CELEX: 62007FJ0065
Virkamiehet
Tutkittavaksi ottaminen
Yhdenvertainen kohtelu
Direktiivi 1999/70

Aayhan ja 79 muuta Euroopan parlamentin entistä istunnoissa työskentelevää ylimääräistä toimihenkilöä vaativat virkamiestuomioistuimen
kirjaamoon 29.6.2007 toimittamassaan kanteessa tuomioistuinta muun muassa kumoamaan sopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen
20.4.2007 tekemän päätöksen, jolla hylättiin heidän 19.12.2006 päivätty väitetty ”hallinnollinen valituksensa”, jossa vaadittiin,
että peräkkäisiä määräaikaisia sopimuksia, joita kukin heistä oli tehnyt parlamentin kanssa, pidettäisiin yhtenä toistaiseksi
voimassa olevana osa-aikaisena sopimuksena, että asianomaiset otettaisiin tällä perusteella takaisin parlamentin palvelukseen
ja että he saisivat korvauksen, joka ”vastaisi” palkallista lomaoikeutta, joka heille oli kertynyt kaikilta työskentelyjaksoilta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1.
Euroopan yhteisöjen muuhun henkilöstöön sovellettavat palvelussuhteen ehdot
Euroopan yhteisöjen muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen (jäljempänä palvelussuhteen ehdot) 52 artiklan
toisen virkkeen mukaan ”uutta ylimääräistä henkilökuntaa ei saa ottaa palvelukseen 31 päivän joulukuuta 2006 jälkeen”.
Palvelussuhteen ehtojen 58 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ylimääräisellä toimihenkilöllä on oikeus kahden arkipäivän lomaan täyttä palveluskuukautta kohti; lomaa ei myönnetä 15 päivää
tai puolta kuukautta lyhyemmästä palvelusajasta.”
Palvelussuhteen ehtojen 78 artiklassa, joka kuuluu III osastoon ”Ylimääräiset toimihenkilöt”, säädetään seuraavaa:
”Tämän osaston säännöksistä poiketen ylimääräisiin toimihenkilöihin, jotka – – parlamentti on palkannut istuntojensa työskentelyn
ajaksi, sovelletaan kyseisen toimielimen, Euroopan neuvoston ja WEU:n parlamentaarisen yleiskokouksen välisessä sopimuksessa
vahvistettuja palvelukseenotto- ja palkkaehtoja, kun kyseisen henkilöstön kanssa tehdään työsopimuksia.
Edellä tarkoitetun sopimuksen määräykset sekä kaikki niihin myöhemmin tehtävät muutokset saatetaan toimivaltaisten budjettivallan
käyttäjien tietoon viimeistään kuukautta ennen määräysten tai muutosten voimaantuloa.
Niihin ylimääräisiin toimihenkilöihin, joita komissio ottaa konferenssitulkeiksi yhteisön toimielinten ja virastojen palvelukseen,
sovelletaan – – parlamentin palveluksessa oleviin konferenssitulkkeihin sovellettavia palvelukseen ottamista ja palkkausta
koskevia edellytyksiä.
Tämän artiklan säännöksiä sovelletaan 31 päivään joulukuuta 2006, josta päivästä asianomaiseen henkilöstön sovelletaan 90
artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen vahvistettuja ehtoja.”
Palvelussuhteen ehtojen 90 artiklassa, joka kuuluu IV osaston ”Sopimussuhteiset toimihenkilöt” 5 lukuun ”3 B artiklassa tarkoitettuja
sopimussuhteisia toimihenkilöitä koskevat erityissäännökset”, säädetään seuraavaa:
”Poiketen siitä, mitä tässä osastossa säädetään, – – parlamentin tai yhteisön toimielinten ja virastojen puolesta, komission
konferenssitulkiksi palkkaamiin sovelletaan 28 päivänä heinäkuuta 1999 – – parlamentin, komission ja [Euroopan yhteisöjen]
tuomioistuimen toimielinten puolesta, ja ammattia edustavien järjestöjen välillä tehdyssä sopimuksessa vahvistettuja ehtoja.
Kyseiseen sopimukseen tehtävät, [Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja yhteisöjen muuta henkilöstöä
koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 22.3.2004 annetun] neuvoston asetuksen N:o 723/2004 [(EUVL L 124, s. 1)] voimaantulon
vuoksi tarvittavat muutokset on hyväksyttävä ennen 31 päivää joulukuuta 2006 78 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen.
Muutokset kyseiseen sopimukseen 31 päivän joulukuuta 2006 jälkeen on tehtävä toimielinten yhteisellä sopimuksella.”
Palvelussuhteen ehtojen 91 artiklassa, joka kuuluu niin ikään IV osastoon ”Sopimussuhteiset toimihenkilöt” ja sen 6 lukuun
”Työehdot”, säädetään, että ”sovelletaan 16–18 artiklan säännöksiä soveltuvin osin”. Erityisesti palvelussuhteen ehtojen 16
artiklan ensimmäisessä kohdassa viitataan muun muassa työajan pituuden osalta Euroopan yhteisöjen henkilöstöön sovellettavien
henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) ”55–61 artiklan” säännöksiin, kun puolestaan henkilöstösääntöjen 55 a artiklan
4 kohdassa viitataan osa-aikatyötä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta henkilöstösääntöjen liitteeseen IV a, jonka
1 artiklan kolmannen kohdan kolmannessa virkkeessä määrätään seuraavaa:
”Osa-aikatyön on oltava vähintään puolet normaalista työajasta.”
2.
Määräaikaista työtä koskeva puitesopimus
Määräaikaista työtä koskevassa puitesopimuksessa, joka on tehty 18.3.1999 (jäljempänä puitesopimus) ja joka on Euroopan ammatillisen
yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen
(CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY (EYVL
L 175, s. 43) liitteenä, todetaan johdanto-osan toisessa ja kolmannessa perustelukappaleessa muun muassa seuraavaa:
–        Puitesopimuksen osapuolet tunnustavat, että yhtäältä toistaiseksi voimassa olevat työsopimukset ovat ja tulevat olemaan työnantajien
ja työntekijöiden välillä vallitseva työsuhdemuoto, jolla vaikutetaan kyseisten työntekijöiden elämän laatuun ja parannetaan
toimintakykyä, mutta että toisaalta määräaikaiset työsopimukset vastaavat tietyissä olosuhteissa sekä työnantajien että työntekijöiden
tarpeita.
–        Puitesopimuksessa esitetään määräaikaiseen työsuhteeseen liittyvät yleiset periaatteet ja vähimmäisvaatimukset muun muassa
siten, että luodaan yleiset puitteet sen varmistamiseksi, että määräaikaisessa työsuhteessa olevia työntekijöitä kohdellaan
samalla tavalla suojelemalla heitä syrjintää vastaan ja että ehkäistään väärinkäytökset, jotka johtuvat perättäisten määräaikaisten
työsopimusten tai työsuhteiden käytöstä, samalla kun siinä jätetään jäsenvaltioiden ja työmarkkinaosapuolten tehtäväksi huolehtia
kyseisten periaatteiden ja määräysten soveltamista koskevista järjestelyistä, jotta otettaisiin huomioon kunkin jäsenvaltion
tilanne ja tiettyjen alojen ja ammattien, myös kausiluontoisen työn, olosuhteet.
–        Puitesopimuksen allekirjoittaneiden sopimuspuolten mukaan määräaikaisten työsopimusten käytön perustuminen perusteltuihin
syihin on tapa estää työntekijöiden vahingoksi koituvia väärinkäytöksiä.
Puitesopimuksen 1 lausekkeen mukaan puitesopimuksen tarkoituksena on
”a)      parantaa määräaikaisen työn laatua varmistamalla syrjimättömyyden periaatteen soveltaminen;
b)      laatia puitteet sellaisten väärinkäytösten ehkäisemiseksi, jotka johtuvat perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden
käytöstä.”
Puitesopimuksen 5 lausekkeessa määrätään seuraavaa:
”1. Perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten estämiseksi jäsenvaltioiden kuultuaan työmarkkinaosapuolia
kansallisen lainsäädännön, työehtosopimusten tai käytännön mukaan ja/tai työmarkkinaosapuolten on otettava käyttöön erityisten
alojen ja/tai työntekijäryhmien tarpeiden mukaan yksi tai useita seuraavista toimenpiteistä, jos käytettävissä ei ole vastaavia
oikeudellisia toimenpiteitä väärinkäytösten estämiseksi:
a)      perustellut syyt tällaisen työsopimuksen tai työsuhteen uudistamista varten;
b)      perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden enimmäiskokonaiskesto;
c)      tällaisten työsopimusten tai työsuhteiden uudistamisten lukumäärä.
2. Jäsenvaltiot kuultuaan työmarkkinaosapuolia ja/tai työmarkkinaosapuolet määrittävät tarvittaessa, millä edellytyksillä
määräaikaisia työsopimuksia tai työsuhteita
a)      pidetään perättäisinä;
b)      pidetään toistaiseksi voimassa olevina työsopimuksina tai työsuhteina.”

Riidan taustalla olevat tosiseikat
Kaikki kantajat ovat entisiä ylimääräisiä toimihenkilöitä, jotka parlamentti on ottanut useaan kertaan palvelukseensa, joka
kerta määräaikaisella sopimuksella istuntojensa ajaksi palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan mukaisesti päiväkotiapulaisen,
lastentarhanopettajan, konekirjoittajan, teknikon, keittiöapulaisen, kieltenopettajan, eteisapulaisen, muuttoapulaisen, vahtimestarin,
monistajan tai avustajan tehtäviin taikka muihin tehtäviin.
Koska parlamentti aikoi turvautua 1.1.2007 alkaen vuokrahenkilöstöön täyttääkseen henkilöstötarpeensa istuntokausien aikana,
kantajien neuvonantaja osoitti 18.9.2006 pääosaston (PO) Henkilöstöasiat pääjohtajalle kirjeen, johon sisältyi tiettyjä väitteitä,
jotka oli kohdistettu istunnoissa työskenteleviin ylimääräisiin toimihenkilöihin siihen saakka sovellettuun järjestelmään
erityisesti heidän sopimustensa keston ja palkallista lomaa koskevan oikeuden osalta, sekä parlamentin aikomukseen muuttaa
1.1.2007 alkaen istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden vanhat sopimukset vuokratyösopimuksiksi. Kantajien
asiamies vaati lopuksi, että heidän määräaikaiset sopimuksensa istunnoissa työskentelevinä ylimääräisinä toimihenkilöinä luokiteltaisiin
uudelleen toistaiseksi voimassa oleviksi osa-aikaisesti (tarkemmin sanoen yksi neljäsosa normaalista työajasta) työskentelevän
sopimussuhteisen toimihenkilön sopimuksiksi palvelussuhteen ehtojen 3 a tai 3 b artiklan nojalla, että hänen asiakkaansa saavat
palkallista lomaa vastaavan korjauksen ja että kaikki sopimussuhteet sen vuokrahenkilöstöä välittävän yhtiön kanssa lopetetaan,
jota parlamentti aikoi käyttää.
Sen jälkeen kun Henkilöstöasioiden PO:n pääjohtaja oli tavannut kantajien neuvonantajan 9.10.2006, hän vastasi 26.10.2006
päivätyllä kirjeellä lähinnä, että oli mahdotonta ottaa istunnoissa työskenteleviä ylimääräisiä toimihenkilöitä palvelukseen
sopimussuhteisiksi toimihenkilöiksi palvelussuhteen ehtojen 3 a tai 3 b artiklan nojalla ja että vuokratyöntekijöiden käyttö
parlamentin istuntojen asianmukaisen kulun varmistamiseksi Strasbourgissa (Ranska) oli sallittua sekä palvelussuhteen ehtojen
että Ranskan lainsäädännön nojalla.
Kantajat esittivät 19.12.2006 päivätyllä kirjeellä väitetyn hallinnollisen valituksen 26.10.2006 tehdystä päätöksestä, jolla
hylättiin 18.9.2006 päivätty hakemus siitä, että sopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen peruuttaisi kyseisen päätöksen
ja ”näin ollen kaikkia kantajien ja parlamentin välisiä määräaikaisia sopimuksia pitäisi pitää yhtenä toistaiseksi voimassa
olevana sopimuksena, jonka voimassaoloaika ulottuu 1.1.2007 jälkeenkin, kaikki nämä toimihenkilöt pitäisi ottaa uudelleen
palvelukseen toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella – – ja jokaiselle kantajana olevalle toimihenkilölle pitäisi myöntää
oikeus korvaukseen, joka vastaa sellaista palkallista lomaoikeutta, jonka he ovat työllään ansainneet, kaikilta niiltä ajanjaksoilta,
jotka he ovat työsuhteensa alusta työskennelleet”.
Henkilöstöasioiden PO:n pääjohtaja piti 19.12.2006 päivättyä kirjettä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna
”hakemuksena”, minkä jälkeen hän vastasi 20.4.2007, että ei voisi vastata siihen myöntävästi.
Kantajat tekivät 20.4.2007 tehdystä hylkäävästä päätöksestä hallinnollisen valituksen 21.6.2007.
Sopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen hylkäsi viimeksi mainitun hallinnollisen valituksen 25.10.2007 tekemällään
päätöksellä.

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Parlamentti on esittänyt virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 29.11.2007 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla kanteesta
oikeudenkäyntiväitteen, joka perustuu sen mukaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen
114 artiklaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestystä sovelletaan Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen
perustamisesta 2.11.2004 tehdyn neuvoston päätöksen 2004/752/EY, Euratom (EUVL L 333, s. 7) 3 artiklan 4 kohdan nojalla virkamiestuomioistuimen
työjärjestyksen voimaantuloon asti soveltuvin osin virkamiestuomioistuimeen.
Kantajat esittivät virkamiestuomioistuimen kirjaamoon faksitse 21.1.2008 saapuneella kirjeellä (jonka alkuperäiskappale toimitettiin
24.1.2008) huomautuksia oikeudenkäyntiväitteestä.
Virkamiestuomioistuin määräsi 13.3.2008 antamallaan määräyksellä siitä, että parlamentin esittämä oikeudenkäyntiväite käsiteltäisiin
pääasian yhteydessä 1.11.2007 eli oikeudenkäyntiväitteen esittämistä edeltävästä ajankohdasta alkaen sovelletun työjärjestyksen
78 artiklan 3 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti.
Kantajat vaativat, että virkamiestuomioistuin
–        kumoaa parlamentin 20.4.2007 tekemän päätöksen, jolla hylättiin heidän 19.12.2006 päivätty hallinnollinen valituksensa.
Näin ollen sen on
–        luokiteltava kaikki heidän ja parlamentin väliset määräaikaiset sopimukset uudelleen yhdeksi toistaiseksi voimassa olevaksi
sopimukseksi
–        todettava, että parlamentilla on velvollisuus ottaa heidät takaisin palvelukseensa toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella
–        todettava ja määrättävä, että parlamentin toimihenkilöillä, joita kutsutaan istunnoissa työskenteleviksi ylimääräisiksi toimihenkilöiksi,
on oikeus korvaukseen, joka vastaa sellaista palkallista lomaoikeutta, jonka he ovat työllään ansainneet, kaikilta niiltä
ajanjaksoilta, jotka he ovat työsuhteensa alusta työskennelleet
–        velvoittaa parlamentin maksamaan jokaiselle heistä 2 000 euron summa sellaisia kantajien oikeudenkäyntikuluja, joita ei yleensä
voida lukea oikeudenkäyntikuluihin
–        velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Parlamentti vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        toteaa, että oletetun laiminlyöntikanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi
–        toteaa kumoamiskanteen perusteettomaksi
–        jättää tutkimatta kantajien vaatimuksen, jonka mukaan kaikki heidän ja parlamentin väliset määräaikaiset sopimukset pitäisi
luokitella uudelleen yhdeksi toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi
–        jättää tutkimatta vaatimuksen, jonka mukaan parlamentin pitäisi ottaa kaikki kyseessä olevat toimihenkilöt takaisin palvelukseensa
toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella
–        hylkää perusteettomana vaatimuksen, jonka mukaan kantajille pitäisi myöntää korvaus, joka vastaa palkallista lomaoikeutta
–        jättää tutkimatta vaatimuksen, jonka mukaan kullekin kantajalle pitäisi korvata 2 000 euron summa sellaisia kantajien ”oikeudenkäyntikuluja,
joita ei yleensä voida lukea oikeudenkäyntikuluihin”
–        päättää oikeudenkäyntikuluista lain mukaisesti.
Kantajat vaativat virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 21.1.2008 faksitse saapuneessa kannekirjelmässään (jonka alkuperäiskappale
toimitettiin 28.1.2008) muun muassa heidän 27.6.2007 tekemänsä hallinnollisen valituksen hylkäämisestä 25.10.2007 tehdyn päätöksen
kumoamista (asia, joka on kirjattu numerolla F‑10/08).
Virkamiestuomioistuin kehotti istunnossa kantajia esittämään viimeisen sopimuksen, jonka he olivat tehneet parlamentin kanssa
ennen heidän 19.12.2006 päivätyn väitetyn hallinnollisen valituksensa tekemistä työskentelemisestä istunnoissa ylimääräisinä
toimihenkilöinä. Tätä vaatimusta noudatettiin virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 26.11.2008 faksilla saapuneella kirjeellä
(jonka alkuperäiskappale toimitettiin 1.12.2008). Parlamentti esitti huomautuksensa tästä kirjeestä 12.12.2008, jolloin suullinen
käsittely päätettiin ja nyt käsiteltävä asia jätettiin päätettäväksi.

Kanteen tutkittavaksi ottaminen
1.
Asianosaisten lausumat
Parlamentin mielestä kanteen tutkimisedellytykset puuttuvat selvästi.
Parlamentti näet katsoo, että ensimmäinen, 18.9.2006 päivätty kantajien asiamiehen kirje on vain kokoelma ajatuksia, jotka
koskevat muun muassa palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan laillisuutta, istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden
oikeusasemaa ja parlamentin ratkaisua käyttää vuokratyöntekijöitä 1.1.2007 lähtien.
Kyseiseen kirjeeseen ei sen mielestä sisälly mitään täsmällistä ja virallista sopimusten tekemiseen toimivaltaiselle viranomaiselle
osoitettua kehotusta tehdä kantajia koskeva päätös, ja sen lopussa oli Henkilöstöasioiden PO:n pääjohtajalle esitetty tapaamisehdotus
asian käsittelemiseksi. Tällainen tapaaminen järjestettiin 9.10.2006.
Henkilöstöasioiden PO:n pääjohtajan 26.10.2006 päivätty vastaus ei ole luonteeltaan päätös, eikä sillä ole ollut muuta tarkoitusta
kuin esittää tiivistelmä parlamentin kannasta kyseisen tapaamisen aikana esitettyihin tärkeimpiin seikkoihin.
Sitä vastoin 19.12.2006 päivätty kantajien kirje sisältää täsmällisiä vaatimuksia, ja sitä olisi pidettävä henkilöstösääntöjen
90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna hakemuksena eikä hallinnollisena valituksena, koska tuohon mennessä parlamentti ei ollut
tehnyt minkäänlaista kantajille vastaista päätöstä.
Parlamentti huomauttaa näin ollen, että kantajat kykenivät pätevästi tekemään 21.6.2007 hallinnollisen valituksen 20.4.2007
tehdystä sopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen päätöksestä, jolla kyseinen hakemus hylättiin. Hallinnollinen valitus
hylättiin sopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen 25.10.2007 tekemällä päätöksellä.
Pitäisi näin ollen katsoa, että 29.6.2007 nostettu kanne on nostettu liian aikaisin, koska oikeudenkäyntiä edeltänyttä menettelyä
ei ollut tuohon mennessä vielä viety päätökseen, ja se olisi siis jätettävä tutkimatta.
Tämän jälkeen parlamentti kiistää kannekirjelmän vaatimusten tutkimisedellytysten täyttymisen, kun niissä vaaditaan yhtäältä,
että kaikki määräaikaiset sopimukset, joita kantajat olivat tehneet parlamentin kanssa, luokiteltaisiin uudelleen yhdeksi
toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi, ja toisaalta, että virkamiestuomioistuin katsoisi, että parlamentilla on velvollisuus
ottaa kaikki kyseessä olevat toimihenkilöt takaisin palvelukseensa toistaiseksi voimassa olevilla sopimuksilla.
Parlamentin mukaan ainoastaan sopimusten tekemiseen toimivaltaisella viranomaisella on oikeus ottaa väliaikainen tai ylimääräinen
toimihenkilö palvelukseen. EY 230 artiklalla yhteisöjen tuomioistuimelle myönnetyn kumoamista koskevan toimivallan perusteella
yhteisöjen tuomioistuin ei ole myöskään toimivaltainen antamaan toimielimille kehotuksia. Parlamentti lisää, että EY 233 artiklassa
määrätään tuomiovaltaa käyttävän viranomaisen ja toimeenpanovaltaa käyttävän viranomaisen välisestä toimivallan jaosta, jonka
mukaan toimielimen, jonka toimi on kumottu, on määriteltävä kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet
käyttämällä harkintavaltaansa yhteisöjen tuomioistuinten laillisuusvalvonnan alaisena ja noudattamalla tältä osin sekä täytäntöön
pantavan tuomion tuomiolauselmaa ja tuomion perusteluja että yhteisön oikeussääntöjä.
Parlamentti katsoi lopuksi istunnossa, että kanne oli jätettävä tutkimatta myös sen vuoksi, että määräaikaisia väliaikaisen
toimihenkilön sopimuksia, joita kantajat olivat tehneet parlamentin kanssa, ei ollut koskaan riitautettu henkilöstösääntöjen
90 ja 91 artiklan mukaisessa määräajassa.
Kantajat sitä vastoin arvioivat, että 18.9.2006 päivätty kirje on henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu hakemus.
He ilmoittavat kuitenkin nostaneensa uuden kanteen 25.10.2007 tehdystä päätöksestä siltä varalta, että 18.9.2006 päivättyä
kirjettä olisi pidettävä hakemuksena.
2.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava siitä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti kirjeen tai muistion täsmällinen luonnehdinta
henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi hakemukseksi kuuluu yksinomaan virkamiestuomioistuimelle eikä riipu
asianosaisten tahdosta (ks. esim. asia T-115/92, Hogan v. parlamentti, määräys 15.7.1993, Kok., s. II-895, 36 kohta ja asia
T-132/97, Collins v. alueiden komitea, määräys 20.8.1998, Kok. H., s. I‑A‑469 ja II‑1379, 12–16 kohta).
Tässä tapauksessa on selvää, että kantajat ovat vaatineet 18.9.2006 päivätyllä kirjeellä, että heidän kaikkien määräaikaiset
sopimukset, jotka koskivat työskentelyä istunnoissa ylimääräisinä toimihenkilöinä, luokiteltaisiin uudelleen yhdeksi toistaiseksi
voimassa olevaksi osa-aikaisen sopimussuhteisen toimihenkilön sopimukseksi palvelussuhteen ehtojen 3 a tai 3 b artiklan nojalla,
että heille maksettaisiin korvaus, joka vastaa palkallista lomaoikeutta työskentelyjaksoilta ja että kaikki sopimussuhteet
sen vuokratyötä tarjoavan yrityksen kanssa, jota parlamentti on aikonut käyttää, purettaisiin. Tätä kirjettä on pidettävä
henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna hakemuksena.
Se, että tähän hakemukseen sisältyi parlamentin ”henkilöstöstä vastaavalle johtajalle” osoitettu kutsu ”keskustelemaan” asiasta,
ei kyseenalaista sen oikeudellista luonnehdintaa.
Näin ollen on katsottava, että 19.12.2006 päivätty kirje on hallinnollinen valitus, joka on kohdistettu 26.10.2006 tehtyyn
päätökseen, jolla hylättiin 18.9.2006 esitetty hakemus, ja että tästä hallinnollisesta valituksesta tehtiin 20.4.2007 nimittävän
viranomaisen hylkäävä päätös.
Toiseksi on tutkittava sitä, ovatko kantajat siten esittäessään henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun hakemuksen
panneet oikeudenkäyntiä edeltävän hallinnollisen menettelyn asianmukaisesti täytäntöön, siten kuin siitä säädetään henkilöstösääntöjen
90 ja 91 artiklassa, joihin palvelussuhteen 46 artiklassa viitataan.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on tältä osin katsottu, että kun kyseessä on nimittävän viranomaisen tekemä päätös, joka
on virkamiehelle vastainen toimi, virkamiehen ei pidä silloin, kun hän haluaa vaatia tämän toimen kumoamista, muuttamista
tai peruuttamista, esittää henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua hakemusta vaan käyttää 90 artiklan 2 kohdassa
tarkoitettua hallinnollista valitusta koskevaa menettelyä (ks. vastaavasti asia T-14/91, Weyrich v. komissio, määräys 7.6.1991,
Kok., s. II‑235, 32 ja 34 kohta; asia T-11/01, Mascetti v. komissio, määräys 1.4.2003, Kok. H., s. I‑A‑117 ja II‑579, 33 kohta
ja asia F-27/05, Le Maire v. komissio, tuomio 28.6.2006, Kok. H., s. I‑A‑1‑47 ja II‑A‑1‑159, 36 kohta).
Kuten tämän tuomion 36 kohdasta tässä tapauksessa ilmenee, kantajat halusivat 18.9.2006 päivätyllä hakemuksellaan saada hallinnon
yhtäältä muuttamaan heidän peräkkäiset sopimuksensa, joiden nojalla he työskentelivät istunnoissa ylimääräisinä toimihenkilöinä,
yhdeksi toistaiseksi voimassa olevaksi sopimussuhteisen toimihenkilön sopimukseksi palvelussuhteen ehtojen 3 a tai 3 b artiklan
nojalla ja toisaalta määräämään maksettavaksi heille korvausta vahingosta, joka on aiheutunut siitä, että he eivät ole saaneet
palkallista lomaa aikaisemmilta työskentelyjaksoilta.
Parlamentti on esittänyt ensimmäisen seikan osalta istunnossa lähinnä, että kantajien olisi pitänyt käyttää määräajassa henkilöstösääntöjen
90 artiklan 2 kohdan mukaista hallinnollista valitusta koskevaa menettelyä ainakin viimeisen työskentelyä istunnoissa ylimääräisenä
toimihenkilönä koskevan sopimuksensa osalta siltä osin kuin sitä ei ollut tehty toistaiseksi voimassa olevaksi.
Normaalisti sopimuksen vaikutukset alkavat sen allekirjoittamisesta. Määräaika hallinnollisen valituksen tekemiseen henkilöstösääntöjen
90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla on siten laskettava allekirjoituspäivästä (yhdistetyt asiat T-137/99 ja T-18/00,
Martínez Páramo ym. v. komissio, tuomio 11.7.2002, Kok. H., s. I‑A‑119 ja II‑639, 56 kohta). Tässä tapauksessa olisi siis
ollut ajateltavissa, että kantajat tekevät virallisesti hallinnollisen valituksen jostain viimeisestä sopimuksestaan istunnon
ylimääräisenä toimihenkilönä siltä osin kuin sitä ei ollut tehty toistaiseksi voimassa olevaksi eikä se perustunut palvelussuhteen
ehtojen 3 a tai 3 b artiklaan.
Kun otetaan huomioon kantajien esittämien väitteiden ja niiden tueksi esitettyjen perustelujen luonne sekä parlamentin istunnoissa
työskentelevinä ylimääräisinä toimihenkilöinä suoritetut työskentelyjaksot kokonaisuutena, oli kuitenkin myös täysin sallittua,
että he aluksi kehottivat henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa järjestetyn oikeussuojajärjestelmän perusteella henkilöstösääntöjen
90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla hakemuksella parlamenttia käyttämään harkintavaltaansa kaikista siinä yhteydessä esitetyistä
väitteistä ja perusteluista tietoisena ja tekemään virallisen päätöksen mahdollisuudesta luokitella kaikki riidanalaiset sopimukset
toistaiseksi voimassa oleviksi sopimuksiksi, mikä päätös voitiin tämän jälkeen riitauttaa hallinnollisella valituksella ja
sen jälkeen tarvittaessa kanteella.
Vaikka parlamentin väite pitäisi hyväksyä tältä osin, on joka tapauksessa todettava, että kantajien 19.12.2006 tekemää hallinnollista
valitusta voidaan kohteensa ja sisältönsä osalta helposti tulkita siten, että se on kohdistettu istunnoissa työskentelevien
ylimääräisten toimihenkilöiden viimeisiin sopimuksiin, jotka oli tehty kolmen edellisen kuukauden aikana parlamentin ja kantajien
välillä, sillä kantajat ovat esittäneet jäljennökset näistä sopimuksista virkamiestuomioistuimen pyynnöstä. Se, että nämä
sopimukset esitettiin suullisen käsittelyn viimeisessä vaiheessa ilman että vastaajakaan olisi esittänyt tästä huomautuksia,
ei aiheuta sitä, että kannekirjelmää ei voitaisi virallisesti tutkia.
Koska kantajien korvausvaatimukset perustuvat parlamentin väitettyyn virheelliseen menettelyyn siltä osin kuin tämä epäsi
vuosien ajan kantajilta palkallisen lomaoikeuden kokonaan, kun istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden
sopimukset tehtiin hyvin lyhytaikaisiksi, on todettava 18.9.2006 päivätyn hakemuksen toisesta osasta, että kantajien olisi
pitänyt esittää henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 mukainen hakemus, jolla se olisi kehottanut sopimusten tekemiseen toimivaltaista
viranomaista korvaamaan väitetyn vahingon, ja jatkaa tarvittaessa menettelyä hallinnollisella valituksella, joka olisi kohdistettu
hakemuksen hylkäävään päätökseen. Tässä tapauksessa on tapahtunut juuri näin, kuten tämän tuomion 41–44 kohdasta ilmenee.
On siis katsottava, että nyt käsiteltävä kanne on kohdistettu 26.10.2006 tehtyyn päätökseen, jolla hylättiin 18.9.2006 tehty
hakemus (jäljempänä riidanalainen päätös), sekä siltä osin kuin kyseessä on vaatimus siitä, että määräaikaisiksi tehdyt peräkkäiset
istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden sopimukset luokiteltaisiin uudelleen toistaiseksi voimassa oleviksi
sopimussuhteisten toimihenkilöiden sopimuksiksi palvelussuhteen ehtojen 3 a ja 3 b artiklan nojalla, että siltä osin kuin
kyseessä on korvausvaatimus.
Kolmanneksi ja viimeiseksi on annettava ratkaisu kanteen tiettyjen vaatimusten ulottuvuudesta tai tutkimisedellytysten täyttymisestä.
Kantajat vaativat, että virkamiestuomioistuin erityisesti
”–      kumoaa parlamentin 20.4.2007 tekemän nimenomaisen päätöksen, jolla hylättiin heidän 19.12.2006 päivätty hallinnollinen valituksensa.
Näin ollen sen on
–        luokiteltava kaikki heidän ja parlamentin väliset määräaikaiset sopimukset uudelleen yhdeksi toistaiseksi voimassa olevaksi
sopimukseksi;
–        todettava, että parlamentilla on velvollisuus ottaa heidät takaisin palvelukseensa toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella;
–        todettava ja määrättävä, että parlamentin toimihenkilöillä, joita kutsutaan istunnoissa työskenteleviksi ylimääräisiksi toimihenkilöiksi,
on oikeus korvaukseen, joka vastaa sellaista palkallista lomaoikeutta, jonka he ovat työllään ansainneet, kaikilta niiltä
ajanjaksoilta, jotka he ovat työsuhteensa alusta työskennelleet”.
Kantajat vaativat edellä mainitulla ensimmäisellä vaatimuksellaan heidän hallinnollisen valituksensa hylkäämisestä 20.4.2007
tehdyn päätöksen kumoamista. Tässä yhteydessä on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan hallinnollinen valitus ja se, että
hallinto hylkää sen nimenomaisesti tai implisiittisesti, kuuluu olennaisena osana monimutkaiseen menettelyyn. Vaikka virkamiestuomioistuimessa
nostettu kanne kohdistetaan virallisesti hallinnollisen valituksen hylkäämiseen, sen vaikutuksena on näin ollen se, että virkamiehelle
vastainen toimi, josta hallinnollinen valitus on tehty, saatetaan virkamiestuomioistuimen käsiteltäväksi (asia 293/87, Vainker
v. parlamentti, tuomio 17.1.1989, Kok., s. 23, 8 kohta; asia C-343/87, Culin v. komissio, tuomio 7.2.1990, Kok., s. I‑225,
7 kohta; asia T-36/94, Capitanio v. komissio, tuomio 16.10.1996, Kok. H., s. I‑A‑449 ja II‑1279, 33 kohta ja asia T-375/02,
Cavallero v. komissio, tuomio 7.6.2005, Kok. H., s. I‑A‑151 ja II‑673, 59 kohta). Tässä tapauksessa on siis katsottava, että
kanne on kohdistettu 26.10.2006 tehtyyn päätökseen, jolla hylättiin kantajien 18.9.2006 esittämä hakemus.
Kantajat vaativat todellisuudessa edellä mainituilla toisella ja kolmannella vaatimuksellaan, että virkamiestuomioistuin osoittaisi
asianomaiselle toimielimelle kehotuksia tai ratkaisisi asian lain mukaisesti.
Yhteisöjen tuomioistuin ei voi henkilöstösääntöjen 91 artiklan nojalla nostetun kanteen yhteydessä tehdä periaatteellisia
julistuksia tai toteamuksia eikä osoittaa yhteisön toimielimille kehotuksia, koska se tekisi muutoin hallintoviranomaisen
etuoikeudet tyhjiksi (ks. vastaavasti asia T-156/89, Valverde Mordt v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 27.6.1991, Kok., s.
II‑407, 150 kohta; asia T-583/93, P v. komissio, tuomio 8.6.1995, Kok. H. s. I‑A‑137 ja II‑433, 17 ja 18 kohta ja asia F-55/05,
Voigt v. komissio, määräys 16.5.2006, Kok. H. s. I‑A‑1‑15 ja II‑A‑1‑51, 25 kohta).
Edellä mainitut toinen ja kolmas vaatimus on siten jätettävä tutkimatta.
Neljännestä vaatimuksesta on lopuksi todettava, että siinä ainoastaan toistetaan edellä tämän tuomion 36 ja 46 kohdassa esitetty
18.9.2006 päivätyn hakemuksen toisen osan sisältö sellaisena kuin se hylättiin 26.10.2006 tehdyllä päätöksellä, josta nyt
käsiteltävä kanne on nostettu. Neljäs vaatimus on siten sama kuin ensimmäinen, siten kuin sitä on edellä täsmennetty.

Kumoamisvaatimus
1.
Asianosaisten lausumat
Kantajien kumoamiskanteensa tueksi esittämien perustelujen on katsottava perustuvan palvelussuhteen ehtojen 78 artiklasta
esitettyyn lainvastaisuusväitteeseen.
Kantajat arvioivat, että kun palvelussuhteen ehtojen 78 artiklassa on määrätty siitä, että istunnoissa työskenteleviin ylimääräisiin
toimihenkilöihin sovelletaan parlamentin, Euroopan neuvoston ja Länsi-Euroopan unionin (WEU) parlamentaarisen yleiskokouksen
välisessä sopimuksessa (jäljempänä sopimus) vahvistettuja palvelukseenotto- ja palkkaehtoja, tämä toimihenkilöiden ryhmä on
tämän seurauksena suljettu virkamiehiin sekä sopimussuhteisiin ja ylimääräisiin toimihenkilöihin sovellettavan yhteisön lainsäädännön
soveltamisalan ulkopuolelle ja he jäävät jopa kaikkien sekä valtion että yhteisön oikeuslähteiden soveltamisalan ulkopuolelle.
Tästä seuraa kantajien mukaan, että istunnoissa työskentelevät ylimääräiset toimihenkilöt ovat työskennelleet vuosien ajan
oikeudettomassa tilassa.
EY 283 artiklan mukaisesti Euroopan unionin neuvoston olisi pikemminkin pitänyt vahvistaa asianomaisiin toimihenkilöihin sovellettavat
palvelussuhteen ehdot, jotka olisi mukautettu heidän tehtäviensä erityisolosuhteisiin, kuin jättää heidät kokonaan ilman asemaa,
kuten palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan soveltamisesta seuraa.
Kantajat lisäävät, että noin 300 toimihenkilön kohtalon jättäminen vain kolmen työnantajan hyvän tahdon varaan merkitsee oikeudellista
erehdystä, vaikka nämä työnantajat ovatkin julkisyhteisöjä, koska parlamentin, Euroopan neuvoston ja WEU:n parlamentaarisen
yleiskokouksen välinen sopimus ei ole oikeuslähde. Tämä sopimus on sopimusoikeuden lähde vain näiden kolmen toimielinten välisissä
suhteissa mutta ei niissä suhteissa, joita niillä on henkilöstöönsä. Sopimuksella ei ole arvoa lainsäädäntönä, henkilöstösääntöinä
eikä sopimuksena.
Näin ollen palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan määräyksiä ei voida soveltaa, ja koska sovellettavaa kansallista lainsäädäntöä
ei ole, on sovellettava Euroopan unionin perustana olevia periaatteita.
Kantajat vetoavat tässä yhteydessä ensinnäkin Euroopan sosiaaliseen peruskirjaan, joka allekirjoitettiin Torinossa 18.10.1961
ja jolla taataan oikeudenmukaiset työolot palkan ja työajan pituuden osalta sekä kielletään kaikki syrjintä.
He väittävät tässä yhteydessä, että ainoa objektiivinen ero, joka voitaisiin todeta istunnoissa työskentelevien ylimääräisten
toimihenkilöiden ja toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella palvelukseen otettujen toimihenkilöiden muiden ryhmien välillä,
olisi ero, joka johtuu parlamentin täysistuntojen erityisestä toimintatavasta Strasbourgissa. Parlamentilla on siten oikeus
ottaa istunnoissa työskenteleviä ylimääräisiä toimihenkilöitä palvelukseen vain viideksi päiväksi kuukaudessa, kun otetaan
huomioon heidän tehtäviensä erityisluonne. Heitä ei voida kuitenkaan tältä osin asettaa epävarmaan asemaan ja jättää pelkästään
kolmen julkisen työnantajan tahdon varaan, vaikka ne toimisivatkin yhdessä.
Parlamentti on siten syrjinyt keskenään toimihenkilöitä, jotka harjoittavat samantyyppisiä tehtäviä, vaikka tätä syrjintää
ei voida perustella objektiivisesti eikä EY 283 artiklalla voida jättää yhtä toimihenkilöryhmää henkilöstöoikeudellisen aseman
saamista koskevan oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle.
Kantajat lisäävät, että istunnoissa työskentelevät ylimääräiset toimihenkilöt otetaan palvelukseen pysyviin tehtäviin erityisen
työskentelysyklin mukaan eikä epävarmoihin tehtäviin.
Toiseksi kantajat vetoavat 25.6.1958 tehtyyn Kansainvälisen työjärjestön (ILO) yleissopimukseen nro 111, joka koskee työmarkkinoilla
ja ammatinharjoittamisen yhteydessä tapahtuvaa syrjintää, ja 22.6.1982 tehtyyn Kansainvälisen työjärjestön (ILO) yleissopimukseen
nro 158, joka koskee työnantajan toimesta tapahtuvaa palvelussuhteen päättämistä, ja erityisesti sen 4 artiklaan, jonka mukaan
”palvelussuhdetta ei saa päättää, ellei siihen ole pätevää perustetta, joka liittyy työntekijän taitoon tai käytökseen tai
joka perustuu yrityksen, laitoksen tai toimipaikan toimintaedellytyksiin”.
Tässä tapauksessa parlamentilla on järjestelmässä, jonka se on ottanut käyttöön istunnoissa työskentelevien ylimääräisten
toimihenkilöiden osalta, ainakin mahdollisuus päästä näistä toimihenkilöistä eroon kunkin viiden päivän sopimuksen päättyessä
ilman että asianomaisilla olisi mahdollisuus käyttävät tehokkaasti oikeussuojakeinoja. Lisäksi heidän tehtäviensä ulkoistaminen
vuokrahenkilöstöyritykselle merkitsee perusteetonta irtisanomista, koska se sisältää parlamentin kanssa tehdyn työsopimuksen
päättämisen.
Kantajat vetoavat kolmanneksi puitesopimukseen, jonka johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta ilmenee heidän mukaansa,
että toistaiseksi voimassa olevat sopimukset ovat vallitseva työsuhdemuoto työnantajien ja työntekijöiden välillä. Kantajat
korostavat, että ainoastaan työskentely toistaiseksi voimassa olevassa työsuhteessa takaa työntekijälle todellisen oikeudellisen
tilan, työpaikan pysyvyyden ja hänen perusoikeuksiensa takeet.
Kantajat arvioivat lopuksi, että asiassa T-109/96, Gebhard vastaan parlamentti, 16.7.1998 annettu tuomio (Kok., s. II‑2785)
on annettu ennen direktiiviä 1999/70, eivätkä sen kohteena olleet istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden
palvelussuhteen ehdot. Lisäksi, toisin kuin kyseisen tuomion 41 kohdasta ilmenee, istunnoissa työskentelevien ylimääräisten
toimihenkilöiden toimet eivät täyttäneet hetkittäisiä henkilöstötarpeita.
Parlamentti huomauttaa, että kantajat pyrkivät kanteellaan väittämään, että yhteisön lainsäätäjä olisi laiminlyönyt EY 283
artiklan mukaisen velvoitteensa luoda istunnoissa työskenteleville ylimääräisille toimihenkilöille omat palvelussuhteen ehdot.
Kannetta olisi siis pidettävä laiminlyöntikanteena. Parlamentin mielestä tämä kanne pitäisi jättää tutkimatta edellä esitetyistä
syistä.
Kanne olisi ensinnäkin pitänyt ainakin kohdistaa neuvostoon, joka on EY 283 artiklan mukaan lainsäätäjä asianomaisella alalla.
Toiseksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan laiminlyöntikanteen nostaminen on mahdollista vain, jos kyseisen toimielimen
laiminlyönti jatkuu senkin jälkeen, kun sille on annettu kehotus toimia, ja siten vain, jos toimielin on ollut toimettomana
tai antaa väliaikaisen vastauksen. Laiminlyöntikanne ei ole mahdollinen silloin, jos toimielin omaksuu toisen kannan kuin
siltä vaadittiin, missä tapauksessa asianomaisen käytettävissä on kumoamiskanne.
Koska parlamentti ei ole tässä tapauksessa 19.12.2006 päivätyn kirjeen lähettämisen ja 21.6.2007 päivätyn hallinnollisen valituksen
tekemisen jälkeen ollut toimettomana eikä ole antanut väliaikaista vastausta, ainoa kanne, jonka nostamiseen kantajilla oli
oikeus, oli kumoamiskanne.
Kolmanneksi laiminlyöntikanne on EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaan tutkittava vain, jos kantaja on toimen adressaattina.
Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, laiminlyöntikanne pitäisi siis jättää tutkimatta, jos siinä vaaditaan yleistä
ja normatiivista määräystä eikä toimea, joka koskisi kantajaa suoraan ja erikseen.
Tässä tapauksessa kanne koski kaikkiin istunnoissa työskenteleviin ylimääräisiin toimihenkilöihin sovellettavan uuden järjestelmän
käyttöönottoa.
Neljänneksi parlamentti epäilee, onko laiminlyöntikanteen nostaminen virkamiestuomioistuimessa mahdollista. Euroopan yhteisöjen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamisesta 24.10.1988 tehdyn päätöksen 88/591/EHTY, ETY, Euratom (EYVL L 319,
s. 1) 3 artiklan 1 kohdan mukaan toimivalta tutkia luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden jotain toimielintä vastaan
nostamat laiminlyöntikanteet kuuluu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle. Ei näytä siltä, että tätä toimivallan jakoa
olisi muutettu virkamiestuomioistuimen perustamisen yhteydessä.
Parlamentti arvioi toissijaisesti, siltä varalta, että virkamiestuomioistuin tutkisi laiminlyöntikanteen, että lainsäätäjä
ei ole syyllistynyt laiminlyöntiin ja että kanne on näin ollen hylättävä perusteettomana. EY 283 artikla on näet pantu täytäntöön
sillä, että neuvosto on antanut palvelussuhteen ehdot, jotka sisältävät 78 artiklan, joka koskee nimenomaan istunnoissa työskentelevien
ylimääräisten toimihenkilöiden tilannetta.
Kantajien väitteet, joiden mukaan istunnoissa työskentelevät ylimääräiset toimihenkilöt olisi asetettu oikeudettomaan tilaan,
eivät vastaa todellisuutta. Nämä toimihenkilöt kuuluvat parlamentin mukaan ylimääräisten toimihenkilöiden ryhmään, jota koskee
palvelussuhteen ehtojen III osasto, ja, tämän rajoittamatta heidän palvelukseenottoaan ja palkkaustaan koskevien poikkeussäännösten
soveltamista, heillä on kaikki ylimääräisten toimihenkilöiden oikeudet ja heitä koskevat kaikki ylimääräisten toimihenkilöiden
velvoitteet: he ovat siten saaneet sosiaaliturvan, he ovat maksaneet veroja ja he olisivat halutessaan voineet muiden ylimääräisten
toimihenkilöiden tavoin ottaa työttömyysvakuutuksen.
Parlamentti epäilee, että kantajien esittämää lainvastaisuusväitettä, joka perustuu palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan yhteensopimattomuuteen
tiettyjen kansainvälisten sopimusten kanssa, ei voida tutkia, koska riidanalaisten yksittäispäätösten ja yleisen toimen, jonka
lainvastaisuuteen vedotaan, välillä ei ole oikeudellista yhteyttä. Kanteen kohteena olevia yksittäispäätöksiä ovat näet 20.4.2007
päivätyt sopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen epäävät päätökset, jotka koskivat kantajien sopimusten uutta luokittelua.
Tässä vaiheessa tämän hallinnollisen päätöksen ja palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan, joka ei ole 1.1.2007 jälkeen enää sovellettavissa,
välillä ei ollut enää mitään yhteyttä.
Lisäksi palvelussuhteen ehtoja sovelletaan kaikkiin oikeussubjekteihin, myös toimielimiin, koska kyseessä on yhteisön lainsäätäjän
antama asetus. Näin ollen parlamentin olisi pitänyt panna palvelussuhteen ehtojen määräykset täytäntöön ottaessaan palvelukseensa
istunnoissa työskenteleviä ylimääräisiä toimihenkilöitä, koska oikeuskäytännön mukaan yhteisön toimiin sovelletaan pätevyysolettamaa
siihen saakka, kunnes yhteisön tuomioistuimet kumoavat ne tai toteavat ne lainvastaisiksi.
Parlamentti huomauttaa joka tapauksessa, että Torinossa 18.10.1961 allekirjoitetun Euroopan sosiaalisen peruskirjan noudattamista
valvoo Euroopan neuvoston Euroopan sosiaalisten oikeuksien komitea ja että yleiseen kansainväliseen oikeuteen kuuluvat ILO:n
yleissopimukset eivät ole yhteisön oikeuden oikeuslähde, sillä näitä yleissopimuksia ei ole tehty yhteisön tasolla. Koska
ne eivät sido yhteisöä, kantajilla ei ole oikeutta vedota siihen, että palvelussuhteen ehtojen 78 artikla on ristiriidassa
niiden määräysten kanssa. Lisäksi yleissopimukset, joihin vedotaan, eivät kuulu yhteisön oikeusjärjestykseen, joten niillä
ei voida antaa kantajille oikeuksia heidän suhteissaan parlamentin kanssa.
Parlamentti vetoaa lopuksi edellä mainitussa asiassa Gebhard vastaan parlamentti annettuun tuomioon, josta ilmenee, että ”palvelussuhteen
ehtojen 78 artiklan tarkoituksena on siten se, että Euroopan yhteisöjen parlamentti voi täyttää hetkittäiset ja mittavat lisähenkilöstötarpeensa,
joita sen eri elimien istuntojen sujuminen edellyttää” (41 kohta). Parlamentti korostaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
totesi kyseisessä tuomiossa, että ”parlamentti ei näin ollen ole ylittänyt neuvoston sille palvelussuhteen ehtojen 78 artiklassa
antaman poikkeusmahdollisuuden rajoja antaessaan tämän säännöksen nojalla istunnoissa toimiviin tulkkeihin sovellettavan sisäisen
säännöstön” (43 kohta).
Tällaista päätelmää voitaisiin soveltaa myös lainsäädäntöön, joka koskee istunnoissa toimivia ylimääräisiä toimihenkilöitä
yleisesti, koska palvelussuhteen ehtojen 78 artiklassa määrätty poikkeus kattaa kaikki ylimääräiset toimihenkilöt, jotka parlamentti
ottaa palvelukseensa istuntokausien ajaksi.
Parlamentti lisää, että edellä mainittu asiassa Gebhard vastaan parlamentti annettu tuomio on vahvistettu direktiivin 1999/70
antamisen jälkeisessä oikeuskäytännössä (asia T-275/01, Alvarez Moreno v. parlamentti, tuomio 10.6.2004, Kok. H., s. I‑A‑171
ja II‑765, asia T-276/01, Garroni v. parlamentti, tuomio 10.6.2004, Kok. H., s. I‑A‑177 ja II‑795 ja asia F-10/06, André v.
komissio, tuomio 14.12.2006, Kok. H., s. I‑A‑1‑183 ja II‑A‑1‑755).
2.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajat esittävät palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan osalta lainvastaisuusväitteen tukeakseen riidanalaisesta päätöksestä
nostamaansa kumoamiskannetta, joka koskee sitä, että riidanalaisia sopimuksia ei ole luokiteltu uudelleen toistaiseksi voimassa
oleviksi osa-aikaisiksi sopimuksiksi eikä niissä ole nojauduttu palvelussuhteen ehtojen 3 a ja 3 b artiklaan.
Aluksi on muistutettava siitä, että palvelussuhteen ehtojen 78 artiklassa sallitaan poikkeaminen ylimääräisiä toimihenkilöitä
koskevasta järjestelmästä, sellaisena kuin se on määritelty palvelussuhteen ehtojen III osastossa, sillä siinä sallitaan se,
että parlamentti rajoittaa istuntojen järjestämiseen tarvittavien ylimääräisten toimihenkilöiden palvelukseenottojakson istuntojensa
työskentelyjaksojen keston mukaan. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on näet huomauttanut asiassa 43/84, Maag vastaan komissio,
11.7.1985 antamassaan tuomiossa (Kok., s. 2581, 19 kohta) komission palvelukseensa ottamien freelance-tulkkien osalta, ylimääräisten
toimihenkilöiden järjestelmää ei voida lähtökohtaisesti soveltaa sitoumuksiin, jotka ovat lyhytaikaisia mutta jotka toistuvat
tiheästi vuodesta toiseen. Vaikka palvelussuhteen ehtojen 78 artiklaan sisältyvää poikkeusta ei olisi ollut, tilanne olisi
ollut sama, koska kyseessä olisi ollut henkilöstön palvelukseen ottaminen yksinomaan parlamentin istuntojen ajaksi.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinkin on korostanut edellä mainitussa asiassa Gebhard vastaan parlamentti antamassaan
tuomiossa (40 ja 41 kohta), palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan tarkoituksena on se, että parlamentti voi täyttää hetkittäiset
ja mittavat henkilöstötarpeensa, joita sen eri elimien istuntojen sujuminen edellyttää. Tätä varten kyseisessä säännöksessä
viitataan palvelukseenottoehtoihin, joista ne kolme eurooppalaista toimielintä tai järjestöä, joita asia erityisesti koskee,
olivat aikaisemmin sopineet parlamentaarista toimintaa varten tarpeellisen lisähenkilökunnan osalta. Palvelussuhteen ehtojen
78 artiklan toisessa kohdassa täsmennetään, että sopimuksen määräykset sekä kaikki niihin myöhemmin tehtävät muutokset saatetaan
toimivaltaisten budjettivallan käyttäjien tietoon viimeistään kuukautta ennen määräysten tai muutosten voimaantuloa.

Lainvastaisuusväitteen tutkittavaksi ottaminen
Tässä yhteydessä on muistutettava siitä, että oikeuskäytännössä on katsottu, että jotta lainvastaisuusväite voitaisiin tutkia,
riidan kohteena olevan yksittäistoimen ja säännöksen, josta lainvastaisuusväite on esitetty, välillä on oltava riittävän läheinen
yhteys, jolloin toisen soveltamatta jättäminen vaikuttaisi välttämättä toisen laillisuuteen (ks. vastaavasti asia 32/65, Italia
v. neuvosto ja komissio, tuomio 13.7.1966, Kok., s. 563 ja 594, Kok. Ep. I, s. 299 ja yhdistetyt asiat C-432/98 P ja C-433/98
P, neuvosto v. Chvatal ym., tuomio 5.10.2000, Kok., s. I‑8535, 33 kohta).
Koska kanne on tässä tapauksessa kohdistettu 18.9.2006 päivätyn kantajien hakemuksen hylkäämiseen ja kyseinen hakemus koski
sitä, että heidän peräkkäiset määräaikaiset sopimuksensa työskentelystä istunnoissa ylimääräisenä toimihenkilönä luokiteltaisiin
uudelleen yhdeksi ainoaksi osa-aikaiseksi ja toistaiseksi voimassa olevaksi sopimussuhteisen toimihenkilön sopimukseksi palvelussuhteen
ehtojen 3 a tai 3 b artiklan nojalla, on todettava, että riidanalainen päätös esitetään tehdyn palvelussuhteen ehtojen 78
artiklan nojalla, joten jos tämä artikla osoitettaisiin lainvastaiseksi millä tahansa perusteella, sen pitäisi välttämättä
vaikuttaa kantajien hakemuksen hylkäämiseen.
Kuitenkin siinä tapauksessa, että palvelussuhteen ehtojen 78 artikla olisi lainvastainen ja olisi todettava, että sitä ei
voida soveltaa nyt käsiteltävään asiaan, kantajien esittämä lainvastaisuusväite ei voisi tältä osin johtaa riidanalaisen päätöksen
kumoamiseen, jos ilmenisi, että palvelussuhteen ehtoihin ei sisälly erityissäännöstä, joka voisi olla riittävä oikeudellinen
perusta täyttämään kantajien vaatimuksen toistaiseksi voimassa olevan ja osa-aikaisen sopimuksen tekemisestä. Kantajat ovat
nojautuneet tässä tapauksessa tältä osin hakemuksessaan palvelussuhteen ehtojen 3 a tai 3 b artiklaan. Vaikka siis tämä kysymys
liittyy enemmän kantajien esittämän lainvastaisuusväitteen tehokkuuteen ja siten sen perusteltavuuteen kuin sen tutkimisedellytysten
täyttymiseen, on jo sen tutkimisen yhteydessä hyödyllistä tutkia, ovatko 3 a ja 3 b artikla ensi arviolta asianmukaisia edellä
mainituksi riittäväksi oikeudelliseksi perustaksi, jotta kyettäisiin määrittämään, mistä nyt käsiteltävässä asiassa on todellisuudessa
kysymys.
Palvelussuhteen ehtojen mukaan ainoastaan 2 artiklan a tai c kohdassa tarkoitetun väliaikaisen toimihenkilön tai 3 a artiklassa
tarkoitetun sopimussuhteisen toimihenkilön sopimus voidaan tehdä toistaiseksi voimassa olevaksi palvelussuhteen ehtojen 8
ja 85 artiklan edellytysten mukaisesti. Kantajat eivät voi selvästikään vaatia palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan c kohdassa
tarkoitettua sopimusta, joka koskee väliaikaisen toimihenkilön ottamista palvelukseen avustamaan perustamissopimuksissa määrättyä
tehtävää hoitavaa henkilöä. Koska heidän palveluksensa täyttävät tilapäisiä, hyvin lyhytkestoisia ja kuukaudesta toiseen toistuvia
tarpeita, he eivät voi myöskään vaatia asemaa palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan a kohdassa tarkoitettuna väliaikaisena toimihenkilönä,
jolla on yhteisön hallinnon palveluksessa ”kutakin toimielintä koskevan talousarvion pääluokan liitteenä olevaan henkilöstötaulukkoon
sisältyvä” pysyvä toimi, joka ei ole, kuten yhteisöjen tuomioistuin korosti edellä mainitussa asiassa Maag vastaan komissio
antamassaan tuomiossa (17 kohta), sovitettavissa yhteen ylimääräisen henkilöstön tehtävien kanssa.
Palvelussuhteen ehtojen 3 a artikla, jossa sallitaan myös toistaiseksi voimassa olevien ja osa-aikaisten sopimusten tekeminen,
koskee puolestaan sellaisen toimihenkilön palvelukseen ottamista, joka ei hoida ”asianomaista toimielintä koskevan talousarvion
pääluokan liitteenä olevassa henkilöstötaulukossa esitettyä” tointa ja joka on palkattu esimerkiksi ”ruumiillisen työn tekemiseksi
tai hallinnollisten avustavien tehtävien suorittamiseksi”. Siinä tapauksessa, että palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan soveltamisesta
pitäisi luopua sen lainvastaisuuden vuoksi, ei voitaisi ensi arviolta pitää mahdottomana, että palvelussuhteen ehtojen 3 a
artiklan soveltaminen voisi täyttää kantajien vaatimuksen, jonka mukaan heidän kanssaan pitäisi tehdä toistaiseksi voimassa
oleva sopimus, jonka mukaan työaika on yksi neljäsosa normaalista työajasta.
Parlamentti vetoaa kuitenkin siihen, että henkilöstösääntöjen liitteessä IV a olevan 1 artiklan kolmannessa kohdassa, johon
viitataan henkilöstösääntöjen 55 a artiklan 4 kohdassa, jota sovelletaan analogisesti sopimussuhteisiin toimihenkilöihin (kuten
myös väliaikaisiin toimihenkilöihin) palvelussuhteen ehtojen 16 ja 91 artiklan mukaisesti, kun näitä säännöksiä luetaan yhdessä,
määrätään, että osa-aikatyö ei voi olla vähemmän kuin puolet normaalista työajasta. Tämän määräyksen mukaan parlamentti ei
siis voi missään tapauksessa tehdä yksinomaan istuntokausien aikana työskentelevän henkilöstön kanssa sopimussuhteisen toimihenkilön
sopimuksia, joiden mukaan työaika on yksi neljäsosa normaalista työajasta.
Tätä tulkintaa henkilöstösääntöjen liitteessä IV a olevan 1 artiklan kolmannesta kohdasta ei voida hyväksyä. Henkilöstösääntöjen
55 a artikla, jonka soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt määritellään kyseisessä liitteessä, koskee näet ainoastaan
virkamiehen hakemusta saada työskennellä osa-aikaisesti. Siinä ei määrätä olosuhteista, joissa toimielin voisi tehdä aloitteen
osa-aikaisen sopimuksen tekemisestä kyseisessä määräyksessä tarkoitetun toiminnan luonteen vuoksi.
Edellä esitetystä ilmenee, että kantajien esittämän lainvastaisuusväitteen tarkoituksena ei ole ainoastaan palvelussuhteen
ehtojen 78 artiklan laillisuuden riitauttaminen vaan sen toisena seurauksena voisi olla se, että kun tätä artiklaa ei voitaisi
soveltaa, parlamentti saattaisi turvautua istuntojensa aikana muihin sopimusluonteisiin ratkaisuihin, joiden ulkopuolelle
ei voida ensi arviolta jättää turvautumista palvelussuhteen ehtojen 3 a artiklaan, täyttääkseen hetkittäiset ja huomattavat
henkilöstötarpeensa.
Koska yhtäältä riidanalainen päätös ja toisaalta palvelussuhteen ehtojen 78 artikla, josta lainvastaisuusväite on esitetty,
ovat riittävän läheisessä yhteydessä toisiinsa, on siis katsottava, että kantajat voivat kiistää liitännäisesti palvelussuhteen
ehtojen 78 artiklan laillisuuden.

Lainvastaisuusväitteen perusteltavuus
Kantajat väittävät palvelussuhteen ehtojen 78 artiklasta esittämässään lainvastaisuusväitteessä, että yhteisön lainsäätäjä
ei ole laatinut istunnoissa työskenteleviä ylimääräisiä toimihenkilöitä koskevaa erityistä sääntelyä, joka olisi mukautettu
heidän tehtäviensä erityisiin olosuhteisiin, ja on luopunut henkilöstösääntöjen antamisesta viittaamalla parlamentin, Euroopan
neuvoston ja WEU:n parlamentaarinen yleiskokouksen väliseen sopimuksen. Kantajat on siten pidetty oikeudettomassa tilassa
ja epävarmassa työsuhteessa, vaikka heidät oli otettu palvelukseen vastaamaan kylläkin hetkittäisiin mutta jatkuviin tarpeisiin.
Palvelussuhteen ehtojen 78 artikla on tältä osin lainvastainen eri syistä:
–        yhteisön lainsäätäjä on ensinnäkin tällä tavoin luopunut henkilöstösääntöjä koskevasta vastuustaan EY 283 artiklan vastaisesti
–        se on toiseksi syrjinyt keskenään yhtäältä toimihenkilöitä, joita koskee täydellinen ja vakaa sääntelyjärjestelmä, ja toisaalta
istunnoissa työskenteleviä ylimääräisiä toimihenkilöitä Torinossa 18.10.1961 allekirjoitetun Euroopan sosiaalisen peruskirjan
ja ILO:n yleissopimuksen nro 111 vastaisesti
–        kolmanneksi se on loukannut oikeutta työpaikan pysyvyyteen, jota kantajat ovat voineet vaatia, ILO:n yleissopimuksen nro 158
ja direktiivin 1999/70 vastaisesti.
EY 283 artiklan väitetty rikkominen
Tässä yhteydessä on huomautettava, että istunnoissa työskentelevät ylimääräiset toimihenkilöt kuuluvat ylimääräisiä toimihenkilöitä
koskevan palvelussuhteen ehtojen III osaston soveltamisalaan, ja siitä poiketaan ainoastaan kyseisessä sopimuksessa vahvistettujen
palvelukseenotto- ja palkkaehtojen osalta. Tämä merkitsee sitä, että III osaston muita määräyksiä, jotka koskevat muun muassa
työoloja ja sosiaaliturvaa, sovelletaan edelleen riippumatta erityisistä sisäisistä säännöistä, joita parlamentin hallinto
tai pääsihteeri antavat ja joilla pyritään panemaan täytäntöön tai täydentämään palvelussuhteen ehtojen sääntöjä.
Vaikuttaa siis siltä, että 31.12.2006 saakka henkilöstö, jota parlamentti oli ottanut palvelukseensa täyttääkseen henkilöstötarpeensa
istuntojen aikana, kuului varmasti palvelussuhteen ehtojen soveltamisalaan. On näin ollen virheellistä väittää, että yhteisön
lainsäätäjä olisi luopunut täyttämästä henkilöstösääntöjä koskevaa lainsäädännöllistä vastuutaan.
Se, että lainsäätäjä viittaa istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden palvelukseenotto- ja palkkaehtojen
osalta sopimukseen, ei voi tarkoittaa sitä, että se olisi luopunut käyttämästä EY 283 artiklassa annettua toimivaltaa henkilöstösääntöjen
ja palvelussuhteen ehtojen antamiseen. Päinvastoin nimenomaan käyttäessään tätä toimivaltaa neuvosto, joka ottaa huomioon
kolmen eurooppalaisen järjestön yhteiset intressit ja tarpeet niiden päätöksentekoelinten istuntojen asianmukaisen kulun osalta,
on katsonut, että sen velvollisuutena on yhdenmukaistaa parlamentin istuntojen työskentelyn ajaksi palvelukseen otettavien
toimihenkilöiden palvelukseenotto- ja palkkaehdot kyseisten kolmen toimielimen tai järjestön kanssa sovittujen ehtojen kanssa,
tämän rajoittamatta palvelussuhteen ehtojen 78 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettua budjettivalvontaa. Lisäksi edellytetään,
että itse sopimuksessa, johon 78 artiklan toisessa kohdassa viitataan, ei rikota ylemmäntasoista yhteisön oikeussääntöä, mikä
tutkitaan jäljempänä kantajien esittämien muiden väitteiden osalta.
On siis katsottava, että EY 283 artiklan rikkomista koskeva väite ei ole tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen mukainen,
joten se on hylättävä.
Väitetty syrjintäkiellon periaatteen loukkaaminen
Väitteestä, jonka mukaan syrjintäkiellon periaatetta, sellaisena kuin se on taattu Torinossa 18.10.1961 allekirjoitetussa
Euroopan sosiaalisessa peruskirjassa ja ILO:n yleissopimuksessa nro 111, olisi loukattu, on muistutettava, ilman että olisi
tarpeen antaa ratkaisua näiden kahden kansainvälisen instrumentin sovellettavuudesta ja ulottuvuudesta, joihin kantajat ovat
vedonneet, että yhdenvertaisen kohtelun periaate ja syrjintäkiellon periaate ovat yhteisön oikeusjärjestyksen perustavanlaatuisia
periaatteita.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jota sovelletaan yhteisön virkamiesoikeudessa, loukataan
silloin, jos kahta henkilöryhmää, joiden tosiasialliset ja oikeudelliset tilanteet eivät eroa olennaisesti toisistaan, kohdellaan
eri tavoin palvelukseen ottamisen yhteydessä ja jos tällaiselle erilaiselle kohtelulle ei ole objektiivisia perusteita (asia
C-389/98 P, Gevaert v. komissio, tuomio 11.1.2001, Kok., s. I‑65, 54 kohta; asia T-100/92, La Pietra v. komissio, tuomio 15.3.1994,
Kok. H., s. I‑A‑83 ja s. II‑275, 50 kohta; asia T-66/95, Kuchlenz-Winter v. komissio, tuomio 16.4.1997, Kok., s. II‑637, 55
kohta; yhdistetyt asiat T-66/95 ja T-221/97, Mellett v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 21.7.1998, Kok. H., s. I‑A‑449 ja
s. II‑1305, 129 kohta ja asia T-415/06 P, De Smedt v. komissio, tuomio 9.7.2007, 52 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Niiden toimihenkilöiden tilanne, jotka on otettu palvelukseen parlamentin hetkittäisten ja huomattavien henkilöstötarpeiden
täyttämiseksi yksinomaan sen istuntokausien ajaksi, ei ole rinnastettavissa niiden toimihenkilöiden tilanteeseen, joita on
otettu palvelukseen sellaisten jatkuvien ja päivittäisten tarpeiden täyttämiseksi, jotka edellyttävät virkamiehistä ja tarvittaessa
palvelussuhteen ehtojen 3 a tai 3 b artiklassa tarkoitetuista väliaikaisista toimihenkilöistä tai sopimussuhteisista toimihenkilöistä
koostuvaa henkilöstöä.
Lisättäköön vielä, että yhteisöjen palvelukseensa ottamien eri henkilöryhmien asemien välisiä eroja ei voida kyseenalaistaa,
koska tietyillä näistä ryhmistä voi olla etuja, joita ei myönnetä muille. Jokainen henkilöstöryhmä vastaa näet yhteisön hallinnon
perusteltuja tarpeita ja niiden tehtävien luonnetta (yhdistetyt asiat 118/82–123/82, Celant ym. v. komissio, tuomio 6.10.1983,
Kok., s. 2995, 22 kohta ja em. asia De Smedt v. komissio, määräyksen 55 kohta).
Neuvosto on erityisesti perustaessaan istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden erityisen ryhmän käyttänyt
vapauttaan säännellä erityisellä tavalla tätä toimihenkilöryhmää parlamentin erityistarpeiden ja heidän tehtäviensä luonteen
mukaan samalla tavoin kuin se on käyttänyt tätä vapauttaan konferenssitulkkien erityisryhmän osalta, sillä myös se voidaan
kutsua työskentelemään lyhyiden ajanjaksojen ajaksi ja täyttämään hetkittäisiä tai satunnaisiakin tarpeita.
Syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista koskeva väite on näin ollen hylättävä.
Työpaikan pysyvyys
Aluksi on huomautettava, että työpaikan pysyvyyttä koskevan oikeuden loukkaamista koskeva väite, jonka mukaan palvelussuhteen
ehtojen 78 artiklassa sallittaisiin se, että parlamentti pääsee eroon istunnoissa työskentelevästä ylimääräisestä toimihenkilöstä
kunkin sopimuksen päättyessä epäämällä häneltä työnantajien ja työntekijöiden välinen vallitseva työsuhdemuoto eli toistaiseksi
voimassa oleva sopimus, johtaa todellisuudessa siihen, että on pohdittava, velvoitetaanko jossain oikeussäännössä tai ylemmän
tasoisessa oikeusperiaatteessa, että parlamentin on vahvistaessaan istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden
palvelukseenottoehdot käytettävä toistaiseksi voimassa olevia mutta osa-aikaisia työsuhteita.
Kantajat vetoavat tässä yhteydessä lähinnä seuraaviin seikkoihin:
–        yhtäältä ILO:n yleissopimuksen nro 158 4 artiklaan, jonka mukaan ”palvelussuhdetta ei saa päättää, ellei siihen ole pätevää
perustetta, joka liittyy työntekijän taitoon tai käytökseen tai joka perustuu yrityksen, laitoksen tai toimipaikan toimintaedellytyksiin”
–        toisaalta puitesopimukseen ja erityisesti sen johdanto-osan toiseen perustelukappaleeseen ja yleisten huomioiden 6 kohtaan,
josta ilmenee, että toistaiseksi voimassa olevat sopimukset ovat ”vallitseva työsuhdemuoto työnantajien ja työntekijöiden
välillä”, mille on ominaista työpaikan pysyvyys, kun puolestaan määräaikaiset työsopimukset vastaavat ainoastaan tietyissä
olosuhteissa sekä työnantajien että työntekijöiden tarpeita.
ILO:n yleissopimuksen nro 158 4 artiklalla ei voi sellaisenaan olla merkitystä tässä tapauksessa, koska yksistään sen nojalla
ei voida ratkaista kysymystä siitä, onko parlamentilla oikeus tehdä ylimääräistä toimihenkilöä koskeva sopimus vain parlamentin
istunnon ajaksi. Vaikka näet tähän kysymykseen pitäisi vastata myöntävästi, kunkin määräaikaisen sopimuksen keston päättymistä
ei voitaisi tältä osin pitää irtisanomisena, joka pitäisi perustella erityisesti toimihenkilön taidolla tai käytöksellä tai
parlamentin toimintaedellytyksillä, koska kyseessä olisi sopimuksen päättyminen sen määräajan täyttymisen vuoksi.
Puitesopimuksen rikkomista koskevan väitteen tutkiminen edellyttää, että ensin tutkitaan, voidaanko direktiiviin 1999/70 vedota
yhteisön toimielintä vastaan.
–       Voiko virkamies tai toimihenkilö vedota direktiiviin 1999/70 yhteisön toimielintä vastaan?
Aluksi on todettava, että direktiivit osoitetaan jäsenvaltioille eikä yhteisön toimielimille. Näin ollen direktiivin 1999/70
säännösten ja sen liitteenä olevan puitesopimuksen määräysten ei ole sellaisenaan katsottava asettavan velvoitteita neuvostolle
sen ja sen henkilöstön välisissä suhteissa (ks. vastaavasti asia C-25/02, Rinke, tuomio 9.9.2003, Kok., s. I‑8349, 24 kohta
ja asia T-495/04, Belfass v. neuvosto, tuomio 21.5.2008, 43 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tämä seikka ei voi kuitenkaan kokonaan sulkea pois mahdollisuutta vedota direktiiviin toimielinten ja niiden virkamiesten
tai toimihenkilöiden välisissä suhteissa.
Direktiivin säännökset voisivat ensinnäkin velvoittaa toimielintä välillisesti, jos ne ovat ilmaisu yhteisön yleisestä oikeusperiaatteesta,
jota sen on sovellettava sellaisenaan (ks. vastaavasti em. asia Rinke, tuomion 25–28 kohta, joka koskee miesten ja naisten
tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen
sekä työoloissa 9.2.1976 annettua neuvoston direktiiviä 76/207/ETY (EYVL L 39, s. 40).
Vaikka työpaikan pysyvyys ymmärretään keskeiseksi elementiksi työntekijöiden suojelussa (asia C-144/04, Mangold, tuomio 22.11.2005,
Kok., s. I‑9981, 64 kohta ja asia C-268/06, Impact, tuomio 15.4.2008, 87 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa),
se ei ole tässä tapauksessa kuitenkaan yleinen oikeusperiaate, jonka perusteella voitaisiin arvioida jonkin toimielimen toimen
laillisuutta. Direktiivistä 1999/70 ja puitesopimuksesta ei varsinkaan ilmene millään tavoin, että työpaikan pysyvyys olisi
nostettu pakottavaksi oikeussäännöksi. Muutoin direktiivin johdanto-osan kuudennessa ja seitsemännessä perustelukappaleessa,
samoin kuin itse puitesopimuksen johdanto-osan ensimmäisessä johdantokappaleessa ja viidennessä perustelukappaleessa korostetaan
tarvetta saavuttaa tasapaino joustavuuden ja turvallisuuden välillä.
Työpaikan pysyvyys on sitä vastoin päämäärä, jota puitesopimuksen allekirjoittaneet osapuolet tavoittelevat, kun sen 1 lausekkeen
b kohdassa määrätään, että sen tarkoituksena on ”laatia puitteet sellaisten väärinkäytösten ehkäisemiseksi, jotka johtuvat
perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden käytöstä”.
Toiseksi direktiivi voisi sitoa toimielintä myös, jos se on aikonut organisatorisen itsehallintonsa perusteella ja henkilöstösääntöjen
mukaisesti panna täytäntöön erityisen direktiivissä säädetyn velvoitteen, tai siinä tapauksessa, että kansallisessa yleisesti
sovellettavassa toimessa viitataan nimenomaisesti yhteisön lainsäätäjän perustamissopimusten mukaisesti toteuttamiin toimenpiteisiin.
Esimerkiksi henkilöstösääntöjen 1e artiklan 2 kohdassa säädetään, että virkamiehille ”on järjestettävä sellaiset asianmukaiset
terveys- ja turvallisuusnormit täyttävät työolot, jotka ovat vähintään samantasoiset kuin perustamissopimuksen mukaisesti
näillä aloilla hyväksyttyihin toimenpiteisiin sovellettavat vähimmäisvaatimukset”. Viimeksi mainittua säännöstä sovelletaan
analogisesti väliaikaisiin toimihenkilöihin ja sopimussuhteisiin toimihenkilöihin palvelussuhteen ehtojen 10 artiklan ensimmäisen
kohdan ja 80 artiklan 4 kohdan mukaisesti.
On kuitenkin todettava, että direktiivin 1999/70 varsinaisena tarkoituksena ei ole työympäristön parantaminen vahvistamalla
työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden suojelua vaan lähentää lainsäädäntöä ja kansallisia käytäntöjä työsuhteiden kestoon
liittyvien työolojen alalla.
Kolmanneksi ja joka tapauksessa on muistettava, että EY 10 artiklassa vahvistettu lojaalin yhteistyön periaate velvoittaa
jäsenvaltioita toteuttamaan kaikki toimenpiteet yhteisön oikeuden ulottuvuuden ja tehokkuuden varmistamiseksi (asia C-262/97,
Engelbrecht, tuomio 26.9.2000, Kok., s. I‑7321, 38 kohta), minkä lisäksi se velvoittaa myös yhteisön toimielimiä toimimaan
lojaalisti yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa (asia 230/81, Luxemburg v. parlamentti, tuomio 10.2.1983, Kok., s. 255, Kok.
Ep. VII, s. 17, 37 kohta; asia C-383/00, komissio v. Saksa, tuomio 14.5.2002, Kok., s. I‑4219, 18 kohta; asia C-275/00, First
ja Franex, tuomio 26.11.2002, Kok., s. I‑10943, 49 kohta; asia C-344/01, Saksa v. komissio, tuomio 4.3.2004, Kok., s. I‑2081,
79 kohta ja asia C-511/03, Ten Kate Holding Musselkanaal ym., tuomio 20.10.2005, Kok., s. I‑8979, 28 kohta) ja toimielinten
kesken (ks. vastaavasti asia C-65/93, parlamentti v. neuvosto, tuomio 30.3.1995, Kok., s. I‑643, 23 kohta).
Tällä perusteella toimielinten tehtävänä on varmistaa kaikin mahdollisin keinoin oman sisäisen politiikkansa ja yhteisön tasolla
harjoittamansa sekä erityisesti jäsenvaltioihin kohdistamansa lainsäädäntötoiminnan johdonmukaisuus. Toimielinten on siten
työnantajana toimiessaan otettava huomioon säännökset, joissa vahvistetaan esimerkiksi vähimmäissääntöjä, joilla pyritään
parantamaan työntekijöiden elin- ja työoloja jäsenvaltioissa yhdenmukaistamalla lainsäädäntöä ja kansallisia käytäntöjä, ja
erityisesti yhteisön lainsäätäjän tahto tehdä työpaikan pysyvyydestä yksi keskeinen tavoite Euroopan unionin työsuhteissa.
Tämä velvoite on erityisen tärkeä sen vuoksi, että asetuksella N:o 723/2004 toteutetun hallinnollisen uudistuksen yhteydessä
on lisätty suuntausta siihen, että Euroopan yhteisöjen henkilöstö on sopimussuhteessa.
Kun kyseessä on erityisesti puitesopimus, jolla pyritään lähentämään kansallisia lainsäädäntöjä ja käytäntöjä määräämällä
määräaikaista työtä koskevista vähimmäissäännöistä, parlamentin tehtävänä on näin ollen tulkita palvelussuhteen ehtojen säännöksiä
parlamenttia koskevan lojaalin yhteistyön velvoitteen mukaisesti mahdollisimman pitkälle puitesopimuksen sanamuodon ja päämäärän
mukaisesti, jotta saavutettaisiin sen päämäärä.
Viime kädessä seuraukset, jotka on johdettu edellä lojaalin yhteistyön velvoitteesta, perustuvat tässä tapauksessa myös vakiintuneeseen
oikeuskäytäntöön, jonka mukaan tulkittaessa yhteisön oikeussääntöä on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös sen asiayhteys
ja sillä lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä, johon se kuuluu, sekä yhteisön oikeussääntöjen kokonaisuus (ks. vastaavasti
asia 283/81, Cilfit ym., tuomio 6.10.1982, Kok., s. 3415, Kok. Ep. VI, s. 537, 20 kohta; asia 293/82, Merck, tuomio 17.11.1983,
Kok., s. 3781, 12 kohta ja yhdistetyt asiat T-22/02 ja T-23/02, Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals v. komissio, tuomio
6.10.2005, Kok., s. II‑4065, 47 kohta). Toimielin ei siten voi soveltaessaan ja tulkitessaan sopimusten kestoon liittyviä
palvelussuhteen ehtojen säännöksiä jättää yhteisön tasolla hyväksyttyjä määräaikaista työtä koskevia vähimmäismääräyksiä huomiotta.
Edellä esitetyn perusteella on hylättävä lainvastaisuusväite, jonka kantajat ovat esittäneet palvelussuhteen ehtojen 78 artiklasta,
sillä direktiivi 1999/70 ei voi olla sellaisenaan perustana lainvastaisuusväitteelle, joka on esitetty henkilöstösäännöt ja
palvelussuhteen ehdot sisältävän neuvoston asetuksen jostain säännöksestä, joka osoittautuu puitesopimuksen vastaiseksi.
Kantajat voivat kuitenkin vedota kyseiseen direktiiviin ja puitesopimukseen, joka sillä pannaan täytäntöön, nyt käsiteltävään
asiaan liittyvissä olosuhteissa ja edellä 118–121 kohdassa vahvistetuissa rajoissa parlamenttia vastaan, jotta henkilöstösääntöjen
ja palvelussuhteen ehtojen säännöksiä tulkittaisiin mahdollisimman pitkälle puitesopimukseen perustuvien vaatimusten mukaisesti.
Edellä suoritettu kantajien esittämien puitesopimuksen määräysten tutkiminen ei anna missään tapauksessa mahdollisuutta päätellä,
että parlamentti ei olisi noudattanut palvelussuhteen ehtojen 78 artiklaa, kun sitä tulkitaan siihen sisältyvien päämäärien
ja vähimmäismääräysten mukaisesti.
–       Puitesopimuksen sisältö
Ensinnäkin on todettava, että direktiivi 1999/70 ja puitesopimus on tarkoitettu sovellettaviksi viranomaisten ja muiden julkisen
sektorin yritysten ja laitosten kanssa tehtyihin määräaikaisiin työsopimuksiin ja työsuhteisiin (asia C‑212/04, Adeneler ym.,
tuomio 4.7.2006, Kok., s. I‑6057, 54–57 kohta; asia C‑53/04, Marrosu ja Sardino, tuomio 7.9.2006, Kok., s. I‑7213, 39 kohta
ja asia C‑180/04, Vassallo, tuomio 7.9.2006, Kok., s. I‑7251, 32 kohta).
Puitesopimuksessa lähdetään tältä osin liikkeelle siitä, että toistaiseksi voimassa olevat työsopimukset ovat vallitseva työsuhdemuoto,
mutta myönnetään kuitenkin, että määräaikaiset työsopimukset ovat tyypillisiä tietyillä toimialoilla tai tietyissä ammateissa
ja toiminnoissa (ks. puitesopimuksen yleisten huomioiden 6 ja 8 kohta ja em. asia Adeneler ym., tuomion 61 kohta).
Tästä seuraa, että työpaikan pysyvyyttä pidetään työntekijöiden suojelun keskeisenä elementtinä (ks. em. asia Mangold, tuomion
64 kohta), kun taas määräaikaiset työsopimukset vastaavat vain tietyissä olosuhteissa sekä työnantajien että työntekijöiden
tarpeita (ks. puitesopimuksen johdanto-osan toinen perustelukappale ja yleisten huomioiden 8 kohta ja em. asia Adeneler ym.,
tuomion 62 kohta).
Tässä tarkoituksessa puitesopimuksella pyritään sääntelemään tähän viimeksi mainittuun ryhmään kuuluvien työsuhteiden, jollaisia
pidetään työntekijöihin kohdistuvien väärinkäytösten mahdollisena alkusyynä, perättäistä käyttämistä ottamalla käyttöön tietty
määrä vähimmäissuojasäännöksiä, joilla pyritään estämään työntekijöiden aseman heikkeneminen (ks. em. asia Adeneler ym., tuomion
63 kohta).
Esimerkiksi puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdalla pyritään erityisesti estämään ”perättäisten määräaikaisten työsopimusten
tai työsuhteiden” väärinkäytökset.
Tätä varten kyseisessä lausekkeessa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus sisällyttää kansalliseen oikeusjärjestykseensä
yksi tai useampia mainitun lausekkeen 1 kohdan a–c alakohdassa luetelluista toimenpiteistä, jos kyseisessä jäsenvaltiossa
ei jo ole vastaavia oikeudellisia säännöksiä, joilla on tarkoitus ehkäistä tehokkaasti määräaikaisten työsopimusten väärinkäytöksiä
(em. asia Adeneler ym., tuomion 65 kohta). Puitesopimuksessa ei sen sijaan aseteta jäsenvaltioille yleistä velvollisuutta
säätää, että määräaikaiset työsopimukset on muutettava toistaiseksi voimassa oleviksi sopimuksiksi sen jälkeen kun niitä on
uusittu tietty määrä kertoja tai tietty työskentelyjakso on saatettu päätökseen, eikä siinä myöskään määrätä niistä täsmällisistä
edellytyksistä, joilla määräaikaisia työsopimuksia voidaan käyttää (ks. vastaavasti em. asia Adeneler ym., tuomion 91 kohta
ja em. asia Marrosu ja Sardino, tuomion 47 kohta).
Puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdassa mainittuihin toimenpiteisiin kuuluvat a alakohdassa ”perustellut syyt tällaisen työsopimuksen
tai työsuhteen uudistamista varten”.
Puitesopimuksen allekirjoittaneet osapuolet ovat näet katsoneet, että määräaikaisten työsopimusten käytön perustuminen perusteltuihin
syihin on tapa estää väärinkäytöksiä (ks. puitesopimuksen yleisten huomioiden 7 kohta).
Tässä tapauksessa asiakirja-aineistosta ilmenee kokonaisuutena, että parlamentti vetoaa tässä tapauksessa lähinnä nimenomaan
”perusteltuihin syihin” perustellakseen sitä, että istunnoissa työskentelevien ylimääräisten toimihenkilöiden sopimukset uusitaan
parlamentin kunkin istunnon yhteydessä.
Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut edellä mainitussa asiassa Adeneler ym. antamansa tuomion 69 kohdassa, että puitesopimuksen
5 lausekkeen 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu käsite ”perustellut syyt” on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan määrätylle
toiminnalle ominaisia täsmällisiä ja konkreettisia olosuhteita, jotka ovat sellaisia, että niillä voidaan tuossa nimenomaisessa
yhteydessä perustella perättäisten määräaikaisten työsopimusten käyttöä. Nämä olosuhteet voivat olla muun muassa seurausta
niiden työtehtävien erityisluonteesta, joiden suorittamiseksi nämä sopimukset on tehty, sekä näille tehtäville luontaisista
ominaispiirteistä tai mahdollisesti jäsenvaltion toiminnasta, kun se pyrkii perusteltuun sosiaalipoliittiseen päämäärään (em.
asia Adeneler ym., tuomion 70 kohta).
Parlamentti on vedonnut tässä tapauksessa perustellusti siihen, että riidanalaisten määräaikaisten sopimusten uusiminen täytti
siinä mielessä todellisen tarpeen, että ne olivat välttämättömiä sille annettujen tehtävien hoitamiseksi. Palvelussuhteen
ehtojen 78 artiklan soveltaminen antoi näet sille 1.1.2007 saakka mahdollisuuden täyttää hetkittäiset ja huomattavat henkilöstötarpeensa
ainoastaan istuntojen ajaksi. On kiistatonta, että parlamentin Strasbourgissa harjoittaman toiminnan huomattava kasvu rajatun
neljän tai viiden päivän jakson ajan kuukaudessa aiheuttaa huomattavan muutoksen sen henkilöstötarpeisiin, sillä henkilöstöä
määrätään sekä täsmällisiin että hyvin erilaisiin tehtäviin, kuten päiväkotiapulaisen, lastentarhanopettajan, konekirjoittajan,
teknikon, keittiöapulaisen, kieltenopettajan, eteisapulaisen, muuttoapulaisen, vahtimestarin, monistajan tai avustajan tehtäviin
taikka muihin tehtäviin. Vaikka tällaiset tarpeet olivat ennustettavissa, toiminnan lisäys ei ollut kuitenkaan pysyvää ja
jatkuvaa. Tällaiset seikat ovat pätevästi voineet olla puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohdan kannalta peruste
turvautua peräkkäisiin määräaikaisiin ylimääräisen toimihenkilön sopimuksiin.
Kuten kantajat ovat huomauttaneet, palvelussuhteen ehtojen 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan ylimääräinen toimihenkilö
saa oikeuden palkalliseen lomaan vain sillä edellytyksellä, että hänen palvelusaikansa on vähintään 15 päivää tai puoli kuukautta,
joten istunnoissa työskentelevillä ylimääräisillä toimihenkilöillä ei ole lainkaan oikeutta palkalliseen lomaan yksinomaan
sitä syystä, että heidät on otettu palvelukseen erittäin lyhyillä sopimuksilla, joiden pituus on lyhyempi kuin vähimmäisjakso.
Kantajat eivät ole kuitenkaan esittäneet lainvastaisuusväitettä palvelussuhteen ehtojen 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta.
Virkamiestuomioistuimen ei siten pidä tutkia tätä kysymystä, koska muutoin se ylittäisi riidan rajat, sellaisiksi kuin kantajat
ovat ne asettaneet.
Edellä esitetyn perusteella kantajien palvelussuhteen ehtojen 78 artiklasta esittämää lainvastaisuusväitettä ei voida hyväksyä
eikä parlamentti ole jättänyt kyseisen artiklan ulottuvuutta huomiotta direktiivin 1999/70 valossa. Tästä syystä kumoamisvaatimus
on hylättävä.

Korvausvaatimus
1.
Asianosaisten lausumat
Kantajat vaativat parlamentin velvoittamista maksamaan työskentelyjaksoilta palkallisia lomia vastaavan korvauksen sekä suorittamaan
kullekin heistä 2 000 euroa sellaisista oikeudenkäyntikuluista, ”joita ei yleensä voida lukea oikeudenkäyntikuluihin”.
Parlamentti vastaa, että palvelussuhteen ehtojen 58 artiklan mukaan ylimääräisellä toimihenkilöllä on oikeus kahden arkipäivän
lomaan täyttä palveluskuukautta kohti eikä lomaa myönnetä 15 päivää tai puolta kuukautta lyhyemmästä palvelusajasta. Näin
ollen istunnoissa työskentelevät ylimääräiset toimihenkilöt, jotka työskentelevät enintään viisi päivää kuukaudessa, eivät
voi vaatia palkallista lomaa. Ei ole näin ollen tarpeen myöntää kantajille minkäänlaista korvausta.
Lisäksi parlamentti korostaa, että virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan mukaan parlamentin kanssa käytävä oikeudenkäynti
on maksuton. Työjärjestyksessä ei myöskään määrätä mahdollisuudesta korvata häviävälle osapuolelle oikeudenkäyntikuluja, ”joita
ei yleensä voida lukea oikeudenkäyntikuluihin”. Tällaisia kuluja koskeva maksuvaatimus pitäisi siis jättää tutkimatta.
2.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön vastuun syntyminen edellyttää kaikkien seuraavien edellytysten täyttymistä: toimielinten
moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia
111/86, Delauche v. komissio, tuomio 16.12.1987, Kok., s. 5345, 30 kohta; yhdistetyt asiat T-331/00 ja T-115/01, Bories ym.
v. komissio, tuomio 27.11.2003, Kok. H., s. I‑A‑309 ja II‑1479, 192 kohta ja asia F-107/06, Berrisford v. komissio, tuomio
10.10.2007, 109 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Jos yksi näistä edellytyksistä ei täyty, vahingonkorvauskanne
hylätään kokonaisuudessaan, ilman että on tarpeen tutkia muita edellytyksiä.
Kantajat eivät ole esittäneet parlamentin moititun toiminnan lainvastaisuuden osalta kanteissaan mitään muita perusteluja
kuin sen, jonka ne ovat esittäneet tukeakseen lainvastaisuusväitettään, jonka ne ovat esittäneet palvelussuhteen ehtojen 78
artiklasta kumoamisvaatimuksensa yhteydessä. Kuten tämän tuomion 96 kohdasta ilmenee, tämä väite perustuu lähinnä kolmeen
seikkaan eli EY 283 artiklan rikkomiseen, syrjintäkiellon periaatteen loukkaamiseen ja työpaikan pysyvyyttä koskevan oikeuden
loukkaamiseen. Lainvastaisuusväite on hylätty, koska mitään sen tueksi esitettyjä seikkoja ei ole hyväksytty.
Vahingonkorvausvaatimus on näin ollen hylättävä, koska kantajat eivät ole näyttäneet parlamentin toiminnan lainvastaisuutta
toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan nojalla kyseisen työjärjestyksen II osaston 8 luvun oikeudenkäyntikuluja
ja oikeudenkäyntimaksuja koskevia määräyksiä sovelletaan ainoastaan asioihin, jotka on pantu vireille virkamiestuomioistuimessa
tämän työjärjestyksen voimaantulopäivästä eli 1.11.2007 lukien. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen tältä
osin merkityksellisiä määräyksiä sovelletaan soveltuvin osin asioihin, jotka ovat olleet vireillä virkamiestuomioistuimessa
ennen tätä päivämäärää.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 88 artiklassa määrätään kuitenkin, että yhteisöjen
ja niiden henkilöstön välisissä riita-asioissa toimielinten on vastattava omista kustannuksistaan. Koska kantajat ovat hävinneet
asian, on määrättävä, että jokainen asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Jokainen asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Kanninen
Boruta
Van Raepenbusch
Julistettiin Luxemburgissa 30 päivänä huhtikuuta 2009.
W. Hakenberg

H. Kanninen
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Tämän päätöksen teksti ja siinä mainittujen yhteisöjen tuomioistuinten päätösten tekstit, joita ei vielä ole julkaistu oikeustapauskokoelmassa,
ovat saatavilla yhteisöjen tuomioistuimen seuraavalla internet-sivulla: www.curia.europa.eu
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
1.  Euroopan yhteisöjen muuhun henkilöstöön sovellettavat palvelussuhteen ehdot
2.  Määräaikaista työtä koskeva puitesopimus
Riidan taustalla olevat tosiseikat
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Kanteen tutkittavaksi ottaminen
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kumoamisvaatimus
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Lainvastaisuusväitteen tutkittavaksi ottaminen
Lainvastaisuusväitteen perusteltavuus
EY 283 artiklan väitetty rikkominen
Väitetty syrjintäkiellon periaatteen loukkaaminen
Työpaikan pysyvyys
–  Voiko virkamies tai toimihenkilö vedota direktiiviin 1999/70 yhteisön toimielintä vastaan?
–  Puitesopimuksen sisältö
Korvausvaatimus
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
LIITE
Kantajien suuren määrän huomioon ottaen heidän nimiään ei toisteta tässä liitteessä.
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.