CELEX: 62009CJ0276
Sestā PVN direktīva
Atbrīvojums
13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunkts
Kredītu starpniecība
Darījumi, kas skar maksājumus un pārskaitījumus
Divu atsevišķu pakalpojumu vai viena pakalpojuma esamība
Papildu izmaksas, par kurām tiek izrakstīts rēķins, ja tiek izmantoti konkrēti mobilās telefonijas pakalpojumu maksājumu veidi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvas 77/388/EEK par to, kā
saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu
bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunktu, kuros ir paredzēts,
ka no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) ir atbrīvota kredīta starpniecība, kā arī darījumi, kas skar maksājumus
un pārskaitījumus.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Everything Everywhere Ltd
, agrāk –
T‑Mobile (UK) Ltd
(turpmāk tekstā – “
Everything Everywhere
”), un
Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
(turpmāk tekstā – “
Commissioners
”) par tādu izmaksu veidu PVN mērķiem, par kurām
Everything Everywhere
saviem klientiem izraksta rēķinu, ja tie savu ikmēneša rēķinu apmaksai izvēlas izmantot konkrētus norēķinu veidus.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu PVN ir jāmaksā “par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.
Sestās direktīvas 13. panta B daļā ar nosaukumu “Citi atbrīvojumi” ir paredzēts:
“Ciktāl tas nav pretrunā [..] citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
[..]
d)      šādus darījumus:
1)      kredīta piešķiršanu un kredīta starpniecību, kā arī kredīta pārvaldi, ko veic persona, kura piešķir kredītu;
[..]
3)      darījumus, ieskaitot starpniecību, kas skar noguldījumu un norēķinu kontus, maksājumus, pārskaitījumus, parādus [prasījumus],
čekus un citus tirgojamus dokumentus, bet izņemot parādu piedziņu un faktoringu;
[..].”

Valsts tiesiskais regulējums
Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums Apvienotajā Karalistē ir transponēts
ar 1994. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli [
Value Added Tax Act 1994
] 9. pielikuma 5. grupas 1. un 5. punktu, saskaņā ar kuriem no PVN ir atbrīvoti:
“1.      naudas maksājumi, pārskaitījumi vai saņemšana vai jebkādas darbības ar naudu jebkāda veida vērtspapīriem vai naudas izmaksas
dokumentiem vai rīkojumiem, kā arī visa veida darbības, kas skar naudu vai kurām ir līdzvērtīga iedarbība;
[..]
5.      starpnieku pakalpojumu sniegšana visa veida darījumiem, kas ietilpst 1., 2., 3., 4. vai 6. punktā (neatkarīgi no tā, vai kāds
no šiem darījumiem tiek noslēgts), kurus veic persona, kas darbojas kā pilnvarots starpnieks”.
1994. gada likuma par PVN 9. pielikuma 5. grupas 5.–5.B piezīmē ir noteikts:
“(5)      5. punkta izpratnē “starpnieku pakalpojumi” nozīmē, ka finanšu pakalpojumu sniegšanas mērķiem tiek apvienotas:
a)      personas, kuras saņem vai varētu vēlēties saņemt finanšu pakalpojumus,
b)      personas, kuras sniedz finanšu pakalpojumus,
kā arī (to finanšu pakalpojumu gadījumā, kuri norādīti 1., 2., 3. vai 4. punktā paredzētajos gadījumos) veic sagatavošanās
darbus līgumu noslēgšanai par šo finanšu pakalpojumu sniegšanu, tomēr tajos neietilpst nekāda veida tirgus izpētes nodrošināšana,
produktu izstrāde, reklāma, tirdzniecības veicināšanas vai līdzīga veida pasākumi, kā arī ar šādām darbībām saistītas informācijas
vākšana, salīdzināšana un sniegšana.
(5A)      5. punkta izpratnē persona “darbojas kā pilnvarots starpnieks” katru reizi, kad tā darbojas kā starpnieks vai viens no starpniekiem
starp:
a)      personu, kura sniedz finanšu pakalpojumus, un
b)      personu, kura saņem vai varētu vēlēties saņemt finanšu pakalpojumus,
[..]
(5B)      5. un 5.A piezīmes izpratnē “finanšu pakalpojumi” nozīmē visa veida darījumu veikšanu, kuri ietilpst 1., 2., 3., 4. vai 6. punktā.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Everything Everywhere
ir telekomunikāciju nozares uzņēmums, kurš sniedz mobilās telefonijas pakalpojumus. Lai varētu izmantot šos pakalpojumus,
klienti var veikt priekšapmaksu, papildinot savu klienta kontu, vai arī apmaksāt rēķinu tā izrakstīšanas laikposma beigās.
Šajā pēdējā gadījumā
Everything Everywhere
saviem klientiem nosūta ikmēneša rēķinu, kuru tie var apmaksāt dažādi. Klienti tādējādi var izvēlēties veikt maksājumu:
–        ar iemaksu, izmantojot “tiešā debeta” sistēmu;
–        ar pārskaitījumu, izmantojot
Bankers’ Automated Clearing System
(automātiska starpbanku norēķinu sistēma (
BACS
)) (turpmāk tekstā – “
BACS
pārskaitījums”) starpniecību,
–        ar debetkarti vai kredītkarti, ar telefona vai interneta starpniecību;
–        izmantojot trešās personas starpniecību, kura darbojas kā pārstāvis, kurš ir pilnvarots saņemt maksājumu, piemēram, veicot
maksājumu pasta nodaļā (“Post Office”);
–        nosūtot čeku pa pastu vai
–        kādā no
Everything Everywhere
bankas, proti,
HSBC Bank plc
, filiāles kasē vai kādā citā bankā kreditējot
Everything Everywhere
bankas kontu.
Ja klients nomaksā savu rēķinu, izmantojot “tiešā debeta” sistēmu vai
BACS
pārskaitījumu,
Everything Everywhere
tam nenosaka papildizmaksas.
Lai veiktu iemaksu, izmantojot “tiešā debeta” sistēmu, ir nepieciešams “tiešā debeta pilnvarojums”, proti, pastāvīgs rīkojums,
kuru klients dod savai bankai, lai tā veiktu maksājumus pēc
Everything Everywhere
pieprasījuma. Uz šī pamata
Everything Everywhere
par katru veicamo maksājumu cenšas no minētās bankas saņemt summas, kas tai pienākas no klienta, pārskaitījumu, izmantojot
BACS
.
BACS
pārskaitījums katru reizi tiek veikts pēc klienta iniciatīvas, kurš savai bankai dod rīkojumu pārskaitīt noteiktu summu no
viņa konta uz
Everything Everywhere
kontu.
Savukārt par katru maksājumu, kurš ir veikts, izmantojot kādu no citiem šī sprieduma 7. punktā norādītajiem maksājumu veidiem,
nākamajā mēnesī tiek izrakstīts rēķins par papildsummu GBP 3 apmērā, ko
Everything Everywhere
kvalificē kā “separate payment handling charge” (atsevišķas maksājumu apstrādes izmaksas, turpmāk tekstā – “
SPHC
”).
Tādējādi par
SPHC
tiek izrakstīts rēķins klientiem, kuri maksā ar debetkarti vai kredītkarti, ar telefona vai interneta starpniecību uzsākot
informātikas procesu, kura rezultātā maksājamā summa no bankas, kura ir izsniegusi karti, tiek pārskaitīta uz
Everything Everywhere
bankas kontu. Tāpat tas ir gadījumā, ja tiek maksāts skaidrā naudā vai nu bankas kasē, vai pārstāvja, kurš ir pilnvarots
saņemt maksājumu, nodaļā – pastā, ar kuru
Everything Everywhere
ir noslēdzis vienošanos, kurā ir paredzēta šādu maksājumu saņemšana tā labā.
Everything Everywhere
rēķinu par
SPHC
izraksta arī klientiem, kuri apmaksā mobilās telefonijas pakalpojumus, izmantojot čeku, vai nu iesniedzot čeku kādas bankas
kasē pēc savas izvēles, vai to nosūtot
Everything Everywhere
bankai, izmantojot aploksni, uz kuras jau ir uzdrukāta šīs bankas adrese.

SPHC
ir paredzētas vispārējos noteikumos, kurus piemēro
Everything Everywhere
. Tā ir minētas
Everything Everywhere
brošūrās, kurās ir norādīti uzņēmuma tarifi, kā arī šī uzņēmuma interneta vietnē. Aptuveni 28 % no
Everything Everywhere
klientiem izvēlas citus apmaksas veidus, nevis “tiešā debeta” sistēmu vai
BACS
pārskaitījumu, un tādējādi tiem ir jāmaksā
SPHC
.

SPHC
netiek piemērotas ne klientiem, kuri visus mobilās telefonijas pakalpojumus apmaksā, izmantojot priekšapmaksu, papildinot
savu klienta kontu, ne biznesa klientiem.

Everything Everywhere
uzskata,
SPHC
ir jāuzskata par atlīdzību par maksājumu apstrādes pakalpojumiem, kuri tiek veikti par atlīdzību, un tādējādi saskaņā ar Sestās
direktīvas 13. panta B daļas d) punktu ir atbrīvotas no PVN. 2005. gada augustā
Everything Everywhere
iesniedza pieteikumu par GBP 4 063 228,08, kas atbilst pārmaksātajam apgrozījuma nodoklim par
SPHC
par laikposmu no 2003. gada augusta līdz 2005. gada jūlijam.
Commissioners
šo pieteikumu noraidīja.
Everything Everywhere
par šo atteikumu cēla prasību
VAT and Duties Tribunal
, kura apstiprināja
Commissioners
lēmumu, uzskatot, ka
SPHC
ir apliekamas ar PVN.

Everything Everywhere
par
VAT and Duties Tribunal
nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka strīds būtībā attiecas uz jautājumu, vai
SPHC
ir uzskatāma par atlīdzību par pakalpojumiem, kuri ir nošķirami no telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas, un vai uz tām
attiecas Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 1. vai 3. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums.
Iesniedzējtiesa tostarp norāda, ka pamata lietas dalībnieki ir atzinuši, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta
3. apakšpunktu Tiesa jau ir interpretējusi 1997. gada 5. jūnija spriedumā lietā C‑2/95
SDC
(
Recueil
, I‑3017. lpp.), īpaši minētā sprieduma 53. un 66. punktā, kuros Tiesa nosprieda, ka, lai tie tiktu uzskatīti par “darījumiem,
kas skar pārskaitījumus”, sniegto pakalpojumu rezultātā ir jānotiek līdzekļu pārskaitīšanai un juridisku un finansiālu izmaiņu
radīšanai. Tomēr lietas dalībnieku domas atšķiras jautājumā, kā šie vārdi būtu jāsaprot.
Uzskatot, ka pamata tiesvedības iznākums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas,
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
, nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Kādas ir pakalpojuma, kurš ir atbrīvots no nodokļa un kura “rezultātā ir jānotiek līdzekļu pārskaitīšanai un juridisku un
finansiālu izmaiņu radīšanai”, pazīmes? Konkrētāk:
a)      vai atbrīvojums ir piemērojams pakalpojumiem, kuri citādi nebūtu jāveic kādai no finanšu iestādēm, ar kuriem i) debitē vienu
kontu un ii) par attiecīgu summu kreditē citu kontu vai iii) veic starpuzdevumu starp i) un ii) posmiem;
b)      vai atbrīvojums ir piemērojams pakalpojumiem, kuros neietilpst tādu uzdevumu veikšana kā viena konta debetēšana un cita konta
attiecīga kreditēšana, tomēr kuri gadījumā, ja notiek līdzekļu pārskaitīšana, var tikt uzskatīti par šī pārskaitījuma iemeslu?
2)      Vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums “darījumiem, [..] kas skar [..] maksājumus
[vai] pārskaitījumus” ir piemērojams pakalpojumam, ar kuru tiek saņemti un apstrādāti maksājumi ar kredītkartēm un debetkartēm,
kurus nodokļu maksātājs ir veicis šajā gadījumā? Vai, ja ziņu par norēķiniem nosūtīšana, ko nodokļu maksātājs veic katras
dienas beigās, automātiski izraisa klienta konta debitēšanu un nodokļu maksātāja konta kreditēšanu, šie pakalpojumi ietilpst
[Sestās direktīvas] 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunkta piemērošanas jomā?
3)      Vai atbilde uz otro jautājumu ir atkarīga no tā, vai nodokļu maksātājs pats iegūst autorizācijas kodus šādas pārsūtīšanas
veikšanai vai arī iegūst šos kodus, izmantojot savas saņēmējbankas starpniecību?
4)      Vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 1. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums “kredīta starpniecībai” ir piemērojams
tādiem maksājumiem ar kredītkarti raksturīgiem pakalpojumiem, kādus nodokļu maksātājs sniedz šajā gadījumā, ja šo pakalpojumu
rezultātā klienta kredītkartes kontu var debetēt, izmantojot kredīta papildinājumu?
5)      Vai atbrīvojums “darījumiem, [..] kas skar [..] maksājumus [vai] pārskaitījumus” ir piemērojams pakalpojumiem, ar kuriem tiek
pieņemti un apstrādāti maksājumi, kuri tiek veikti, izmantojot trešās puses pārstāvjus, kādus šajā gadījumā piedāvā nodokļu
maksātājs (ar pasta un maksājumu punkta [
PayPoint
] starpniecību)?
6)      Vai atbrīvojums “darījumiem, [..] kas skar [..] maksājumus [vai] pārskaitījumus” ir piemērojams pakalpojumiem, ar kuriem tiek
saņemti un apstrādāti maksājumi, kuri tiek veikti, izmantojot čeku, kurš ir nosūtīts nodokļu maksātājam vai viņa pārstāvim,
un kuri ir jāapstrādā nodokļu maksātājam un viņa bankai?
7)      Vai atbrīvojums “darījumiem, [..] kas skar[..] maksājumus [vai] pārskaitījumus” ir piemērojams tādiem pakalpojumiem, kādus
šajā gadījumā sniedz nodokļu maksātājs, ar kuriem tiek saņemti un apstrādāti maksājumi, kuri tiek veikti bankas kasē, lai,
izmantojot bankas sistēmu, kreditētu nodokļu maksātāja bankas kontu?
8)      Kādi īpaši faktori ir jāņem vērā, izlemjot, vai maksa (šajā gadījumā – maksājumu apstrādes izmaksas), kuru nodokļu maksātājs
piemēro savam klientam un kura ir saistīta ar klienta izvēli veikt maksājumu nodokļu maksātājam, izmantojot noteiktu maksājumu
veidu, un kas kā šāda maksa ir noteikta līguma dokumentā un atsevišķi uzrādīta klientam izsniegtajos rēķinos, ir uzskatāma
par atsevišķu pakalpojuma sniegšanu PVN mērķiem?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Uzdodot savus jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, pirmkārt,
SPHC
ir uzskatāmas par atlīdzību par pakalpojumiem, kurus
Everything Everywhere
sniedz saviem klientiem, uz kuriem attiecas Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 1. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums
no PVN (ceturtais jautājums) vai minētā 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums (no pirmā līdz
trešajam un no piektā līdz septītajam jautājumam), un, otrkārt, vai minētā pakalpojumu sniegšana ir nošķirta no mobilās telefonijas
pakalpojumu sniegšanas (astotais jautājums).
Ņemot vērā, ka gadījumā, ja šādu pakalpojumu sniegšana neatšķiras no mobilās telefonijas pakalpojumu sniegšanas, uz
SPHC
attiektos tāds pats nodokļu režīms kā uz mobilās telefonijas pakalpojumu sniegšanu (šajā ziņā skat. 1999. gada 25. februāra
spriedumu lietā C‑349/96
CPP
,
Recueil
, I‑973. lpp., 32. punkts, un 2007. gada 21. jūnija spriedumu lietā C‑453/05
Ludwig
, Krājums, I‑5083. lpp., 20. punkts), vispirms ir jāizvērtē astotais jautājums.

Par astoto jautājumu
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai PVN iekasēšanas nolūkiem un attiecīgo Sestajā direktīvā
paredzēto noteikumu par atbrīvojumu piemērošanai papildizmaksas, par kurām telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs izraksta
rēķinu saviem klientiem, ja tie izmanto konkrētus maksājumu veidus, ir uzskatāmas par atlīdzību par maksājumu apstrādes pakalpojuma
sniegšanu, kuru minētais pakalpojumu sniedzējs sniedz saviem klientiem, un tas ir jāuzskata par no telekomunikāciju pakalpojumu
sniegšanas atsevišķu pakalpojumu.
No Sestās direktīvas 2. panta izriet, ka katrs pakalpojums parasti ir jāuzskata par atsevišķu un neatkarīgu (skat. it īpaši
iepriekš minēto spriedumu lietā
CPP
, 29. punkts; 2007. gada 29. marta spriedumu lietā C‑111/05
Aktiebolaget NN
, Krājums, I‑2697. lpp., 22. punkts, un 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑461/08
Don Bosco Onroerend Goed
, Krājums, I‑11079. lpp., 35. punkts).
Tomēr darījumu, kas no ekonomiskā viedokļa uzskatāms par vienu pakalpojumu, nedrīkst mākslīgi sadalīt, lai neizkropļotu PVN
sistēmas darbību (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā
CPP
, 29. punkts, un lietā
Aktiebolaget NN
, 22. punkts, kā arī 2009. gada 22. oktobra spriedumu lietā C‑242/08
Swiss Re Germany Holding
, Krājums, I‑10099. lpp., 51. punkts).
Turklāt noteiktos apstākļos vairāki darījumi, kas formāli ir nošķirti un kurus varētu sniegt atsevišķi, un šādi tie varētu
tikt aplikti ar nodokli vai atbrīvoti no tā, ir jāuzskata par vienotu darījumu, ja tie nav neatkarīgi (skat. 2008. gada 21. februāra
spriedumu lietā C‑425/06
Part Service
, Krājums, I‑897. lpp., 51. punkts; 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑572/07
RLRE Tellmer Property
, Krājums, I‑4983. lpp., 18. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Don Bosco Onroerend Goed
, 36. punkts).
Tā tas ir gadījumā, ja jāuzskata, ka vairāki elementi veido galveno pakalpojumu, lai gan turpretī citi elementi ir jāuzskata
par tādiem, kas veido vienu vai vairākus papildpakalpojumus, kuri ir apliekami ar nodokli tāpat kā galvenais pakalpojums (skat.
it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
CPP
, 30. punkts; 2001. gada 15. maija spriedumu lietā C‑34/99
Primback
,
Recueil
, I‑3833. lpp., 45. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
RLRE Tellmer Property
, 18. punkts, kā arī 2008. gada 14. maija rīkojumu apvienotajās lietās C‑231/07 un C‑232/07
Tiercé Ladbroke
un
Derby
, 21. punkts).
Pakalpojums ir uzskatāms par galvenā pakalpojuma papildpakalpojumu, ja tas pats par sevi nav klienta mērķis, bet veids, kā
visērtāk saņemt pakalpojumu sniedzēja galveno pakalpojumu (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā
CPP
, 30. punkts; lietā
Primback
, 45. punkts, un lietā
RLRE Tellmer Property
, 18. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu apvienotajās lietās
Tiercé Ladbroke
un
Derby
, 21. punkts).
Lai noteiktu, vai nodokļu maksātājs par labu patērētājam – kā vidusmēra patērētājam – sniedz vairākus galvenos savstarpēji
nošķiramus pakalpojumus vai arī vienotu pakalpojumu, jānoskaidro attiecīgajai darbībai raksturīgie elementi un jāņem vērā
visi apstākļi, kādos šī darbība tiek veikta (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
CPP
, 28. un 29. punkts; lietā
Aktiebolaget NN
, 21. un 22. punkts, un lietā
Ludwig
, 17. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu apvienotajās lietās
Tiercé Ladbroke
un
Derby
, 19. un 20. punkts).
Attiecībā uz pamata tiesvedību ir jākonstatē, ka tāda pakalpojumu sniedzēja kā
Everything Everywhere
galvenais sniegtais pakalpojums tā klientiem ir mobilās telefonijas pakalpojumi. Šī uzņēmuma veiktā darbība, izrakstot rēķinu
par šo pakalpojumu, – nododot tā klientu rīcībā tādu infrastruktūru, kas tiem ļauj apmaksāt rēķinus, ne tikai izmantojot “tiešā
debeta” sistēmu vai
BACS
pārskaitījumu, bet arī izmantojot kredītkarti, čekus vai skaidru naudu, pati par sevi nav uzņēmuma klientu mērķis. Šķietamai
pakalpojumu sniegšanai, kuru minētie klienti neizmantotu bez mobilās telefonijas pakalpojumu izmantošanas, no klientu viedokļa
nav nekādas autonomas lietderības, salīdzinot ar šo pakalpojumu. Šī darbība tikai sniedz klientiem iespēju apmaksāt mobilās
telefonijas rēķinus, izmantojot tādu maksājumu veidu, kāds tiem šķiet visērtākais, un turklāt pakalpojumu sniedzējam ļauj
palielināt viņa sniegtā galvenā pakalpojuma apjomu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Primback
, 47. punkts).
Turklāt maksājuma saņemšana, kā arī tā apstrāde būtībā ir saistīta ar jebkāda pakalpojuma sniegšanu, kas tiek sniegts pret
atlīdzību. Šādai pakalpojumu sniegšanai ir raksturīgi, ka pakalpojumu sniedzējs pieprasa, lai tam tiktu samaksāts, un izmanto
vajadzīgās pūles, lai klients varētu veikt reālo maksājumu kā atlīdzību par sniegto pakalpojumu. Principā ikviens maksājumu
veids par sniegtajiem pakalpojumiem nozīmē, ka pakalpojumu sniedzējs veic noteiktas darbības maksājuma apstrādei, pat ja šo
darbību apmērs var atšķirties atkarībā no maksājumu veida. Kā izriet no iesniedzējtiesas lēmumā ietverto dažādo maksājumu
veidu apraksta, pat veicot maksājumu, izmantojot “tiešā debeta” sistēmu, lai maksājums tiktu īstenots, ir nepieciešama maksājuma
saņēmēja darbība, lai tas varētu izmantot tam sniegto pilnvarojumu un lūgt attiecīgā klienta bankai veikt viņam pienākošās
summas pārskaitījumu (šajā ziņā skat. 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑175/09
AXA UK
, Krājums, I‑0000. lpp., 9., 10. un 33. punkts).
Apstāklim, kurš ir uzsvērts astotajā uzdotajā jautājumā, ka atsevišķa cena par šķietamo finanšu pakalpojumu tiek norādīta
līguma dokumentā un atsevišķi detalizēti izklāstīta klientiem izrakstītajos rēķinos, pašam par sevi nav noteicošas nozīmes.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru faktam, ka rēķins ir izrakstīts par vienotu cenu vai līgumā ir paredzētas atsevišķas cenas, nav
izšķirošas nozīmes, lai noteiktu, vai ir pamats secināt, ka pastāv divas vai vairākas atsevišķas un neatkarīgas darbības vai
vienota saimnieciskā darbība (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
CPP
, 31. punkts, kā arī 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑41/04
Levob Verzekeringen
un
OV Bank
, Krājums, I‑9433. lpp., 25. punkts).
No tā izriet, ka
Everything Everywhere
klienti, kuri savu mobilās telefonijas rēķinu apmaksā, izmantojot kādu no maksājumu veidiem, kuri ir pamats
SPHC
iekasēšanai, neparedz pirkt divus atsevišķus pakalpojumus, proti, mobilās telefonijas pakalpojumu un pakalpojumu, kura mērķis
būtu nodrošināt viņu maksājumu apstrādi. No klienta viedokļa maksājumu apstrādes pakalpojumu sniegšana, kuru telekomunikāciju
pakalpojumu sniedzējs ir šķietami sniedzis saviem klientiem, ja tie norēķinās par pakalpojumu sniedzēja pakalpojumiem, izmantojot
noteiktus maksājumu veidus, tādos apstākļos, kādi ir aplūkoti pamata lietā, PVN nolūkiem ir jāuzskata par minēto telekomunikāciju
pakalpojumu papildpakalpojumu (pēc analoģijas skat. 1998. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑308/96 un C‑94/97
Madgett
un
Baldwin
,
Recueil
, I‑6229. lpp., 24. un 25. punkts).
Ņemot vērā, ka
Everything Everywhere
situācija pilnībā atšķiras no tāda saimnieciskās darbības subjekta situācijas, kurš saviem klientiem finanšu pakalpojumus
sniedz kā galveno pakalpojumu, šo secinājumu nevar atspēkot ar nodokļu neitralitātes principu, kas ir raksturīgs kopējai PVN
sistēmai un kurš nepieļauj no PVN viedokļa atšķirīgi izvērtēt līdzīgus pakalpojumus, starp kuriem pastāv konkurence (skat.
it īpaši 2010. gada 6. maija spriedumu lietā C‑94/09 Komisija/Francija, Krājums, I‑4261. lpp., 40. punkts, un 2010. gada 10. jūnija
spriedumu lietā C‑58/09
Leo‑Libera
, Krājums, I‑0000. lpp., 34. punkts).
Tādējādi uz astoto jautājumu ir jāatbild, ka PVN iekasēšanas nolūkiem papildizmaksas, par kurām telekomunikāciju pakalpojumu
sniedzējs izraksta rēķinu saviem klientiem, ja tie par šiem pakalpojumiem maksā, nevis izmantojot “tiešā debeta” sistēmu vai
BACS
pārskaitījumu, bet kredītkarti, debetkarti, čeku vai maksājot skaidrā naudā bankas kasē vai pārstāvja, kurš ir pilnvarots
saņemt maksājumu šī pakalpojumu sniedzēja interesēs, nodaļā, nav uzskatāma par atlīdzību par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas
būtu atsevišķa un neatkarīga no galvenā pakalpojuma sniegšanas, kura ir telekomunikāciju pakalpojumu sniegšana.

Par pirmo līdz septīto jautājumu
Ņemot vērā uz astoto jautājumu sniegto atbildi, nav pamata atbildēt uz pirmo līdz septīto jautājumu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanas nolūkiem papildizmaksas, par kurām telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs izraksta
rēķinu saviem klientiem, ja tie par šiem pakalpojumiem maksā, nevis izmantojot “tiešā debeta” sistēmu vai
Bankers’ Automated Clearing System
pārskaitījumu, bet kredītkarti, debetkarti, čeku vai maksājot skaidrā naudā bankas kasē vai pārstāvja, kurš ir pilnvarots
saņemt maksājumu šī pakalpojumu sniedzēja interesēs, nodaļā, nav uzskatāma par atlīdzību par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas
būtu atsevišķa un neatkarīga no galvenā pakalpojuma sniegšanas, kura ir telekomunikāciju pakalpojumu sniegšana.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.