CELEX: 62002CJ0255
Šeštoji PVM direktyva
2 straipsnio 1 dalis, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis, 6 straipsnio 1 dalis
Ekonominė veikla
Prekių tiekimas
Paslaugų teikimas
Piktnaudžiavimas
Sandoriai, kurių vienintelis tikslas įgyti mokesčio pranašumą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
p. 1, toliau – Šeštoji direktyva), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB (OL L 102, p. 18),
išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas byloje tarp
Halifax plc
(toliau –
Halifax
),
Leeds Permanent Development Services Ltd
(toliau –
Leeds Development
) ir
County Wide Property Investments Ltd
(toliau –
County
) prieš
Commissioners of Customs & Excise
(toliau –
Commissioners
) dėl pastarosios atsisakymo tenkinti
Leeds Development
ir
County
prašymus grąžinti arba sumažinti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), pateiktus pagal
Halifax plc Group
planą dėl mokestinės naštos sumažinimo.

Teisinis pagrindas
Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą PVM apmokestinamas prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje
už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks.
Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamuoju asmeniu laikomas bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurią
ekonominę veiklą, nurodytą 2 dalyje. Sąvoka „ekonominė veikla“ yra išaiškinta minėtoje 2 dalyje kaip apimanti visokią gamintojų,
prekiautojų ir paslaugas teikiančių asmenų veiklą ir būtent materialaus bei nematerialaus turto naudojimą, siekiant gauti
nuolatinių pajamų.
Pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimas“ – tai teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu
perdavimas“.
Pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį „paslaugų teikimas“ – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip
apibrėžta 5 straipsnyje“.
Iš Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio b punkto matyti, kad neatsižvelgiant į keletą jame išvardytų išimčių, valstybės
narės neapmokestina mokesčiu nekilnojamojo turto nuomos. Vis dėlto iš šios direktyvos 13 straipsnio C skirsnio pirmosios pastraipos
a punkto matyti, kad valstybės narės gali suteikti apmokestinamiesiems asmenims teisę pasirinkti jų sandoriams taikomą apmokestinimą.
Šios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkte numatyta, kad valstybės narės neapmokestina PVM tam tikrų finansų sektoriaus
veiklos rūšių.
Šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta:
„Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:
a)      pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas.“
Prekių ir paslaugų, apmokestinamojo asmens naudojamų sandoriams, kuriems tenkantis PVM gali būti atskaitomas, ir sandoriams,
kuriems tenkantis PVM negali būti atskaitomas, atžvilgiu Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmojoje pastraipoje
nurodoma, kad „gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams“.
Tos pačios dalies antroji pastraipa suformuluota taip: „ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamo asmens vykdomiems
sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų“.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Halifax
yra banko įstaiga. Didžioji dalis jos teikiamų paslaugų yra neapmokestinamos PVM. Pagrindinėje byloje nagrinėjamų įvykių
metu ji galėjo atgauti mažiau nei 5 % dalį perkant sumokėto PVM.
Vadovaujantis
Halifax
pateiktomis pastabomis,
Leeds Development
yra teritorijų vystymo bendrovė, o
County
yra teritorijų vystymo ir investicijų bendrovė.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
Leeds Development
,
County
bei kita į nagrinėjamus sandorius įtraukta
Halifax plc Group
priklausanti bendrovė
Halifax Property Investments Ltd
(toliau –
Property
) yra visiškai
Halifax
priklausančios jos dukterinės bendrovės.
Leeds Development
ir
County
yra atskirai užsiregistravusios kaip PVM mokėtojos, o
Property
– neužsiregistravusi.
Komerciniais sumetimais
Halifax
turėjo pastatyti „skambučių centrus“ (call centres) keturiuose skirtinguose žemės sklypuose, t. y.
Cromac Wood
ir
Dundonald
Šiaurės Airijoje,
Livingston
Škotijoje ir
West Bank,
Lidse, Anglijos šiaurės rytuose, kurie jai priklausė arba nuomos maždaug 125 metams, arba nuosavybės teisės, arba valdymo
ir naudojimosi teisių pagrindu.
Pirmiausia ji 1999 m. gruodžio 17 d. sudarė teritorijos užstatymo sutartį su nepriklausoma teritorijų plėtros ir statybos
bendrove
Cusp Ltd
dėl
Cromac Wood
teritorijos. 2000 m. vasario 28 d. pakeitimu ji perleido, o
County
perėmė teises ir pareigas pagal šią sutartį.
Laikotarpiu nuo 2000 m. vasario 29 d. iki balandžio 6 d.
Halifax
,
Leeds Development
,
County
ir
Property
pasirašė kelias sutartis dėl skirtingų sklypų. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad dėl visų sklypų buvo
sudaromi panašūs sandoriai.
Dėl
Cromac Wood
,
Dundonald
ir
Livingston
sklypų 2000 m. vasario 29 d.
Halifax
sudarė paskolos sutartis su
Leeds

Development
, pagal kurias ji įsipareigojo paskolinti
Leeds Development
pakankamai dideles sumas teisėms į šiuos sklypus įgyti ir parengti juos užstatyti, iš viso 59 000 000 GBP.

Halifax
ir
Leeds Development
taip pat sudarė sutartį dėl tam tikrų statybos darbų šiuose sklypuose vykdymo. Šiems darbams
Leeds Development
gavo apmokėjimą iš
Halifax
, truputį daugiau nei 120 000 GBP, iš kurių beveik 20 000 GBP sudarė PVM.
Leeds Development
pateikė
Halifax
tris apmokėtas nurodyto PVM dydžio sąskaitas faktūras. Be to,
Halifax
sudarė sutartį su
Leeds Development
dėl šių trijų sklypų nuomos 20 metams už tam tikrą užmokestį su galimybe nuomininkui pratęsti šį terminą iki 99 metų.
2000 m. vasario 29 d.
Leeds Development
taip pat sudarė užstatymo ir finansavimo sutartį su
County
, pagal kurią pastaroji turėjo atlikti statybos darbus arba užtikrinti jų atlikimą
Cromac Wood
,
Dundonald
ir
Livingston
sklypuose, įskaitant ir tuos, kuriuos
Leeds Development
įsipareigojo atlikti arba užtikrinti atlikimą pagal sutartį su
Halifax
.
Tą pačią dieną
Halifax
pervedė
Leeds Development
pirmuosius paskolos ir apmokėjimo už minėtus darbus avansus, iš viso 44 815 000 GBP. Ši suma buvo pervesta į pagal
Leeds Development
nurodymus tvarkomą sąskaitą banke. Pastaroji pareikalavo, kad tapati suma, įskaitant ir daugiau nei 6 600 000 GBP PVM, būtų
sumokėta
County
kaip avansas už jos arba jai suorganizavus atliktus darbus. Atitinkamas bankas šį sandorį pripažino tą pačią dieną, po to
per naktį pinigai buvo pervesti į sąskaitą. Tą pačią dieną
County
pateikė
Leeds Development
apmokėtą PVM sąskaitą faktūrą.
2000 m. vasario 29 d. buvo paskutinė
Leeds Development
vasario mėn. mokestinio laikotarpio diena. Ji pateikė deklaraciją, pagal kurią pareikalavo grąžinti beveik 6 700 000 GBP dydžio
PVM.
2000 m. kovo 1 d. 44 815 000 GBP suma ir susikaupusios palūkanos
Leeds Development
nurodymu buvo pervestos į sąskaitą
County
vardu kitame banke.
2000 m. balandžio 6 d. pagal 2000 m. vasario 29 d. sutartį
Halifax
išnuomojo
Cromac Wood
,
Dundonald
ir
Livingston
vietovėse esančius sklypus perduodama juos
Leeds Development
už maždaug 7 400 000 GBP dydžio užmokestį kaip PVM neapmokestinamą paslaugą. Šis užmokestis buvo finansuojamas lėšomis iš
sumos, papildomai pervestos pagal pradinės nuomos sutartį.
Tą pačią dieną
Leeds Development
už užmokestį įsipareigojo visas nuomos sutartis perleisti
Property
naudai taip, kad šis perleidimas įsigaliotų pirmą darbo dieną po darbų sklypuose pabaigos ir būtų PVM neapmokestinamas sandoris.
Užmokestis turėjo būti apskaičiuotas pagal tam tikrą formulę, pagal kurią
Leeds Development
turėjo gauti iš viso 180 000 GBP pelno. Savo ruožtu
Property
įsipareigojo pernuomoti šiuos
Cromac Wood
,
Dundonald
ir
Livingston
sklypus
Halifax
už užmokestį, apskaičiuotiną pagal sumą, kurią
Property
bus pervedusi
Leeds Development
už atitinkamų nuomos sutarčių perleidimą bei tam tikrą pelno maržą. Buvo tikimasi, kad už šią subnuomą
Property
gaus iš viso 85 000 GBP pelno.
Dėl
West Bank
sklypo, esančio Lidse, 2000 m. kovo 13 d.
Halifax
ir
Leeds Development
sudarė paskolos, nuomos bei darbų sutartis. Už atliktus pirmus darbus
Halifax
sumokėjo 41 900 GBP, įskaitant truputį daugiau nei 6 000 GBP PVM, o
Leeds Development
visai šiai sumai išrašė apmokėtą PVM sąskaitą faktūrą.
Halifax
avansu sumokėjo
Leeds Development
pirmą apie 3 000 000 GBP įmoką pagal paskolos sutartį.
Tą pačią dieną
Leeds Development
ir
County
pasirašė užstatymo ir finansavimo sutartį.
Leeds Development
iš anksto sumokėjo
County
, ir ši išrašė apmokėtas PVM sąskaitas faktūras už atliktus darbus daugiau kaip 3 000 000 GBP sumai, įskaitant apie 455 000 GBP
PVM. Atitinkamoje deklaracijoje už 2000 m. kovo mėn.
Leeds Development
pareikalavo grąžinti beveik 455 000 GBP perkant sumokėto PVM.
2000 m. balandžio 6 d.
Halifax
išnuomojo
Leeds Development
sklypą, esantį
West Bank
teritorijoje, ir buvo sudaryta sutartis dėl
Leeds Development
šios nuomos perleidimo
Property
už užmokestį. Kita sutartimi
Property
įsipareigojo pernuomoti jį
Halifax
.
Siekdama vykdyti darbus pagal skirtingas sutartis su
Leeds Development
,
County
pasamdė savarankiškai veiklą vykdančius verslininkus ir profesionalus (toliau – nepriklausomi statybininkai). Prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad sutartys su nepriklausomais statybininkais galėjo būti sudarytos etapais
ir kad kartu su sutartimis, kurios jam žinomos, buvo sudarytos atskiros sutartys, kurių šalis buvo
Halifax
. Pastarosiomis atskiromis sutartimis buvo užtikrintas nepriklausomų statybininkų užduočių ir pareigų vykdymas
Halifax
naudai.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad minėtomis sutartimis buvo siekiama tokių mokestinių pasekmių:
–
Halifax
galėjo atskaityti atskaitomą PVM, sumokėtą už darbų pirkimus pagal sutartis su
Leeds Development
.
–        Už 2000 m. vasario mėn. mokestinį laikotarpį
Leeds Development
galėjo atskaičiuoti PVM, nurodytą bendrovei
County
išrašytoje 2000 m. vasario 29 d. PVM sąskaitoje faktūroje, t. y. daugiau nei 6 600 000 GBP, o už 2000 m. kovo mėn. mokestinį
laikotarpį – PVM, nurodytą 2000 m. kovo 13 d. PVM sąskaitoje faktūroje, t. y. apie 455 000 GBP.
–
County
deklaravo visą PVM už minėtose PVM sąskaitose faktūrose užfiksuotus pardavimus ir todėl galėjo atskaičiuoti už nepriklausomų
statybininkų atliekamų darbų pirkimus sumokėtą PVM.
–        2000 m. balandžio 6 d.
Leeds Development
sutartys dėl keturių sklypų nuomos perleidimo
Property
buvo neapmokestinamieji sandoriai. Kadangi jie įvyko kitu ataskaitiniu laikotarpiu, šios paslaugos neturėjo poveikio
Leeds Development
teisėms susigrąžinti perkant sumokėtą mokestį 2000 m. vasario ir kovo mėn. mokestiniais laikotarpiais, kurie sudaro 2000 m.
kovo 31 d. pasibaigusį ataskaitinį laikotarpį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, jog tam, kad toks sprendimas veiktų, reikėjo, kad:
–
Halifax
,
Leeds Development
ir
County
, kiekviena atskirai, būtų užsiregistravusios kaip PVM mokėtojos,
–        pirmojo nagrinėjamo ataskaitinio laikotarpio metu
Leeds Development
produkcija, apmokestinama normaliu tarifu, sudarytų didžiausią įmanomą visos produkcijos dalį. Todėl neapmokestinamosios
Leeds Development
paslaugos, t. y. jos teisių į sklypus perleidimas
Property
naudai, turėjo būti nukeltas į kitą ataskaitinį laikotarpį, ir
–
Leeds Development
sklypų nuosavybės teisės turėjo būti suformuluotos taip, kad jos nebūtų laikomos investuojamu turtu. Priešingu atveju bendrovės
Property
šių teisių perėmimas būtų turėjęs įtakos šios bendrovės teisėms į atskaitą.
2000 m. liepos 4 ir 7 d.
Commissioners
atmetė
Leeds Development
ir
County
pateiktus prašymus dėl nepriklausomų statybininkų bendrovei
County
pateiktose PVM sąskaitose faktūrose nurodyto PVM atskaitos.
Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą,
Commissioners
manė, kad:
–
Leeds Development
neteikė darbų
Halifax
ir negavo statybos darbų iš
County
, todėl į šiuos sandorius neturėtų būti atsižvelgiama PVM tikslais;
–        bendros nagrinėjamų susitarimų sistemos analizė patvirtina, kad darbus
Halifax
suteikė nepriklausomi statybininkai, o ne
Leeds Development
. Todėl
Halifax
galėjo atskaičiuoti PVM už minėtus darbus taikydama normalų susigrąžinamojo mokesčio tarifą.

Halifax
,
Leeds Development
ir
County
apskundė
Commissioners
sprendimus
VAT and Duties Tribunal, London
.
Halifax
nurodė, kad šiuose sprendimuose ji laikoma gavusi apmokestinamąsias statybos paslaugas, kurios turėjo būti laikomos suteiktomis
County
.
Leeds Development
ir
County
tvirtino, kad šie sprendimai prilygo jų prašymų grąžinti arba sumažinti perkant sumokėtą PVM atmetimui.

Halifax
,
Leeds Development
ir
County
pažymėjo, kad pagal jų skunde nurodytus susitarimus įvykdyti sandoriai buvo realūs. Ne tik nepriklausomų statybininkų tiekimai
ar paslaugos, bet ir
County
atliktų statybos paslaugų bei
Leeds Development
sklypų suteikimas buvo vykdomi komerciniais sumetimais. Šios dvi bendrovės bei
Property
turėjo gauti naudos iš jų atitinkamo dalyvavimo šiuose susitarimuose. Nors susitarimai buvo sudaryti taip, kad būtų įgytas
mokestinis pranašumas, PVM sistema įpareigoja kiekvieną sandorį įforminti PVM sąskaita faktūra.

Commissioners
mano, pirma, kad sandoris, sudarytas dėl vienintelio – PVM vengimo – tikslo, savaime nėra nei „tiekimas“ ar „paslauga“, nei
„ekonominės veiklos“ vykdymo priemonė ta prasme, kuria reikia aiškinti Šeštąją direktyvą. Šio aiškinimo principo taikymas
nagrinėjamiems susitarimams reikštų, kad
Leeds Development
įsipareigojimų
Halifax
naudai negalima laikyti „tiekimais“ ar „paslaugomis“, kaip ir
County
įsipareigojimų
Leeds Development
naudai.
Antra,
Commissioners
nurodė, kad pagal bendrąjį Bendrijos teisės principą, kuriuo siekiama išvengti piktnaudžiavimo teise, reikia ne atsižvelgti
į sandorius, sudarytus dėl vienintelio – PVM vengimo – tikslo, bet taikyti tas Šeštosios direktyvos nuostatas, kurios atitinka
realųjį nagrinėjamų sandorių pobūdį. Nesvarbu, kokiu aspektu būtų nagrinėjami šie susitarimai, yra aišku, kad tik nepriklausomi
statybininkai suteikė statybos paslaugas realiai ir tiesiogiai
Halifax
.
2001 m. liepos 5 d. sprendimu
VAT and Duties Tribunal
atmetė skundus.

Halifax
,
Leeds Development
ir
County
pateikė skundą
High Court of Justice
(England & Wales), Chancery Division
, kuris panaikino minėtą sprendimą ir grąžino bylą nagrinėti
VAT and Duties Tribunal
.
Šis pažymėjo, kad 2001 m. liepos 5 d. priimtame savo pirmame sprendime jis rėmėsi Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies
išaiškinimu, pagal kurį nusprendžiant, jog nagrinėjami sandoriai nebuvo tiekimas arba paslaugos PVM tikslais, reikėjo atsižvelgti
į objektyvius sandorių požymius. Todėl išaiškinti minėtą nuostatą reikėtų prašyti Teisingumo Teismo.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmuoju sprendimu pagrindinis ginčas išspręstas nenagrinėjant
klausimo, ar kuris nors iš nagrinėjamų sandorių dalyvių „piktnaudžiavo teise“. Panaikinus šį sprendimą reikia pateikti klausimą
ir dėl šio principo išaiškinimo.
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad iš
Halifax
,
Leeds Development
ir
County
vadovų liudijimų matyti, jog vienintelis paskutinių dviejų bendrovių tikslas vykdyti nagrinėjamus sandorius buvo išvengti
PVM. Kitaip tariant,
Halifax
,
Leeds Development
ir
County
valia buvo įgyti mokestinį pranašumą įgyvendinant dirbtinį mokesčių išvengimo planą. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas nurodo 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą
Emsland‑Stärke
(C‑110/99, Rink. p. I‑11569, 53 punktas).
Šiomis aplinkybėmis
VAT and Duties Tribunal, London
, nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      a)     Ar minėtomis aplinkybėmis sandoriai,
i)      kiekvieno dalyvio įvykdyti dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį pranašumą – ir
ii)      neturintys savarankiško ekonominio tikslo,
PVM tikslais yra prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalys tiekia prekes ar teikia paslaugas vykdydamos ekonominę veiklą?
b)      Į kokius faktorius minėtomis aplinkybėmis turi būti atsižvelgiama nustatant, kas yra nepriklausomų statybininkų tiektų prekių
ir teiktų paslaugų gavėjai?
2)      Ar Teisingumo Teismo išplėtota piktnaudžiavimo teise doktrina leidžia atmesti ieškovių prašymus grąžinti arba sumažinti įgyvendinant
atitinkamus sandorius už pirkimus sumokėtą mokestį?

Dėl pirmojo klausimo a punkto
Pirmojo klausimo a punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokie sandoriai, kokie
nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas ir ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio
1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei jie yra vykdomi dėl vienintelio
tikslo – įgyti mokestinį pranašumą – neturint kito ekonominio tikslo.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Halifax
,
Leeds Development
ir
County
mano, kad vadovaujantis Šeštosios direktyvos sistema sandoriai, kurie buvo įvykdyti nors ir dėl vienintelio tikslo – įgyti
mokestinį pranašumą – bei neturint savarankiško ekonominio tikslo, PVM tikslais yra jų dalyvių arba jų naudai kaip ekonominė
veikla vykdomi tiekimas ar paslaugos.
Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Airija vyriausybės teigia, kad sandoriai, kuriuos kiekvienas dalyvis vykdo dėl vienintelio
tikslo – įgyti mokestinį pranašumą, – ir savarankiško ekonominio tikslo neturintys sandoriai nėra dalyvių kaip ekonominė veikla
vykdomi tiekimai arba paslaugos.
Komisija mano, kas tikslas, kokiu sandoris vykdomas, neturi reikšmės Šeštosios direktyvos 2 straipsnio taikymo tikslais.

Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia iš karto priminti, kad Šeštoji direktyva įtvirtina bendrą PVM sistemą, grindžiamą būtent vienodu apmokestinamųjų sandorių
apibrėžimu (ypač žr. 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo
MGK‑Kraftfahrzeuge‑Factoring
, C‑305/01, Rink. p. I‑6729, 38 punktą).
Šiuo klausimu Šeštoji direktyva nustato labai plačią PVM taikymo sritį, nes su apmokestinamaisiais sandoriais susijusiame
2 straipsnyje nurodo ne tik prekių importą, bet ir prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, šalies teritorijoje atlygintinai vykdomus
apmokestinamojo asmens, kuris veikia kaip toks.
Dėl sąvokos „prekių tiekimas“ Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje pabrėžiama, kad juo laikomas toks tiekimas, kokiu
perduodama teisė disponuoti materialiuoju turtu kaip savininkui.
Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad ši sąvoka apima bet kokį vienos šalies materialaus turto perdavimo kitai šaliai,
suteikiant teisę faktiškai juo disponuoti kaip savininkui, sandorį (ypač žr. 1990 m. vasario 8 d. Sprendimo
Shipping and Forwarding Enterprise Safe
, C‑320/88, Rink. p. I‑285, 7 punktą ir 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo C‑25/03, HE, Rink. p. I‑3123, 64 punktą).
Dėl sąvokos „paslaugų teikimas“ iš Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies matyti, kad ji apima bet kokį sandorį, kuris
nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta tos pačios direktyvos 5 straipsnyje.
Be to, pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamasis asmuo yra bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis
ekonominę veiklą, nesvarbu, koks šios veiklos tikslas ar rezultatas.
Galiausiai sąvoka „ekonominė veikla“ Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje apibrėžiama kaip apimanti „visokią“ gamintojų,
prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų veiklą, o pagal teismo praktiką ji apima visus gamybos, prekybos ir paslaugų
teikimo etapus (ypač žr. 1990 m. gruodžio 4 d. Sprendimo
Van Tiem
, C‑186/89, Rink. p. I‑4363, 17 punktą ir minėto sprendimo
MGK‑Kraftfahrzeuge‑Factoring
42 punktą).
Taigi, kaip Teisingumo Teismas konstatavo 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
(C‑260/98, Rink. p. I‑6537) 26 punkte, „apmokestinamojo asmens“ ir „ekonominės veiklos“ sąvokų apibrėžimų analizė patvirtina
sąvokos „ekonominė veikla“ taikymo srities apimtį ir jos objektyvų pobūdį ta prasme, kad vertinama pati veikla, neatsižvelgiant
į jos tikslus ar rezultatus (taip pat žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, 235/85, Rink. p. 1471, 8 punktą bei šiuo klausimu ypač 1985 m. vasario 14 d. Sprendimo
Rompelman
, 268/83, Rink. p. 655, 19 punktą ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Zita Modes
, C‑497/01, Rink. p. I‑14393, 38 punktą).
Iš tiesų, minėta analizė, kaip ir sąvokų „prekių tiekimai“ ir „paslaugų teikimai“ analizės, patvirtina, jog šios sąvokos,
apibūdinančios apmokestinamuosius sandorius Šeštosios direktyvos prasme, yra objektyvaus pobūdžio ir taikomos neatsižvelgiant
į atitinkamų sandorių tikslus ir rezultatus (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Optingen ir kt., C-354/03, C-355/03
ir C-484/03, Rink. p. I‑0000, 44 punktą).
Kaip Teisingumo Teismas konstatavo 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo
BLP Group
(C‑4/94, Rink. p. I‑983) 24 punkte, mokesčių administratoriaus turi pareigą atlikti tyrimą siekiant nustatyti, ar apmokestinamojo
asmens ketinimas pažeidžia bendros PVM sistemos tikslus užtikrinti teisinį saugumą ir supaprastinti PVM taikymo veiksmus,
atsižvelgdamas, išskyrus ypatingus atvejus, į atitinkamų sandorių objektyvų pobūdį.
Iš to išplaukia, kad tokie sandoriai, kokie nagrinėjami pagrindinėse bylose, yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas ir
ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio
1 dalies prasme, nes jie atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos minėtos sąvokos.
Aišku, šie kriterijai nėra tenkinami mokesčių vengimo atveju, pavyzdžiui, pateikiant melagingas deklaracijas arba išrašant
neteisingas sąskaitas. Vis dėlto klausimas, ar atitinkamas sandoris vykdomas dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį pranašumą,
neturi jokios reikšmės nustatant, ar jis yra prekių tiekimas, ar paslaugų teikimas bei ekonominė veikla.
Iš to darytina išvada, kad į pirmojo klausimo a punktą reikia atsakyti, jog tokie sandoriai, kokie nagrinėjami pagrindinėje
byloje, yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas bei ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio
1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei jie atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos
minėtos sąvokos, net kai jie yra vykdomi dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį pranašumą – neturint jokio kito ekonominio
tikslo.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu, kurį reikėtų nagrinėti prieš pirmojo klausimo b punktą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas iš esmės klausia, ar Šeštoji direktyva turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia apmokestinamojo asmens teisę atskaityti
perkant sumokėtą PVM, jei sandoriai, kuriais grindžiama ši teisė, sudaryti piktnaudžiaujant.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Halifax
,
Leeds Development
ir
County
teigia, kad pagal Bendrijos teisę PVM sistemoje neegzistuoja piktnaudžiavimo teise doktrina, kuria valstybės narės mokesčių
institucijos galėtų remtis atmesdamos privačių asmenų prašymus grąžinti arba atskaityti perkant sumokėtą mokestį.
Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad piktnaudžiavimo teise principas yra bendrasis Bendrijos teisės principas, kuris
draudžia apmokestinamajam asmeniui atskaityti PVM pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnį ir bet kokius taikytinus nacionalinės
teisės aktus, perkeliančius šį straipsnį, jei iš prašymo dėl atskaitos matyti, kad nėra siekiama PVM tikslų pagal Šeštąją
direktyvą ir kad apmokestinamasis asmuo dirbtinai sukuria sąlygas, kurios pateisina prašymą atskaityti.
Prancūzijos vyriausybė teigia, kad Bendrijos teisei, kuri leidžia valstybei narei imtis priemonių, skirtų sutrukdyti tam tikriems
jos piliečiams piktnaudžiaujant arba apgaule prisidengti EB sutarties normomis, nedraudžia to, kad valstybė narė nesuteikia
teisės į atskaitą apmokestinamajam asmeniui arba grupei tarpusavyje susijusių apmokestinamųjų asmenų, įvykdžiusių visiškai
dirbtinus sandorius dėl vienintelio tikslo –  susigrąžinti jiems nepriklausantį PVM.
Airija teigia, kad Teisingumo Teismo įtvirtinta piktnaudžiavimo teise doktrina leidžia mokesčių institucijoms atmesti jų prašymus
grąžinti arba atskaityti PVM už pirkimus, sumokėtą įgyvendinant tokius sandorius, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje.
Komisija mano, kad jei apmokestinamasis asmuo arba tarpusavyje susijusių apmokestinamųjų asmenų grupė sudarė grupę sandorių,
kurie, kartu paėmus, sukuria dirbtinę situaciją, kurios vienintelis tikslas – sukurti sąlygas perkant sumokėto PVM grąžinimui,
į šiuos sandorius turi būti neatsižvelgiama.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia konstatuotina, kad
VAT and Duties Tribunal
iškeltos problemos faktiškai bent iš dalies atrodo priklausančios nuo nacionalinio reglamentavimo, kuriuo apmokestinamajam
asmeniui, vykdančiam tiek apmokestinamuosius sandorius, tiek neapmokestinamuosius sandorius arba tik apmokestinamuosius sandorius,
leidžiama perleisti nekilnojamojo turto nuomą kitai jo kontroliuojamai įmonei, turinčiai teisę pasirinkti šio turto nuomos
apmokestinimą ir taip atskaityti visą perkant statybos ir remonto darbus sumokėtą PVM.
Nepaisant šios išvados primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką apmokestinamieji asmenys negali apgaule arba piktnaudžiaudami
remtis Bendrijos teisės aktais (ypač žr. 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo
Kefalas ir kt.
, C–367/96, Rink. p. I–2843, 20 punktą ir 2000 m. kovo 23 d. Sprendimo
Diamantis
, C–373/97, Rink. p. I–1705, 33 punktą ir 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo
Fini H
, C–32/03, Rink. p. I–1599, 32 punktą).
Tačiau Bendrijos teisės aktų taikymas neturėtų būti išplėstas tiek, kad apimtų ūkio subjektų piktnaudžiavimą, t. y. sandorius,
kurie sudaromi ne įprastinėje komercinėje veikloje, bet dėl vienintelio tikslo – įgyti Bendrijos teisės numatytą naudą piktnaudžiaujant
(šiuo klausimu žr. būtent 1977 m. spalio 11 d. Sprendimo
Cremer
, 125/76, Rink. p. 1593, 21 punktą; 1993 m. kovo 3 d. Sprendimo
General Milk Products
, C‑8/92, Rink. p. I‑779, 21 punktą ir minėto sprendimo
Emsland-Stärke
, 51 punktą).
Šis draudimo piktnaudžiauti principas taikomas ir PVM sričiai.
Kova su galimu mokesčių slėpimu, vengimu ir piktnaudžiavimu yra Šeštąja direktyva pripažįstamas ir skatinamas tikslas (žr.
2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Gemeente Leusden et Holin Groep
, C‑487/01 ir C‑7/02, Rink. p. I‑5337, 76 punktą).
Vis dėlto, kaip daugelį kartų nurodė Teisingumo Teismas, Bendrijos teisės aktai turi būti ir aiškūs, o jų taikymas iš anksto
numanomas teisės subjektų (ypač žr. 2001 m. lapkričio 22 d.
Nyderlandai prieš Tarybą
, C‑301/97, Rink. p. I‑8853, 43 punktas). Šis teisinio saugumo reikalavimas itin griežtai taikomas tuomet, kai teisės aktai
gali turėti finansinių padarinių, – kad suinteresuotieji asmenys galėtų tiksliai žinoti jiems taikomus įpareigojimus (ypač
žr. 1987 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, 326/85, Rink. p. 5091, 24 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Sudholz
, C‑17/01, Rink. p. I‑4243, 34 punktas).
Iš teismo praktikos taip pat matyti, kad rinkdamasis neapmokestinamuosius arba apmokestinamuosius sandorius verslininkas gali
remtis faktorių visuma ir ypač PVM sistemai būdingais mokestinio pobūdžio sumetimais (ypač žr. minėto sprendimo
BLP Group
22 punktą ir 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo
Cantor Fitzgerald International
, C‑108/99, Rink. p. I‑7257, 33 punktą). Apmokestinamajam asmeniui turint galimybę pasirinkti iš dviejų sandorių, Šeštoji
direktyva nereikalauja iš jo pasirinkti didžiausio PVM sumą lemiančio sandorio. Priešingai, kaip savo išvadų 85 punkte pastebėjo
generalinis advokatas, apmokestinamasis asmuo turi teisę pasirinkti tokį savo veiklos planą, kad sumažintų savo mokestinę
skolą.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus matyti, jog tam, kad būtų pripažintas piktnaudžiavimas PVM srityje, reikalaujama, pirma,
kad nagrinėjamais sandoriais, neatsižvelgiant į formalų atitinkamų Šeštosios direktyvos ir šią direktyvą į nacionalinę teisę
perkeliančių nacionalinės teisės aktų nuostatose numatytų sąlygų taikymą, būtų įgyjamas mokestinis pranašumas, kurio suteikimas
pažeistų šiomis nuostatomis siekiamą tikslą.
Kita vertus, objektyvių požymių visuma taip pat turi patvirtinti, kad nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas yra įgyti mokestinį
pranašumą. Iš tiesų, kaip savo išvadų 89 punkte nurodė generalinis advokatas, draudimas piktnaudžiauti nebeturi reikšmės,
jei nagrinėjami sandoriai gali būti pateisinami kitaip nei paprastu mokesčio pranašumo įgijimu.
Patikrinti, ar pagrindinėje byloje yra šių piktnaudžiavimo požymių, turi nacionalinis teismas, vadovaudamasis nacionalinės
teisės įrodymų vertinimo taisyklėmis, kiek jos nepažeidžia Bendrijos teisės veiksmingumo (žr. 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo
Eichsfelder Schlachtbetrieb
, C‑515/03, dar neskelbto Rinkinyje, 40 punktą).
Vis dėlto priimdamas prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas prireikus gali pateikti paaiškinimus, kurie padėtų nacionaliniam
teismui pateikti išaiškinimą (ypač žr. 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo
Payroll ir kt.
, C‑79/01, Rink. p. I‑8923, 29 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad Šeštosios direktyvos atskaitos sistemos tikslas yra visiškai sumažinti verslininko ekonominėje
veikloje mokėtino ar sumokėto PVM naštą. Todėl bendra PVM sistema užtikrina visišką neutralumą apmokestinant bet kokią ekonominę
veiklą neatsižvelgiant į šios veiklos tikslus ar rezultatus su sąlyga, kad jai iš principo būtų taikomas PVM (ypač žr. 2001 m.
vasario 22 d. Sprendimo
Abbey National
, C–408/98, Rink. p. I–1361, 24 punktą ir minėto sprendimo
Zita Modes
38 punktą).
Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismo praktiką 1967 m. balandžio 11 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 67/227/EEB dėl valstybių
narių teisės aktų, reglamentuojančių apyvartos mokesčius, suderinimo (OL 71, 1967, p. 1301, toliau – Pirmoji direktyva) 2 straipsnis
ir Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2, 3 ir 5 dalys turi būti aiškinamos taip, kad iš principo tiesioginio ir iš karto atsirandančio
ryšio egzistavimas tarp konkretaus pirkimo sandorio ir vieno arba kelių pardavimo sandorių, suteikiančių teisę į perkant sumokėto
PVM atskaitą, yra būtinas, kad apmokestinamajam asmeniui būtų pripažinta teisė į PVM atskaitą ir nustatyta tokios teisės apimtis
(2000 m. birželio 8 d. Sprendimo
Midland Bank
, C‑98/98, Rink. p. I‑4177, 24 punktas; minėto sprendimo
Abbey National
26 punktas ir 2001 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Cibo Participations
, C‑16/00, Rink. p. I-6663, 29 punktas).
Tačiau jeigu apmokestinamiesiems asmenims būtų leista atskaityti visą perkant sumokėtą PVM, nors joks jų įprastinės komercinės
veiklos sandoris vadovaujantis Šeštosios direktyvos nuostatomis dėl atskaitos ir jas perkeliančiais nacionalinės teisės aktais
neleistų atskaityti minėto PVM arba leistų jiems atskaityti tik jo dalį, tai pažeistų mokestinio neutralumo principą ir šios
tvarkos tikslą.
Dėl antrojo požymio, pagal kurį nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas turi būti mokestinio pranašumo įgijimas, primintina,
kad nacionalinis teismas turi nustatyti realų nagrinėjamų sandorių turinį ir paskirtį. Tai darydamas jis gali atsižvelgti
į visiškai dirbtinį šių sandorių pobūdį bei į teisinius, ekonominius ir (arba) asmeninius mokestinės naštos sumažinimo plane
dalyvaujančių subjektų ryšius (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Emsland-Stärke
58 punktą).
Bet kuriuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
VAT and Duties Tribunal
mano, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamų sandorių vienintelis tikslas buvo įgyti mokestinį pranašumą.
Galiausiai primintina, kad teisė į atskaitą, numatyta Šeštosios direktyvos 17 ir paskesniuose straipsniuose, yra sudėtinė
PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji suteikiama iš karto visiems mokesčiams už pirkimo sandorius (ypač
žr. 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo
BP Soupergaz
, C–62/93, Rink. p. I–1883, 18 punktą ir 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo
Gabalfrisa ir kt.
, C-110/98–C-147/98, Rink. p. I-1577, 43 punktą).
Tačiau, kaip Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę pažymėti, įgyta teisė į atskaitą išlieka, tik jei nėra vengimo ar piktnaudžiavimo
aplinkybių ir išskyrus galimus patikslinimus pagal Šeštosios direktyvos 20 straipsnio sąlygas (ypač žr. 2000 m. birželio 8 d.
Sprendimo
Breitsohl
, C‑400/98, Rink. p. I-4321, 41 punktą ir sprendimo
Schlossstraße
, C‑396/98, Rink. p. I‑4279, 42 punktą).
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštoji direktyva turi būti aiškinama taip, jog ji draudžia apmokestinamojo
asmens teisę atskaityti perkant sumokėtą PVM, jei sandoriai, kuriais grindžiama ši teisė, sudaryti piktnaudžiaujant.
Kad būtų pripažintas piktnaudžiavimas, reikalaujama, pirma, kad nagrinėjamais sandoriais, neatsižvelgiant į formalų atitinkamų
Šeštosios direktyvos ir šią direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančių nacionalinės teisės aktų nuostatose numatytų sąlygų
taikymą, būtų įgyjamas mokestinis pranašumas, kurio suteikimas pažeistų šiomis nuostatomis siekiamą tikslą. Antra, objektyvių
požymių visuma taip pat turi patvirtinti, kad nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas yra mokestinio pranašumo įgijimas.

Dėl pirmojo klausimo b punkto
Dėl atsakymų, pateiktų į pirmojo klausimo a punktą ir į antrąjį klausimą, pirmojo klausimo b punktą reikia suprasti taip,
kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, kokiomis sąlygomios galima susigrąžinti PVM,
jei nustatytas piktnaudžiavimas.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad reikia išnagrinėti įrodymus, kurie patvirtina tikrąjį ekonominį pagrindą ir lemia
tai, ar Šeštosios direktyvos tikslai buvo įgyvendinti, ar ne.
Pagrindinėje byloje šiuos įrodymus nurodė
VAT and Duties Tribunal
pirmame savo sprendime, t. y.:
a)
Halifax
buvo šių sandorių vykdytojas;
b)
Halifax
atsako už šių sandorių finansavimą be palūkanų;
c)      sklypai liko priklausomi
Halifax
taip, kad jai tiesiogiai atiteko statybos darbų nauda;
d)
Halifax
turėjo tiesioginių sutartinių ryšių su nepriklausomais statybininkais suteikdama jiems garantijas; ir
e)      nei
County
, nei
Leeds Development
neturėjo didesnių nuosavybės teisių.
Šie įrodymai leidžia daryti išvadą, kad
Halifax
yra nepriklausomų statybininkų suteiktų paslaugų gavėjas, o tai lemia Šeštosios direktyvos tikslus atitinkantį rezultatą.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia būtina konstatuoti, kad Šeštojoje direktyvoje nėra nė vienos nuostatos dėl PVM susigrąžinimo. Šioje direktyvoje,
t. y. jos 20 straipsnyje, tik apibrėžiamos sąlygos, kurias reikia įvykdyti, kad prekių arba paslaugų gavėjui galima būtų suteikti
perkant sumokėto mokesčio atskaitą (žr. 2004 m. kovo 3 d. Nutarties
Transport Service
, C‑395/02, Rink. p. I‑1991, 27 punktą).
Taigi iš esmės valstybės narės turi nustatyti sąlygas, kuriomis valstybės iždas
a posteriori
gali susigrąžinti PVM, nepažeisdamos Bendrijos teisės nustatytų ribų (žr. minėtos nutarties
Transport Service
28 punktą).
Vis dėlto svarbu priminti, kad priemonės, kurių pagal Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 8 dalį valstybės narės gali imtis
siekdamos užtikrinti teisingą apmokestinimą mokesčiu ir užkirstų kelią sukčiavimui, turi neviršyti to, kas yra būtina šiems
tikslams pasiekti (žr. minėto sprendimo
Gabalfrisa ir kt.
52 punktą ir minėtos nutarties
Transport Service
29 punktą). Todėl jos negali būti naudojamos taip, kad keltų grėsmę PVM neutralumui, kuris yra pagrindinis Bendrijos teisės
aktais numatytos bendros PVM sistemos principas (žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Schmeink & Cofreth et Strobel
, C-454/98, Rink. p. I-6973, 59 punktą).
Taip pat primintina, kad piktnaudžiavimo nustatymas turi lemti ne baudą, kuriai paskirti būtinas aiškus ir nedviprasmiškas
teisinis pagrindas, bet paprasčiausią pareigą iš dalies ar visiškai atlyginti nepagrįstai įgytas perkant sumokėto PVM atskaitas
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Emsland‑Stärke
56 punktą).
Iš to darytina išvada, kad piktnaudžiavimui panaudoti sandoriai turi būti apibrėžti iš naujo taip, kad atstatytų situaciją,
kuri būtų egzistavusi nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių.
Šiuo atžvilgiu mokesčių administratorius turi teisę atgaline data reikalauti atlyginti sumas, atskaitytas pagal kiekvieną
sandorį, dėl kurio jis pripažįsta, kad teise į atskaitą buvo pasinaudota piktnaudžiaujant (minėto sprendimo
Fini H
33 punktas).
Tačiau jis turi atskaityti ir visus mokesčius, kuriais buvo apmokestintas pardavimo sandoris – mokesčius, kuriais atitinkamas
apmokestinamasis asmuo buvo dirbtinai apmokestintas pagal mokestinės naštos sumažinimo planą, ir prireikus turi atlyginti
visą permoką.
Jis taip pat turi leisti apmokestinamajam asmeniui, kuris, nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių, būtų buvęs gavėjas pagal
pirmąjį sandorį, nesudarytą piktnaudžiaujant, atskaityti šiam pirkimo sandoriui tenkantį PVM pagal Šeštojoje direktyvoje nustatytos
atskaitos tvarkos nuostatas.
Iš to darytina išvada, kad į pirmojo klausimo b punktą reikia atsakyti, jog, nustačius piktnaudžiavimą, jam panaudoti sandoriai
turi būti apibrėžti iš naujo taip, kad būtų atstatyta situacija, kuri būtų egzistavusi nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Tokie sandoriai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas bei ekonominė veikla 1977 m.
gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB,
2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei jie atitinka
objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos minėtos sąvokos, net kai jie yra vykdomi dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį
pranašumą – neturint jokio kito ekonominio tikslo.
2.
Šeštoji direktyva turi būti aiškinama taip, jog ji draudžia apmokestinamojo asmens teisę atskaityti perkant sumokėtą pridėtinės
vertės mokestį, jei sandoriai, kuriais grindžiama ši teisė, sudaryti piktnaudžiaujant.
Kad būtų pripažintas piktnaudžiavimas, reikalaujama, pirma, kad nagrinėjamais sandoriais, neatsižvelgiant į formalų atitinkamų
Šeštosios direktyvos ir šią direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančių nacionalinės teisės aktų nuostatose numatytų sąlygų
taikymą, būtų įgyjamas mokestinis pranašumas, kurio suteikimas pažeistų šiomis nuostatomis siekiamą tikslą. Antra, objektyvių
požymių visuma taip pat turi patvirtinti, kad nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas yra mokestinio pranašumo įgijimas.
3.
Nustačius piktnaudžiavimą, jam panaudoti sandoriai turi būti apibrėžti iš naujo taip, kad būtų atstatyta situacija, kuri būtų
egzistavusi nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.