CELEX: 62007TJ0376
Statsstøtte
støtte til små og mellemstore virksomheder
beslutning om pålæg om at afgive oplysninger vedrørende to statsstøtteordninger
Kommissionens kontrolbeføjelser i henhold til artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i forordning (EF) nr. 70/2001

Retsforskrifter
Artikel 3 i Rådets forordning (EF) nr. 994/98 af 7. maj 1998 om anvendelse af artikel [87 EF] og [88 EF] på visse former for horisontal statsstøtte (
EFT L 142, s. 1
, herefter»grundforordningen«) er under overskriften »Gennemsigtighed og tilsyn« affattet på følgende vis:
»1.   Ved udstedelsen af forordninger i medfør af artikel 1 skal Kommissionen give medlemsstaterne detaljerede regler for at sikre gennemsigtighed i og tilsyn med den støtte, der er fritaget for underretning i medfør af sådanne forordninger. Disse regler omfatter navnlig de forpligtelser, der er omhandlet i stk. 2, 3 og 4.
2.   Straks ved iværksættelsen af støtteordninger eller individuel støtte, der ydes uden for en ordning, og som er fritaget for underretning i henhold til disse forordninger, tilsender medlemsstaterne med henblik på offentliggørelse i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
Kommissionen et resumé af oplysningerne om disse støtteordninger eller individuelle tilfælde af støtte, der ikke er omfattet af en fritaget støtteordning.
3.   Medlemsstaterne registrerer og lagrer alle oplysninger om anvendelsen af gruppefritagelserne. Hvis Kommissionen får kendskab til forhold, der rejser tvivl om, hvorvidt en fritagelsesforordning anvendes forskriftsmæssigt, forelægger medlemsstaterne Kommissionen alle de oplysninger, den finder nødvendige for at vurdere, om en støtte er i overensstemmelse med den pågældende forordning.
4.   Medlemsstaterne forelægger mindst en gang om året Kommissionen en rapport om anvendelsen af gruppefritagelserne i overensstemmelse med Kommissionens specifikke krav, helst i elektronisk form. Kommissionen stiller disse rapporter til rådighed for alle medlemsstaterne. En gang om året drøftes og evalueres rapporterne i det rådgivende udvalg, der er nævnt i artikel 7.«
20. betragtning til Kommissionens forordning (EF) nr. 70/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af artikel 87 [EF] og 88 [EF] på statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (
EFT L 10, s. 33
), som er vedtaget i henhold til grundforordningens artikel 1 (herefter »fritagelsesforordningen for SMV«) var i den udgave, der gjaldt på daværende tidspunkt, affattet således:
»For at sikre gennemsigtighed og effektivt tilsyn bør der i henhold til artikel 3 i [grundforordningen] udarbejdes en standardformular, hvori medlemsstaterne kan give Kommissionen kortfattede oplysninger om en støtteordning, der gennemføres i henhold til denne forordning, eller om individuel støtte, der ikke ydes i henhold til en sådan ordning, med henblik på offentliggørelse i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
. Af samme årsager bør der udarbejdes regler om de registre, medlemsstaterne skal føre over den støtte, der fritages ved denne forordning. Med hensyn til den årsrapport, som medlemsstaterne skal forelægge Kommissionen, bør Kommissionen opstille de særlige krav, der må stilles til den, herunder indsendelse af oplysninger i elektronisk form, da den nødvendige teknologi må anses for at være tilstrækkelig udbredt.«
Artikel 9 i fritagelsesforordningen for SMV med overskriften »Gennemsigtighed og kontrol« bestemmer i sit stk. 2:
»Medlemsstaterne fører detaljerede registre over de støtteordninger, der er fritaget ved denne forordning, den individuelle støtte, der ydes i henhold til disse ordninger, og den individuelle støtte, der er fritaget ved denne forordning, og som ikke ydes i henhold til en eksisterende støtteordning. Disse registre skal omfatte alle de oplysninger, der er nødvendige for, at det kan fastslås, at de betingelser for fritagelse, der er fastsat i denne forordning, er opfyldt, herunder oplysninger om selskabets status som SMV. Medlemsstaterne opbevarer oplysningerne om en individuel støtteforanstaltning i ti år fra det tidspunkt, hvor støtten blev ydet, og om en støtteordning i ti år fra det tidspunkt, hvor der sidst blev udbetalt støtte i henhold til ordningen. På Kommissionens skriftlige anmodning skal den pågældende medlemsstat inden 20 arbejdsdage eller inden for en længere frist, der måtte være fastsat i anmodningen, give Kommissionen alle de oplysninger, denne finder nødvendige for at kunne vurdere, om betingelserne i denne forordning er opfyldt.«
Sagens baggrund
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har ved to skrivelser af 26. juli 2006 anmodet Forbundsrepublikken Tyskland om at fremsende den oplysninger om statsstøtteordning XS 24/2002 og XS 29/2002 med henblik på at efterprøve, om disse ordninger var forenelige med fritagelsesforordningen for SMV. Kommissionen anmodede navnlig om at få meddelt en liste over de begunstigede, der i henhold til disse ordninger havde modtaget en støtte på mere end 200000 EUR i 2005, samt oplysninger om disse begunstigede. Forbundsrepublikken Tyskland efterkom disse anmodninger den hvad angår støtteordning XS 24/2002 og den 1. september og hvad angår støtteordning XS 29/2002.
Kommissionen har i to skrivelser af 30. oktober 2006 om støtteordning XS 24/2002 og XS 29/2002 understreget, at bestemmelserne i fritagelsesforordningen for SMV syntes overholdt i disse ordninger. Efter at have gentaget sin hensigt udtrykt i skrivelserne af om at efterprøve overholdelsen af nævnte forordning hvad angår et begrænset antal støtteydelser anmodede Kommissionen vedrørende støtteordning XS 24/2002 og XS 29/2002 om fremsendelse af oplysninger vedrørende de fem begunstigede, der havde modtaget de største støttebeløb i 2005.
Hvad angår støtteordning XS 24/2002 har Forbundsrepublikken Tyskland ved en skrivelse modtaget af Kommissionen den 10. november 2006 afvist at fremsende nye oplysninger om de pågældende projekter. Kommissionen har atter den tilsendt Forbundsrepublikken Tyskland en begæring om oplysninger og har herefter den sendt en rykkerskrivelse. Forbundsrepublikken Tyskland har ved skrivelse af fastholdt sin afvisning af at meddele de begærede oplysninger.
Hvad angår støtteordning XS 29/2002 har Kommissionen på baggrund af, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har afgivet et skriftligt svar på dens skrivelse af 30. oktober 2006, tilsendt den en rykkerskrivelse den . Den har Forbundsrepublikken Tyskland afvist at fremsende de begærede oplysninger. Denne afvisning blev fastholdt den .
Den 18. juli 2007 vedtog Kommissionen beslutning K(2007) 3226 om pålæg til Forbundsrepublikken Tyskland om at fremlægge visse oplysninger vedrørende statsstøtteordninger XS 24/2002 og XS 29/2002 (herefter »den anfægtede beslutning«).
Ved skrivelse af 30. juli 2007 meddelte Forbundsrepublikken Tyskland Kommissionen de begærede oplysninger, men opretholdt sin opfattelse af, at Kommissionen ikke havde beføjelse til at pålægge den at meddele disse oplysninger, når den ikke betvivlede, at forpligtelserne i henhold til fritagelsesforordningen for SMV var overholdt.
Den anfægtede beslutning
I den anfægtede beslutnings punkt 14-25 præciseres følgende under overskriften »Almindelige bemærkninger«:
»14
De af Forbundsrepublikken fremsendte oplysninger som svar på begæringen om oplysninger [af 26. juli 2006] er ufuldstændige og giver ikke Kommissionen mulighed for at vurdere ovennævnte støtteordningers forenelighed med [fritagelsesforordningen for SMV].
Forbundsrepublikken Tyskland har afvist at fremsende oplysninger om de pågældende støtteordningers anvendelse i de enkelte tilfælde, med den begrundelse at Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 3, i [grundforordningen] skulle nære specifik tvivl om den forskriftsmæssige anvendelse af [fritagelsesforordningen for SMV] for at kunne tilsende en medlemsstat en begæring om oplysninger.
De tyske myndigheder har gjort gældende, at bestemmelserne om kontrol og gennemsigtighed i artikel 9 i [fritagelsesforordningen for SMV], som giver Kommissionen beføjelse til at kræve alle de oplysninger, den skønner nødvendige for at vurdere, om betingelserne for fritagelse er opfyldt, ikke giver Kommissionen en generel ret til kontrol, men begrænser denne ret til tilfælde, hvor der foreligger tvivl.
De tyske myndigheder er af den opfattelse, at artikel 9 i [fritagelsesforordningen for SMV] ikke giver Kommissionen andre beføjelser end dem, det følger af artikel 3, stk. 3, i [grundforordningen]. Derfor må tvivlskriteriet anses for en begrænsning af Kommissionens kontrolbeføjelser.
Kommissionen har besvaret dette med, at kontrollen først kan anses for tilendebragt, når flere individuelle i tilfælde af støtte tildelt i henhold til den valgte støtteordning er blevet undersøgt.
Kommissionen tilføjer, at artikel 3, stk. 3, i [grundforordningen] blot definerer de almindelige minimumskrav vedrørende gennemsigtighed og kontrol og ikke medfører en begrænsning af Kommissionens kontrolbeføjelser til alene at omfatte mistænkelige tilfælde.
Kommissionens forpligtelse til at vedtage regler for at sikre kontrollen i henhold til artikel 3, stk. 3, i [grundforordningen] skal læses i lyset af tiende betragtning til denne forordning, hvorefter Kommissionen er »forpligtet til sammen med medlemsstaterne at føre løbende tilsyn med alle eksisterende støtteordninger«, således som det kræves i henhold til artikel 88, stk. 1, EF.
Derfor kan artikel 9 i [fritagelsesforordningen for SMV] ikke anses for at være i strid med [grundforordningen].
Det følger heraf, at Forbundsrepublikken Tyskland ved at afvise at fremsende de ønskede oplysninger ikke har opfyldt den forpligtelse, som påhviler den i henhold til artikel 9 i [fritagelsesforordningen for SMV], der er støttet på artikel 3 i [grundforordningen] og artikel 88, stk. 1, EF.
Det skal bemærkes, at Domstolen har fastslået, at Kommissionen har ret til at træffe beskyttende forholdsregler for at opretholde status quo, såfremt visse medlemsstaters praksis fordrejer eller omgår den ordning, der er fastsat i artikel [87 EF] og [88 EF].
Overholdelsen af bestemmelserne i fritagelsesforordningen for [SMV] vedrørende gennemsigtighed og kontrol er en uomgængelig betingelse for, at støtten kan fritages for anmeldelsespligten i medfør af artikel 88, stk. 3, EF. Derfor kan Kommissionen under disse betingelser ikke altid afgøre, om hver støtte, der kan tildeles i medfør af denne støtteordning, opfylder alle betingelserne i [fritagelsesforordningen for SMV], således som det kræves i forordningens artikel 3, stk. 2, litra a).
Kommissionen har derfor besluttet at tilsende Forbundsrepublikken Tyskland et påbud for at opnå de oplysninger, den allerede har begæret i henhold til artikel 9 i [fritagelsesforordningen for SMV]. De ønskede oplysninger skal fremsendes til Kommissionen inden for 20 dage.«
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 26. september 2007 har Forbundsrepublikken Tyskland anlagt denne sag.
Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede beslutning annulleres.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse.
—
Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Forbundsrepublikken Tyskland har til støtte for sit søgsmål påberåbt sig to anbringender om henholdsvis Kommissionens manglende beføjelse til at vedtage den anfægtede beslutning og om en tilsidesættelse af »princippet »non venire contra factum proprium««.
Det første anbringende om Kommissionens påståede manglende beføjelse
Parternes argumenter
Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at Kommissionen ikke havde beføjelse til at vedtage den anfægtede beslutning, eftersom artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV, når den fortolkes i lyset af grundforordningens artikel 3, stk. 3, andet punktum, ikke giver den beføjelse til at begære oplysninger om støtteordninger, der hører under fritagelsesforordningen for SMV, når der ikke er forhold, der rejser tvivl om, hvorvidt betingelserne i denne forordning er overholdt.
Artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV skal fortolkes i lyset af grundforordningens artikel 3, stk. 3, andet punktum, da den førstnævnte artikel er uklar. Forbundsrepublikken Tyskland har bemærket, at det udelukkende præciseres i artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV, at Kommissionen kan begære oplysninger fra den pågældende medlemsstat for at efterprøve overholdelsen af fritagelsesbetingelserne. Denne bestemmelse giver derfor isoleret set ikke mulighed for at vide, om en begæring om oplysninger kun er mulig, når der foreligger noget, der begrunder dette, eller uafhængigt af enhver årsag.
Forbundsrepublikken Tyskland finder, at grundforordningens artikel 3, stk. 3, andet punktum, kun giver Kommissionen mulighed for at begære fremsendelse af oplysninger fra en medlemsstat i det tilfælde, hvor den besidder oplysninger, der giver anledning til tvivl om, hvorvidt betingelserne fastsat i en fritagelsesforordning er overholdt.
Følgelig gælder de skønsbeføjelser, Kommissionen er indrømmet i henhold til artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i betragtning af grundforordningens artikel 3, stk. 3, andet punktum, kun i forhold til den mængde oplysninger, der skal fremsendes, og ikke i forhold til begrundelsen for denne begæring om oplysninger.
Forbundsrepublikken Tyskland har endvidere gjort gældende, at formålet med artikel 9, i fritagelsesforordningen for SMV, navnlig når henses til 20. betragtning til nævnte forordning, ikke er generelt at lette gennemførelsen af en effektiv kontrol, men derimod gennemførelsen af et effektivt tilsyn i henhold til grundforordningens artikel 3. Den har heraf udledt, at omfanget af Kommissionens kontrolbeføjelser skal vurderes i betragtning af det eneste rigtige kriterium, som udgøres af nævnte forordnings artikel 3.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at dette anbringende forkastes.
Rettens bemærkninger
Det skal indledningsvis fastslås, at Forbundsrepublikken Tysklands argumentation om Kommissionens påståede manglende beføjelse til at vedtage den anfægtede beslutning ikke udtrykkeligt eller implicit indeholder nogen indsigelse om, at artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV er ulovlig, fordi den skulle være i strid med grundforordningens artikel 3, stk. 3, andet punktum, hvilket Forbundsrepublikken Tyskland har indrømmet under retsmødet, og Retten har taget til efterretning. Forbundsrepublikken Tysklands argumentation er således udelukkende støttet på, at artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV angiveligt er tvetydig, og at det heraf følger, at den skal fortolkes i lyset af grundforordningen.
Det følger ganske vist af fast retspraksis, at en bestemmelse i den afledte fællesskabsret, når den kræver en fortolkning, så vidt muligt skal fortolkes således, at den bringes i overensstemmelse med traktaten. En gennemførelsesforordning skal ligeledes så vidt muligt fortolkes i overensstemmelse med grundforordningen (Domstolens dom af 10.9.1996, sag
C-61/94, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3989
, præmis 52, og af , sag
C-90/92, Dr. Tretter, Sml. I, s. 3569
, præmis 11). Denne retspraksis finder imidlertid ikke anvendelse på en bestemmelse i en gennemførelsesforordning, hvis betydning er klar og utvetydig og således ikke kræver fortolkning.
Det skal imidlertid fastslås, at affattelsen af artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV ikke er tvetydig hvad angår dens egentlige betydning. Det følger klart heraf, at Kommissionen har ret til at anmode medlemsstaterne om at fremsende alle de oplysninger, som Kommissionen finder nødvendige for, at den kan fastslå, om betingelserne i fritagelsesforordningen for SMV er opfyldt.
Det følger derfor nødvendigvis af den klare og utvetydige affattelse af artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV, at Kommissionen i henhold til denne bestemmelse under alle omstændigheder har ret til at anmode medlemsstater om at fremsende oplysninger.
Forbundsrepublikken Tysklands henvisning til 20. betragtning til fritagelsesforordningen for SMV kan ikke svække denne konklusion. Der følger nemlig af læsningen heraf ingen modstrid med artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV, der kan skabe tvivl om denne bestemmelses betydning. Det skal i den forbindelse bemærkes, at nævnte betragtning ikke indeholder henvisninger til omstændigheder, der giver Kommissionen ret til at anmode en medlemsstat om at fremsende oplysninger om støtteordninger, der er omfattet af en fritagelse.
Det følger derfor af den klare affattelse af artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV, at der dels ikke er grundlag for at fortolke denne bestemmelse i lyset af grundforordningens artikel 3, stk. 3, andet punktum, dels at Kommissionen ved at vedtage den anfægtede beslutning ikke har overskredet de beføjelser, den er tildelt i henhold til denne bestemmelse.
Det første anbringende må derfor forkastes, uden at det er nødvendigt at undersøge omfanget af de beføjelser, Kommissionen er tildelt i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 3, andet punktum.
Det andet anbringende om en påstået tilsidesættelse af princippet om »non venire contra factum proprium«
Parternes argumenter
Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at Kommissionen som led i reformen af statsstøttelovgivningen har offentliggjort flere ændringsforslag, hvoraf det kan udledes, at den ikke havde kontrolbeføjelser, når der ikke forelå omstændigheder, der begrundede en kontrol.
For det første følger det af punkt 52 og 54 i handlingsplanen på statsstøtteområdet, som Kommissionen har henvist til i sine skrivelser af 26. juli 2006, at dens formål er at give mulighed for, at »Kommissionen i tvivlstilfælde eller i forbindelse med klager kan efterprøve, om støtten er forenelig med fællesmarkedet«.
For det andet har Forbundsrepublikken Tyskland henvist til et forslag om ændring af grundforordningen, hvis formål er at indrømme Kommissionen mulighed for at gennemføre tilfældige kontroller uden at besidde oplysninger, der rejser tvivl om, hvorvidt en forordning er forskriftsmæssigt anvendt. Det følger nødvendigvis heraf, at en sådan mulighed ikke findes efter de gældende forskrifter.
For det tredje må den samme konklusion udledes af udkastet til generel gruppefritagelsesforordning på statsstøtteområdet fremlagt af Kommissionen i 2007 (EFT C 210, s. 14). Forbundsrepublikken Tyskland har nemlig bemærket, at Kommissionen har foreslået at indføre et nyt stk. 7 i artikel 9 og i den sammenhæng præciserer, at den »fører regelmæssigt tilsyn med de støtteforanstaltninger, den er blevet underrettet om i henhold til stk. 1«.
Forbundsrepublikken Tyskland har af det ovenstående udledt, at Kommissionen har tilsidesat princippet »non venire contra factum proprium«. Den har i sin replik tilføjet, at Kommissionen tilsidesætter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ved at afvige fra sin tidligere opfattelse. Forbundsrepublikken Tyskland har under retsmødet ligeledes henvist til Kommissionens praksis, der består i kun at foretage kontroller ved tvivl om overholdelsen af betingelserne i fritagelsesforordningen for SMV.
Forbundsrepublikken Tyskland har som svar på Kommissionens påstand om, at princippet »non venire contra factum proprium« ikke er et fællesskabsretligt princip, gjort gældende, at Fællesskabets retsinstanser flere gange har henvist til dette »princip«. Forbundsrepublikken Tyskland har ligeledes bemærket, at princippet materielt er tæt på ikke blot princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, men ligeledes retssikkerhedsprincippet.
Forbundsrepublikken Tyskland har endvidere afvist Kommissionens analyse, hvorefter dette anbringende ikke kan underbygges af en argumentation, der giver mulighed for at godtgøre, at der foreligger en berettiget forventning.
Hvad angår Kommissionens argument om, at der ikke kan foreligge en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, eftersom artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV giver mulighed for kontroller, selv om der ikke foreligger tvivl, har Forbundsrepublikken Tyskland henvist til sin argumentation som led i det første anbringende vedrørende den betydning, der skal tillægges denne bestemmelse. Den har heraf udledt, at ændringen af Kommissionens praksis udgør en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forretning.
Forbundsrepublikken Tyskland har anført, at Kommissionens konstatering udledt af, at formålet med dens udkast til ændring af grundforordningen udelukkende var at præcisere, at den har ret til at foretage kontroller, uanset om der foreligger tvivl, ikke er overbevisende. Den har i det væsentlige gjort gældende, at behovet for en sådan præcisering betyder, at Kommissionen ikke fandt, at grundforordningens artikel 3 giver den mulighed for at foretage sådanne kontroller.
Forbundsrepublikken Tyskland har hvad angår de følger, Kommissionen har draget af, at dens udkast til generel gruppefritagelsesforordning er støttet på grundforordningen, i det væsentlige gjort gældende, at følgerne er støttet på en urigtig fortolkning af sidstnævnte forordning.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at dette anbringende forkastes.
Rettens bemærkninger
Forbundsrepublikken Tyskland har som led i dette anbringende i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionens selv har fortolket artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV således, at den ikke gav den hjemmel til at foretage kontroller, når der ikke foreligger tvivl med hensyn til, om de fastsatte betingelser er overholdt, hvilket afspejles i dens beslutningspraksis. Den har derfor ikke ret til at lægge afstand til denne fortolkning. Dette kan udledes af Forbundsrepublikken Tysklands anbringender om tilsidesættelse af maksimen »non venire contra factum proprium« og senere under retsmødet af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
En sådan argumentation er ikke overbevisende. Forbundsrepublikken Tyskland kunne nemlig hvad angår artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV ikke nære tvivl om det præcise omfang af Kommissionens beføjelser i henhold til denne bestemmelse. Den kan således ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning for at begrænse omfanget af Kommissionens beføjelser i henhold til denne bestemmelse.
Under alle omstændigheder kan de forskellige forhold, Forbundsrepublikken Tyskland har fremført, ikke skabe en berettiget forventning om, hvordan Kommissionen påtænker at anvende sine beføjelser i henhold til artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV.
For det første skal det hvad angår Forbundsrepublikken Tysklands argumentation om, at Kommissionens praksis mellem ikrafttrædelsen af fritagelsesforordningen for SMV og de begæringer om oplysninger, der ligger til grund for denne sag, bestod i udelukkende at foretage kontroller, hvis der var tvivl med hensyn til, om betingelserne i nævnte forordning var overholdt, understreges, at der ikke kan være en berettiget forventning om opretholdelse af en bestående situation, som Kommissionen kan ændre inden for rammerne af sit skøn (jf. i denne retning og analogt Domstolens dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P — C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 171 og den deri nævnte retspraksis).
For det andet har Forbundsrepublikken Tyskland henvist til, at Kommissionen i punkt 52 i sin handlingsplan på statsstøtteområdet har skrevet, at »[m]edlemsstaterne bør […] engagere sig mere aktivt for at sikre, at betingelserne for fritagelse opfyldes fuldt ud, og at de nødvendige oplysninger er i overensstemmelse med de relevante regler, så Kommissionen i tvivlstilfælde eller i forbindelse med klager kan efterprøve, om støtten er forenelig med fællesmarkedet«. Som Forbundsrepublikken Tyskland selv har anerkendt, skal denne vending imidlertid læses i sammenhæng med samme plans punkt 54, hvori Kommissionen har understreget, at dens kontrol styrkes. Følgelig fremgår det ikke af den samlede læsning af disse to punkter, at Kommissionen har udtrykt en præcis hensigt til at begrænse udøvelsen af sine beføjelser til kontrol af overholdelsen af betingelserne i fritagelsesforordningen for SMV til udelukkende at omfatte tilfælde, hvor der foreligger tvivl.
For det tredje kan den omstændighed, at Kommissionen i sit udkast til generel gruppefritagelsesforordning på statsstøtteområdet påtænker at foretage en anden afgrænsning af de beføjelser, den besidder hvad angår kontrollen med fritaget støtte, ikke have nogen virkning for den klare betydning af artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV, som er den eneste, der finder anvendelse i denne sag.
For det fjerde skal det hvad angår det forhold, at Kommissionens forslag om ændring af grundforordningen i henhold til denne forordning skal give den beføjelse til at foretage tilfældige kontroller, anføres, at det vedrører en fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 3, andet punktum, og således ikke kan tages i betragtning. Betydningen af artikel 3, stk. 3, andet punktum, er uden relevans for afgørelsen af denne sag, når der ikke er fremsat en indsigelse om ulovlighed af artikel 9, stk. 2, fjerde punktum, i fritagelsesforordningen for SMV og i betragtning af den klare affattelse af sidstnævnte bestemmelse.
Sagsøgerens andet anbringende må derfor forkastes, og følgelig må Kommissionen i det hele frifindes.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, bør den i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom pålægges at betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling):

1)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

2)
Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

Vilaras
Prek
Ciucă
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 25. november 2009.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.