните или други подобни данни престават да бъдат поверителни след изтичане на пет години.“
Следва да се отбележи, като се има предвид приложение S 2 към отговора на Комисията на поставения от Първоинстанционния съд въпрос, че информацията, до която е отказан достъп в предоставената на жалбоподателя неповерителна версия, не спада a priori към категорията, определена в последното изречение на точка 23 от Известието от 2005 г., тъй като се забелязва, че изразите „по принцип“ и „следва презумпцията“, които се намират в посоченото изречение, изключват всякаква автоматичност при квалификацията на документ, издаден преди повече от пет години.
Както Комисията посочва, без жалбоподателят да оспорва това, единствено някои цифри относно търговската политика на Usinor-Sacilor, свързани например с данни относно цените или разходите, марж на печалбата или източника на някои цифри, били заличени на стр. 3108—3318 от старата преписка. Впрочем жалбоподателят не е оспорил, че преписката, до която е получил достъп на 24 април 2006 г. в помещенията на Комисията, вече съдържала стр. 5914—5922, които възпроизвеждат отговора на разглежданото предприятие на изложението на възраженията от 1997 г. Тези последни страници са били съобщени още веднъж на жалбоподателя на (вж. приложение KB 8 към писмената защита, съответстващо на писмото, адресирано от Комисията на жалбоподателя на ).
На стр. 2260—2262 от старата преписка, които се отнасяли до различни фактури, издадени от ALZ NV, единствено данните, позволяващи идентифицирането на клиента, били заличени. Накрая, що се отнася до стр. 5824—5836 и 5838—5842 от старата преписка, следва най-напред де се отбележи, че стр. 5838—5842 представляват само възпроизвеждане на някои части от стр. 5824—5836. В последните освен идентичността на някои клиенти и датата на съответното писмо били заличени само данните, позволяващи запознаване със система за таксуване, която все още била прилагана от Avesta Sheffield (понастоящем Outokumpu) през 2006 г., и съществуването на изключения за някои клиенти (вж. приложение KB 8 към писмената защита, съответстващо на писмото, адресирано от Комисията до жалбоподателя на 8 август 2006 г.).
Освен това за да може Комисията да намери равновесието между, от една страна, необходимостта от запазване на правото на защита на страните посредством възможно най-широкия достъп до преписката и от друга страна, интереса от закрила на поверителната информация на другите страни или на трети лица, тези страни и тези трети лица трябва да предоставят на Комисията всички релевантни сведения.
В това отношение точка 47 от Известието от 2005 г. има следното съдържание:
„Ако след получаване на достъп до преписката дадена страна счете, че за целите на своята защита е нужно да се запознае с конкретна информация, до която няма право на достъп, страната може да подаде мотивирано искане за такъв достъп до Комисията. В случай че службите на генерална дирекция „Конкуренция“ не са в състояние да приемат искането и ако страната не е съгласна с това заключение, въпросът се решава от съветник-одитора в съответствие с мандата на съветниците-одитори.“
Безспорно е, че след отговора на жалбоподателя на изложението на възраженията, в който се посочва нарушение на правото на защита поради липсата на достъп до всички по-ранни отговори, с писмо от 20 юни 2006 г. Комисията е поканила същия в съответствие с точка 47 от Известието от 2005 г. да представи мотивирано искане, „посочващо защо информацията, до която няма право на достъп, в конкретния случай е необходима за [неговата] защита“.
В отговора си от 29 юни 2006 г. посредством своите съветници жалбоподателят е посочил, че „[той] намира[л] за ненужно да представя ново или допълващо искане за справка в преписката и да посочва защо трябва[ло] да [му] се даде достъп до някои отказвани дотогава документи или защо те [може]ли да бъдат от полза за [неговата] защита“. Той напомня, че тази информация вече не можело да се счита за поверителна, дори и единствено поради изтеклото време и посочва, че релевантността на същата за неговата защита произтичала от факта „че в хода на първото производство засегнатите предприятия вече [били] използвали тези становища за своята защита по същество срещу фактите, [в които] сега са упрекнати“. По същество жалбоподателят поддържа тази позиция в писмата си от 5 и , както и в писмо от
Налага се констатацията, че този отговор с общ характер, който не съдържа подробности поотделно за всеки искан документ, не съответства на мотивирано искане и не отговаря на запитването на Комисията относно твърдяната релевантност на информацията, до която няма право на достъп, за защитата на самия жалбоподател в специфичния контекст на административно производство, в което жалбоподателят като единствено предприятие, срещу което същото било насочено, трябвало да представи своето становище относно антиконкурентите действия на Thyssen.
Запитан в хода на съдебното заседание от Първоинстанционния съд относно съществуването на мотивирано искане за достъп след справката на преписката, жалбоподателят се позовава на вече споменатото по-горе негово писмо от 5 юли 2006 г. и на писмо от , адресирано до съветник-одитор, което не било представено в хода на устните състезания и чието устно възпроизвеждане не позволява да се направи извод за действително мотивирано искане по смисъла на точка 47 от Известието от 2005 г.
Следва още да се подчертае, че в съответствие със съдебната практика и с член 17 от Известието от 2005 г. жалбоподателят е имал достъп до неповерителна версия на разглежданите документи. Той не твърди, нито доказва a fortiori, че тази версия на посочените документи била съставена така, че не му позволявала да определи дали заличената информация би могла да е от значение за неговата защита и следователно дали са налице достатъчно основания, за да поиска от Комисията достъп до информацията, заявена като поверителна (вж. точка 38 от Известието от 2005 г.). В допълнение, от писмото, отправено от Комисията до жалбоподателя на 8 август 2006 г., в което тя обяснява своята позиция относно поверителността на разглежданите документи с оглед на естеството на съдържащата се в тях информация, произтича, че жалбоподателят е получил две писма с подател дружеството Arcelor, с дата от 30 юни и от , в които са посочени основанията, поради които стр. 2260—2262 и 3108—3318 от старата преписка трябва да останат поверителни.
При тези обстоятелства отказът на Комисията да разкрие на жалбоподателя всички разглеждани документи поради основания за поверителност не може да се счита за необоснован.
Второ, Комисията изтъква, че при всички случаи не следва да се приема, че е налице нарушение на правото на защита на жалбоподателя, тъй като същият нямал „правен интерес“ от достъпа до преписката, въпреки че се е съгласил с фактите и тяхната правна преценка и с това, че частите от старите отговори, до които не му бил даден достъп, не съдържат нито уличаващи, нито оневиняващи го доказателства.
В отговор на този довод жалбоподателят посочва, „че е възможно да има нарушение на правото на защита не само когато предприятие цели оспорване на фактите с оглед на своята защита, но също и когато от подобни документи могат да произтичат смекчаващи обстоятелства, които са релевантни за изчислението на размера на глобата или са свързани с възможността за преследване на нарушението от гледна точка на давността“.
Налага се констатацията, че жалбоподателят се задоволява с формулиране на декларация с общ характер относно обхвата на понятието за нарушение на правото на защита, от която се подразбира, че разкритите отчасти документи могли да бъдат от полза за неговата защита като съдържащи оневиняващи доказателства. Той не обявява, нито a fortiori доказва, че в хода на административното производство Комисията не е предала посочените документи, използвани като уличаващи в Решението.
Относно несъобщаването на оневиняващ документ засегнатото предприятие трябва единствено да докаже, че неразкриването на същия е могло да повлияе в негов ущърб на развитието на производството и на съдържанието на решението на Комисията. Достатъчно е предприятието да докаже, че то е щяло да използва посочения оневиняващ документ за своята защита в такъв смисъл, че ако имаше възможност да се позове на него в хода на административното производство, то щеше да посочи елементи, които не съответстват с направените на този стадий изводи на Комисията и следователно щеше да повлияе по някакъв начин на оценките, които последната е направила в решението, поне що се отнася до тежестта и продължителността на поведението, в което е упрекнато, а с това и до размера на глобата. В този контекст вероятността непредставен документ да окаже влияние върху развитието на производството и съдържанието на решението на Комисията може да се докаже едва след предварително разглеждане на някои доказателствени средства, от които става ясно, че с оглед на тях непредставените документи е можело да имат значение, което не е трябвало да се пренебрегва (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 179 по-горе, точки 74—76).
Остава да бъде анализиран въпросът за това, че жалбоподателят не формулира никакво конкретно и точно твърдение относно нарушението на правото му на защита в конкретния случай във връзка с документите, чийто достъп му бил частично отказан, и с размера на глобата или въпроса за давността.
Тези общи доводи не са от естество да докажат действителното нарушение на правото на защита, което трябва да се прецени в зависимост от специфичните обстоятелства на всеки конкретен случай (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 25 октомври 2005 г. по дело Groupe Danone/Комисия,
T-38/02, Recueil, стр. II-4407
, точка 69).
С оглед на пълнотата на изложението вероятността, че непредставените в пълен обем документи от Комисията е можело да окажат влияние върху развитието на производството и съдържанието на Решението, изглежда напълно хипотетична.
Следва да се напомни, че за да вмени на TKS отговорността за извършеното от Thyssen нарушение и да му наложи на това основание глоба от 3168000 EUR в Решението, Комисията с основание се е позовала на декларацията от 23 юли 1997 г. По-горе беше посочено, че с това Комисията не е нарушила правилата за давност, и информацията, до която е отказан достъп, свързана с цифрови данни и с наименования на предприятия, изглежда напълно ирелевантна при разглеждане на правен въпрос, с който се оспорва единствено положението на жалбоподателя.
Колкото до размера на глобата и обвързаната преценка на Комисията за тежестта и за продължителността на нарушението, следва да се посочи, че Комисията е приела, че споразуменията или съгласуваните практики, имащи за предмет единно увеличаване на един елемент от цената, представляват тежко нарушение и че това незаконно съгласуване е започнало със събранието в Мадрид на 16 декември 1993 г. и е приключило на , което представлява период на извършване на нарушението от повече от една година (съображения 171 и 173 от Решението).
За да достигне до този извод, Комисията се е позовала по-конкретно на обясненията на участващите в картела предприятия, направени в хода на разследването, водено в рамките на първото административно производство и на декларациите на жалбоподателя, който е признал истинността на фактите, изложени в изложението на възраженията от 1997 г. Впрочем в своя отговор с дата от 17 май 2006 г. на изложението на възраженията от 5 април същата година жалбоподателят отново не е оспорил изложените там факти. При тези обстоятелства не може основателно да се поддържа, че непредставените в пълен обем документи е можело да имат значение, което не е трябвало да се пренебрегва при преценката от Комисията на тежестта и на продължителността на съответното нарушение по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 274 по-горе.
Освен това следва да се напомни, че според постоянната съдебна практика с изричното посочване от Комисията в нейното изложение на възраженията, че тя ще прецени дали следва да се наложат глоби на засегнатите предприятия и с оповестяването на основните фактически и правни обстоятелства, които могат да доведат до налагане на глоба, каквито са тежестта и продължителността на предполагаемото нарушение и факта, че то е извършено умишлено или по непредпазливост, тя изпълнява своето задължение за зачитане на правото на предприятията да бъдат изслушани. Така тя им дава достатъчно елементи, за да се защитят не само срещу установяване на нарушението, а и срещу обстоятелството, че им се налага глоба (Решение на Първоинстанционния съд от 20 март 2002 г. по дело LR AF 1998/Комисия,
T-23/99, Recueil, стр. II-1705
, точка 199; вж. също в този смисъл Решение на Съда от по дело Musique diffusion française и др./Комисия,
100/80—103/80, Recueil, стр. 1825
, точка 21).
От това следва, че що се отнася до определянето на размера на глобите, правото на защита на засегнатите предприятия пред Комисията е гарантирано чрез възможността да се изразяват становища относно продължителността, тежестта и антиконкурентния характер на укоримите деяния. Впрочем предприятията се ползват от допълнителна гаранция, що се отнася до определянето на размера на глобите, доколкото Първоинстанционният съд е компетентен да упражни пълен съдебен контрол и може по-конкретно да отмени или намали размера на глобата на основание член 17 от Регламент № 17 (Решение на Първоинстанционния съд от 6 октомври 1994 г. по дело Tetra Pak/Комисия,
T-83/91, Recueil, стр. II-755
, точка 235 и Решение на Първоинстанционния съд по дело LR AF 1998/Комисия, точка 281 по-горе, точка 200).
Безспорно е обаче, че в изложението на възраженията от 2006 г. и в неговите приложения Комисията е оповестила основните фактически и правни обстоятелства, които могат до доведат до налагане на глоба, каквито са тежестта и продължителността на предполагаемото нарушение.
От това следва, че втората част на правното основание относно нарушението на правото на защита, изведена от нарушение на правото на достъп до преписката, трябва да се отхвърли.
Накрая жалбоподателят изтъква, че с писмо от 8 август 2006 г. Комисията му предоставила достъп до някои първоначално поверителни документи, но че той вече не можел да ползва тези документи в отговора си на изложението на възраженията, така че и в това отношение неговото право на защита било нарушено.
Следва да се напомни, че съгласно член 27 от Регламент № 1/2003, Комисията трябва да даде на предприятията и сдруженията на предприятия, срещу които е насочено производството, възможността да изразят своята гледна точка относно възприетите твърдения за нарушения, „преди да вземе решения, както е предвидено в членове 7, 8, 23 и член 24, параграф 2 от посочения регламент“.
Следователно с оглед зачитане правото на защита на предприятията Комисията следва да предоставя на заинтересованите страни правото да бъдат изслушани, преди тя да вземе едно от посочените решения, което тя е направила по отношение на жалбоподателя в рамките на производството, довело до приемането на Решението.
Безспорно е, че след съобщаването на жалбоподателя на 5 април 2006 г. на изложението на възраженията и справката от същия на преписката на Комисията в помещенията на институцията, жалбоподателят е могъл да изтъкне своята гледна точка в отговора си на посоченото изложение от
Макар и да е вярно, че след този отговор и за да удовлетвори молбата на жалбоподателя да му бъдат предадени всички отговори на участващите в картела предприятия на изложението на възраженията от 1997 г., Комисията многократно е предала на същия документи, след преценка на тяхната поверителност с оглед защитата на търговските тайни, тя по никакъв начин обаче не изменила твърденията за нарушения, изведени в изложението от 5 април 2006 г. Важно е да се подчертае, че жалбоподателят не претендира, нито a fortiori доказва, че Решението го уличава в нарушение, различно от посоченото в твърденията за нарушения, или че то възприема факти, по които той не е имал възможност да даде обяснения.
Нещо повече, жалбоподателят не оспорва, че по повод на предаването на нови документи на 8 август 2006 г. му била предоставена възможността да изрази писмено своята гледна точка в едномесечен срок, за да допълни при необходимост своя отговор на изложението на възраженията, което той не направил.
В писмото си от 23 август 2006 г. жалбоподателят е отговорил, че „вече не бил в състояние своевременно да разгледа допълнителните документи и да изрази по надлежен начин своята гледна точка по тях“, при това като се има предвид необходимата подготовка на изслушването, насрочено за наближилата дата
Това съждение се повтаря в писмата на жалбоподателя, но по никакъв начин не изглежда обосновано с оглед на конкретните обстоятелства. Следва да се напомни, че изложението на възраженията се е състояло на 5 април 2006 г. и че то се основава на фактите, посочени в предходното изложение на възраженията от 1997 г., което жалбоподателят отлично познавал. Твърдението на жалбоподателя, че за него било невъзможно по време на тези пет последни седмици до изслушването (тоест между 8 август и ) да се подготви за изслушването, което впрочем той поискал да се състои от нататък, и да състави възраженията по някои документи, които му били предадени, представлява, както с пълно право Комисията подчертава, само претекст.
Впрочем в писмото си от 23 август 2006 г. жалбоподателят обявява, че е „съгласен да участва в предоставената му възможност да бъде изслушан въз основа на сегашното състояние на достъпа до преписката, за да се избегне забавяне на производството“. Ако след изслушването производството трябвало да се продължи, той обявил, че ще поиска „евентуално възможността да представи писмено допълнителни средства за защита“. Налага се констатацията, че жалбоподателят не е допълнил своя отговор на изложението на възраженията след изслушването, нито дори след допълнителния достъп до преписката, предоставен на
От всички гореизложени съображения следва, че правното основание, изведено от нарушение на правото на защита на жалбоподателя, трябва да се отхвърли изцяло.
8.
По сътрудничеството на жалбоподателя
Доводи на страните
При условията на евентуалност жалбоподателят поддържа в рамките на десетото правно основание, че размерът на глобата е бил изчислен погрешно, тъй като Комисията не е взела предвид липсата на оспорване от негова страна на действителността на нарушението в неговата цялост. Това второ сътрудничество на TKS е трябвало да доведе до по-голямо намаляване на глобата от намаляването с 20%, което вече било прието въз основа на точка Г от Известието на Комисията за намаляване и освобождаване от отговорност в случаите на картел (
ОВ C 207, 1996 г., стр. 4
, наричано по-нататък „Известието относно сътрудничеството“), доколкото това сътрудничество позволило да се потвърдят всички факти, както и тяхната квалификация като нарушение на член 65, параграф 1 ВС.
Комисията се противопоставя изцяло на намаляването като изтъква възраженията на жалбоподателя относно валидността на юридическата основа на наложената санкция, което е напълно ирелевантно, като се има предвид автономността на засегнатите проблеми. Доказването на нарушението по никакъв начин не било затруднено поради конкретните възражения на TKS.
Комисията моли настоящото правно основание да се отхвърли.
Съображения на Първоинстанционния съд
Следва да се напомни, че Комисията разполага с широко право на преценка по отношение на методиката за изчисляване на глобите и в това отношение може да вземе предвид много фактори, сред които е и оказаното от съответните предприятия сътрудничество по време на осъществяването на разследването от службите на тази институция. В това отношение Комисията има широки правомощия за преценка на качеството и полезността на сътрудничеството на дадено предприятие, и по-конкретно в сравнение с приноса на останалите предприятия (Решение по дело SGL Carbon/Комисия, точка 224 по-горе, точки 81 и 88).
В Известието относно сътрудничеството Комисията е уточнила при какви условията предприятията, които са ѝ сътрудничели по време на нейното разследване на даден картел, могат да бъдат освободени от глоба или да се ползват от намаляване на размера на глобата, която иначе би следвало да заплатят (вж. точка A, параграф 3 от Известието относно сътрудничеството).
Точка Г от Известието относно сътрудничеството предвижда:
„1.
Когато дадено предприятие сътрудничи, без да са налице всички изложени в [точки] Б и В условия, то може да се ползва с намаление от 10% до 50% от размера на глобата, която би била наложена при липса на съдействие.
2.
Такава хипотеза може да е налице, когато:
—
преди изпращане на изложението на възраженията предприятието предостави на Комисията информация, документи или други доказателства, които допринасят да се потвърди наличието на извършеното нарушение,
—
след получаване на изложението на възраженията предприятието уведоми Комисията, че не оспорва съществуването на фактите, върху които тя е основала обвиненията си.“ [неофициален превод]
В Решение 98/247 Комисията предоставила на TKS въз основа на точка Г от Известието относно сътрудничеството намаляване с 10% на размера на глобата поради признаването от негова страна на действителността на фактите, посочени в изложението на възраженията от 1997 г. Въпреки че тя предоставила намаляване с 40% на други две предприятия, участващи в картела, Комисията обосновала това намаление от 10%, като посочила, че в декларациите и в отговора на изложението на възраженията от TKS, първо, не бил предоставен никакъв нов елемент и второ, се оспорвало съществуването на нарушение.
В Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе Първоинстанционният съд е отхвърлил първата част от тази преценка (точки 232—248 от решението) и е предоставил на TKS при упражняване на своята пълна юрисдикция намаляване с 20% на размера на глобата.
В конкретния случай Комисията напомня, че настоящото производство продължава първоначалното производство от момента, в който бил допуснат процесуалния недостатък, и че в последното TKS е допринесъл за обяснението на фактите относно Thyssen, което обосновава, с оглед на възприетото от Първоинстанционния съд разрешение на проблема в Решение по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, точка 24 по-горе, намаляване с 20% на глобата на основание точка Г от Известието относно сътрудничеството (съображения 179 и 182 от Решението).
Жалбоподателят оспорва тази изразена в цифри преценка и изтъква, че в своя отговор на изложението на възраженията от 2006 г. той не е оспорил фактите, нито най-вече тяхната правна квалификация като нарушение на член 65, параграф 1 ВС. Той уточнява, че факторите, довели до намаление от 20%, продължавали да са валидни и че към тях се добавил фактът, че в „производството по повторно приемане“ той не оспорил нарушението на член 65, параграф 1 ВС, а тъкмо обратното, изразил изрично съгласие, което е трябвало да накара Комисията да му предостави по-голямо намаление на глобата от намалението от 20%, възприето в Решението.
Тези доводи на жалбоподателя не могат да се уважат с оглед на един цялостен анализ на отговора на изложението на възраженията от 2006 г., както и по-специално на точка 75 от него.
Точка 75 от отговора на изложението на възраженията от 2006 г. съдържа следното:
„TKS обявява изрично, че то не оспорва деянията, в които е упреквано в изложението на възраженията за периода от 1993 г. до януари 1998 г., и че неоспорените факти представляват нарушение на член 65, параграф 1 ВС. “
Налага се констатацията, че става въпрос за безлична, абстрактна и двусмислена формулировка, която не позволява да се уточни срещу кого може да се установи нарушението и също дали това е било възможно от правна гледна точка към датата на отговора на изложението на възраженията от 2006 г. Въпреки че жалбоподателят не се позовава на периода 1993/1994 г., който единствено е посочен в това изложение на възраженията, той не потвърждава изрично и ясно, че разглежданите деяния представляват нарушение, за което той носи отговорност.
Напротив, всички точки от отговора на изложението на възраженията от 2006 г., предхождащи точка 75 от него (вж. точка 306 по-горе), показват недвусмислено, че жалбоподателят оспорва всяка възможност за Комисията да приложи в настоящия случай член 65, параграф 1 ВС и да му вмени поведението на Thyssen.
Следва обаче да се посочи, че за да се ползва от намаление на основание сътрудничество, поведението на въпросното предприятие трябва да улеснява задачата на Комисията, състояща се в установяване и в наказване на нарушенията на общностните правила на конкуренцията (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 14 май 1998 г. по дело Mayr-Melnhof/Комисия,
T-347/94, Recueil, стр. II-1751
, точки 309 и 332), и Комисията следва да прецени във всеки конкретен случай дали посоченото поведение действително е улеснило нейната дейност (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от по дело Corus UK/Комисия,
T-48/00, Recueil, стр. II-2325
, точка 193 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Raiffeisen Zentralbank Österreich и др./Комисия, T-259/02—T-264/02 и
T-271/02, Recueil, стр. II-5169
, точка 559, понастоящем обжалвано).
При конкретните обстоятелства, напомнени в точка 308 по-горе, твърдението на жалбоподателя, според което „неоспорените факти представлявали нарушение на член 65, параграф 1 ВС“, било напълно безполезно за Комисията.
Освен това следва да се напомни, че от съдебната практика на Съда произтича, че намаление на основание Известието относно сътрудничеството би могло да бъде обосновано само когато предоставената информация, и по-общо поведението на съответното предприятие, могат в това отношение да се разглеждат като показващи действителна нагласа за сътрудничество от негова страна (Решение на Съда от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P—C-208/02 P и C-213/02 P, Recueil, стр. I-5425, точка 395 и Решение на Съда от по дело SGL Carbon/Комисия, точка 81 по-горе, точка 68).
В своя отговор на изложението на възраженията от 2006 г. жалбоподателят най-напред оспорва яростно възможността за Комисията да приложи в конкретния случай член 65, параграф 1 ВС и да му вмени отговорността за нарушението на този член, като за първи път от началото на първоначалното производство напълно отрича валидността на декларацията от 23 юли 1997 г., и впоследствие добавя in fine декларация, за която се считало, че доказва неговото сътрудничество, но която на практика по своята същност е двусмислена и измамна.
Това поведение на жалбоподателя, което издава стратегия, насочена към противоречащи цели, не може да се разглежда като показващо действителна нагласа за сътрудничество от негова страна.
При тези обстоятелства Комисията правилно е приела, че декларацията на жалбоподателя, намираща се в точка 75 от отговора на изложението на възраженията от 2006 г., не обосновава по-голямо от 20% намаление на глобата, било то на основание точка Г от Известието относно сътрудничеството, или на някакво друго смекчаващо обстоятелство.
От това следва, че настоящото правно основание трябва да се отхвърли.
От всички гореизложени съображения следва, че жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на Комисията.

По изложените съображения
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (пети състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда ThyssenKrupp Stainless AG да заплати съдебните разноски.

Vilaras
Prek
Ciucă
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 1 юли 2009 година.
Подписи
Съдържание

Правна уредба

1. Разпоредби на Договора за ЕОВС

2. Известие на Комисията относно някои аспекти на разглеждането на делата в областта на конкуренцията, в резултат от изтичане срока на действие на Договора за ЕОВС

3. Разпоредби на Регламент (ЕО) № 1/2003

Обстоятелства в основата на спора

Производство и искания на страните

От правна страна

1. По наличието на твърдени нови и късно изтъкнати доводи на Комисията

2. По компетентността на Комисията

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По юридическата основа на Решението

По компетентността на Комисията да установява и санкционира нарушение на член 65, параграф 1 ВС въз основа на Регламент № 1/2003 след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС

3. По силата на пресъдено нещо и валидността на декларацията от 23 юли 1997г.

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По обхвата на Решение на Първоинстанционния съд по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия

По обхвата на Решение на Съда по дело ThyssenKrupp/Комисия

По последиците на силата на пресъдено нещо

4. По нарушението на „принципа на определеност“

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По допустимостта на правното основание

По съществото на спора

5. По нарушението на принципа non bis in idem

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

6. По погасителната давност

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

7. По нарушението на правото на защита

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По съдържанието на изложението на възраженията от 5 април 2006 г.

По правото на достъп до преписката

— По допустимостта

— По съществото на спора

8. По сътрудничеството на жалбоподателя

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: немски.