CELEX: 62005CJ0065
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
EÜ artiklid 28 ja 30
Kaupade vaba liikumine
EÜ artikkel 43
Asutamisvabadus
EÜ artikkel 49
Teenuste osutamise vabadus
Elektriliste, elektromehaaniliste ja elektrooniliste mängude paigaldamise ja kasutamise keeld, mille rikkumise eest karistatakse kriminaal- või halduskorras
Direktiiv 98/34/EÜ
Tehnilised standardid ja eeskirjad
Siseriiklikud õigusnormid, mida kohaldatakse elektrilistele, elektromehaanilistele ja elektroonilistele mängudele

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik kehtestas seaduse nr 3037/2002
(
FEK
A’ 174/30.7.2002) artikli 2 lõikes 1, artikli 3 teises lõigus ja artiklites 4 ja 5 keelu paigaldada ja kasutada mis tahes
elektrilisi, elektromehaanilisi ja elektroonilisi mänge, sealhulgas meelelahutuslikke tehnilisi mänge ja mis tahes arvutimänge
kõigis avalikes kohtades või eraruumides, välja arvatud kasiinod, on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklitest 28,
43 ja 49 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiivi 98/34/EÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest
ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (EÜT L 204, lk 37; ELT eriväljaanne 13/20, lk 337),
muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiviga 98/48/EÜ (EÜT L 217, lk 18; ELT eriväljaanne 13/21,
lk 8), (edaspidi „direktiiv 98/34”) artiklist 8.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigus
Direktiivi 98/34 artikli 1 punkt 11 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
11.
tehnilised eeskirjad
— tehnilised spetsifikatsioonid ja muud nõuded või teenuseid puudutavad eeskirjad, sealhulgas vastavad haldusnormid, mille
järgimine turustamisel, teenuste pakkumisel, teenusepakkuja asutamisel või teenuste kasutamisel liikmesriigis või selle põhiosas
on
de jure
või
de facto
kohustuslik, samuti liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis keelavad toote valmistamise, impordi, turustamise, kasutamise
või keelavad teenuste pakkumise või kasutamise või teenusepakkuja asutamise, välja arvatud need normid, mis on sätestatud
artiklis 10.
[…]”
Direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimene lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Piiramata artikli 10 kohaldamist, edastavad liikmesriigid viivitamata komisjonile kõik tehniliste eeskirjade eelnõud, välja
arvatud siis, kui tegemist on rahvusvahelise või Euroopa standardi täieliku teksti ülevõtmisega, mille puhul piisab teatest
vastava standardi kohta; nad teatavad komisjonile ka põhjused, miks selliste tehniliste eeskirjade jõustamine oli vajalik,
kui neid põhjusi ei ole eelnõus juba selgitatud.”
Direktiivi 98/34 artikli 9 lõigete 1–5 kohaselt peavad liikmesriigid lükkama tehniliste eeskirjade eelnõu vastuvõtmise edasi
kolme kuu võrra alates päevast, mil komisjon sai sama direktiivi artikli 8 lõikes 1 ettenähtud teabe, kui komisjon või teine
liikmesriik esitab üksikasjaliku arvamuse, mille kohaselt kavandatud meede võib põhjustada takistusi kaupade vabale liikumisele,
teenuste vabale liikumisele või teenuste osutajate asutamisvabadusele siseturul. Nimetatud edasilükkamine võib kesta kauem
teatavatel muudel juhtudel, mis on nimetatud sätetes otseselt loetletud.
Direktiivi 98/34 artikli 9 lõige 7 sätestab:
„Lõikeid 1–5 ei kohaldata sellistel juhtudel, kui:
–        rahva tervise või ohutuse või loomade või taimede kaitsmisega ning teenuseid puudutavate eeskirjade puhul ka avaliku korra,
eriti alaealiste kaitsmisega seotud tõsistest ja ettenägematutest asjaoludest tekkinud kiireloomulistel põhjustel peab liikmesriik
väga lühikese aja jooksul ette valmistama tehnilised eeskirjad nende viivitamatuks avaldamiseks ja kehtestamiseks, kus nõupidamine
pole võimalik,
[…]
Liikmesriik põhjendab võetud meetmete kiireloomulisust artikliga 8 ettenähtud teates. Komisjon avaldab arvamust selle teate
kohta niipea kui võimalik. Juhtudel, kus kirjeldatud menetlust on kasutatud vääriti, võtab komisjon vajalikke meetmeid. Komisjon
teavitab Euroopa Parlamenti.”

Siseriiklikud õigusnormid
Seaduse nr 3037/2002 artikkel 1 pealkirjaga „Mängude liigid” on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas seaduses kasutatase järgmisi mõisteid:
a)      „mehaaniline mäng”: mäng, mille mängimine eeldab ka mängija lihasjõu rakendamist;
b)      „elektriline mäng”: mäng, mille mängimine eeldab elektriliste tugimehhanismide olemasolu;
c)      „elektromehaaniline mäng”: mäng, mille mängimine eeldab nii elektriliste tugimehhanismide olemasolu kui ka mängija lihasjõu
rakendamist;
d)      „elektrooniline mäng”: mäng, mille mängimine eeldab lisaks elektrilistele, elektroonilistele ja muudele tugimehhanismidele
ka tarkvara (programmi) olemasolu ja rakendamist;
e)      „meelelahutuslik tehniline mäng”: mäng, mille tulemus sõltub üksnes mängija tehnilistest ja vaimsetest võimetest ning millel
on üksnes meelelahutuslik eesmärk.
Meelelahutuslike tehniliste mängude hulka kuuluvad samuti kaardimängud, mis vastavalt [kodifitseeritud] kuningliku dekreedi
nr 29/1971 sätetele on liigitatud „tehnilisteks mängudeks”.”
Nimetatud seaduse artikli 2, mille pealkiri on „Mängude kasutamise või paigaldamise keeld”, lõige 1 sätestab:
„Artikli 1 punktides b, c ja d nimetatud mängude, sh arvutite kasutamine on üldiselt keelatud avalikes kohtades, nagu hotellides,
kohvikutes, kõikides üldkasutatavates ruumides ja mis tahes muudes avalikes kohtades või eraruumides. Nende mängude paigaldamine
on samuti keelatud.”
Sama seaduse artikkel 3, mille pealkiri on „Interneti‑teenuseid osutavad ettevõtjad”, sätestab:
„Arvutite paigaldamine ja kasutamine Interneti‑teenuseid osutavates ettevõtetes ei kuulu artiklis 2 nimetatud keelu kohaldamisalasse.
Sellegipoolest on mängude kasutamine sõltumata kasutatavast meetodist nendes arvutites keelatud.
Interneti‑teenuseid osutava ettevõtja tegevuse suhtes kehtib nõue saada eriluba omavalitsusüksuselt, kus ettevõte asub, või
kui ettevõtja asub laevas, siis lähtesadama sadamavõimult. Käesoleva meetme esmakordsel rakendamisel peab ettevõtja hankima
kõnealuse loa kolme kuu jooksul alates käesoleva seaduse jõustumisest.”
Seaduse nr 3037/2002 artikkel 4, mille pealkiri on „Kriminaalkaristused”, sätestab:
„1.      Iga isikut, kes käitab või juhib keskusi või muid kohti, mida on nimetatud artikli 2 lõikes 1 ja kus kasutatakse või kuhu
on paigaldatud vastavalt eelnevatele artiklitele keelatud mängud, karistatakse vähemalt kolmekuulise vangistusega ja vähemalt
5000 euro suuruse rahalise karistusega. Selle teo korduva toimepanemise eest karistatakse vähemalt üheaastase vangistusega
ning 25 000–75 000 euro suuruse rahalise karistusega. Kohus määrab ka mänguautomaatide konfiskeerimise.
2.      Kodifitseeritud kuningliku dekreedi nr 29/1971 artikli 7 lõike 1 punkt c või artikli 7 lõiked 3 ja 4 on kohaldatavad
mutatis mutandis
.”
Kõnealuse seaduse artikkel 5, mille pealkiri on „Halduskaristused”, sätestab:
„1. Lisaks ettenähtud kriminaalkaristustele määratakse vastavalt eelnevatele artiklitele keelatud mängude kasutamise või paigaldamise
korral trahv 10 000 eurot mängu kohta ning artikli 7 alusel võetakse alatiseks ettevõtja tegevusluba.
2.      Trahv määratakse artikli 6 lõikes 1 nimetatud pädeva ametivõimu selle vastutava isiku otsusega, kes tuvastab rikkumise. Nimetatud
otsuses kirjeldatakse rikkumist, märgitakse määratud trahv ja kohaldatud õigusnorm. Koos otsusega saadetakse õigusrikkujale
ärakiri asjaomasest kontrolliaruandest.”
Seaduse nr 3037/2002 artikli 9 lõige 1 täpsustab lõpuks, et „[k]äesoleva seaduse sätted ei mõjuta seaduse nr 2206/1994 sätteid
ega muid sätteid, mis käsitlevad kasiinosid”.

Kohtueelne menetlus
Kuna komisjonile esitati kaebusi siseriikliku keelu kohta paigaldada ja kasutada Kreekas kõikides avalikes kohtades või eraruumides,
välja arvatud kasiinodes, elektrilisi, elektromehaanilisi ja elektroonilisi mänge, sh meelelahutuslikke tehnilisi mänge ja
kõiki arvutimänge, uuris komisjon seadust nr 3037/2002, mis jõustus 30. juulil 2002. Komisjon jõudis järeldusele, et see seadus
on vastuolus ühenduse õiguse nõuetega.
Olles 18. oktoobri 2002. aasta ning 11. juuli 2003. aasta kirjadega andnud Kreeka Vabariigile võimaluse esitada oma seisukoht,
esitas komisjon 30. märtsil 2004 põhjendatud arvamuse.
Kuna Kreeka valitsuse vastus kõnealusele põhjendatud arvamusele ei olnud komisjoni jaoks rahuldav ning kuna viimane leidis,
et rikkumine jätkub, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.

Hagi
Komisjon esitab oma hagi toetuseks kolm väidet. Esiteks väidab ta, et seadusega nr 3037/2002 kehtestatud elektriliste, elektromehaaniliste
ja elektrooniliste mängude üldine keeld on vastuolus EÜ artiklitega 28 ja 30. Teiseks on tema arvates kõnealune seadus vastuolus
Kreeka Vabariigi kohustustega, mis tulenevad EÜ artiklitest 43 ja 49. Kolmandaks heidab komisjon nimetatud liikmesriigile
ette, et viimane ei ole järginud direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud teavitamismenetlust.

Esimene väide, mis puudutab EÜ artiklite 28 ja 30 rikkumist
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et seaduse nr 3037/2002 artikli 2 lõikes 1 sätestatud keeld paigaldada mis tahes elektrilisi, elektromehaanilisi
ja elektroonilisi mänge, sh meelelahutuslikke tehnilisi mänge ja mis tahes arvutimänge kõigis avalikes kohtades või eraruumides,
välja arvatud kasiinodes, on vastuolus EÜ artikliga 28. Komisjoni arvates kujutab see seadus endast õigustamatut meedet nii
EÜ artikli 30 seisukohast kui ka Euroopa Kohtu poolt tunnustatud üldisest huvist tulenevate ülekaalukate nõuete seisukohast
ning nimetatud seadus on ka ebaproportsionaalne üldise huvi kaitse eesmärgi osas.
Komisjon väidab, et Kreeka ametivõimud ei ole selgelt välja toonud nimetatud keelu ja lahendatava probleemi vahelist seost,
vaid nende analüüs keskendub üksnes hasartmänguautomaatide kontrollimata kasutamise negatiivsetele tagajärgedele. Selles kontekstis
märgib komisjon, et on võimalik rakendada muid kontrollivorme, nagu tehniliste või meelelahutuslike mängude aparaatide kaitse
erisüsteemide rakendamine, selleks et ei oleks võimalik neid hasartmängudeks muuta.
Kreeka Vabariik möönab, et seadus nr 3037/2002 võib takistada elektriliste, elektromehaaniliste ja elektrooniliste mängude
ühendusesisest turustamist ning et sellega võidakse kahjustada EÜ artiklis 28 sätestatud kaupade vaba liikumise põhimõtet.
Sellegipoolest väidab ta, et alates kohtueelsest menetlusest on ta väitnud, et sellist üldist keeldu, mida kohaldatakse ühtmoodi
nii Kreeka kui välismaiste ettevõtjate suhtes, peeti seaduse nr 3037/2002 vastuvõtmise ja väljakuulutamise ajal vajalikuks
ja õigustatuks põhjendustel, mis puudutavad esiteks EÜ artiklis 30 sätestatud kõlbluse ja avaliku korra kaitset ning teiseks
tarbijate ja sotsiaalse korra kaitset, mis on üldisest huvist tulenev ülekaalukas nõue, mida Euroopa Kohtu praktikas on tunnustatud.
Kreeka Vabariik väidab eriti, et tehnoloogia arengu tõttu on seaduses nr 3037/2002 käsitletavaid mänge lihtne ümber seadistada
hasartmängudeks, mis on Kreekas väljaspool kasiinosid jätkuvalt ebaseaduslikud, ning et olukord on muutunud kontrollimatuks,
tuues kaasa tõsiseid sotsiaalseid probleeme, nagu eelkõige mängusõltuvus, oluliste majanduslike vahendite raiskamine, elektrooniliste
mängude käitamise, paigaldamise ja kaubandusega seotud isikute hõlbus ja ebaseaduslik rikastumine, mängijate poolt suurte
rahasummade kaotamine ning märkimisväärsete maksutulude saamata jäämine.
Oma vasturepliigis väidab nimetatud liikmesriik, et vähem piiravad konkreetsed meetmed, mida tema väidetel rakendati ajavahemikus
1996–2000, s.o enne kui seadusega nr 3037/2002 kehtestati elektriliste, elektromehaaniliste ja elektrooniliste mängude täielik
keeld, leiti olevat ebapiisavad, et võidelda tõhusalt nende mängude tõttu tekkiva probleemiga, mis tuleneb inimlikust kirest
hasartmängude vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb sedastada, et seaduse nr 3037/2002 artiklist 1 ja artikli 2 lõikest 1 nende koostoimes nähtub, et nimetatud
artikli 1 punktis e märgitud meelelahutuslikud tehnilised mängud ei kuulu selle seadusega kehtestatud keelu kohaldamisalasse.
Järelikult tuleb need käesoleva hagi esemest välja jätta.
Komisjoni esimese väite osas tuleb meenutada, et „kaupadena” tuleb mõista tooteid, mida saab rahas hinnata ning mis võivad
iseenesest olla kaubanduslike tehingute esemeks (10. detsembri 1968. aasta otsus kohtuasjas 7/68: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1968, lk 617, 626, ja 21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑97/98: Jägerskiöld, EKL 1999, lk I‑7319, punkt 30).
Elektrilised, elektromehaanilised ja elektroonilised mängud, sealhulgas arvutimängud, niivõrd kui neil on kaubanduslik väärtus
ning need võivad olla kaubanduslike tehingute esemeks või neid võib importida või eksportida ja tarbijale tasu eest kasutusse
anda, vastavad nendele kriteeriumidele ning kujutavad endast kaupu EÜ asutamislepingu tähenduses.
Samuti tuleb meenutada, et kaupade vaba liikumine on üks EÜ asutamislepingu aluspõhimõtetest (9. detsembri 1997. aasta otsus
kohtuasjas C‑265/95: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 1997, lk I‑6959, punkt 24, ja 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑112/00: Schmidberger, EKL 2003, lk I‑5659,
punkt 51), mis väljendub EÜ artiklis 28 sätestatud keelus kehtestada liikmesriikidevahelisi koguselisi impordipiiranguid ja
kõiki samaväärse toimega meetmeid.
Kuna mängude valdkonnas puuduvad ühenduse tasemel ühtlustatud eeskirjad, on mängude vaba liikumine tagatud EÜ artiklitega 28
ja 30.
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb kõiki liikmesriikide kaubanduseeskirju, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult
või potentsiaalselt takistada ühendusesisest kaubandust, vaadelda koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmetena (vt
2. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑41/02: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 2004, lk I‑11375, punkt 39 ja viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleb sedastada, et siseriiklik õigusakt, nagu seadus nr 3037/2002, kujutab endast koguselise piiranguga
samaväärse toimega meedet EÜ artikli 28 tähenduses ja seda vaatamata sellele, et kõnealune seadus ei keela asjaomaste toodete
importimist ja turule toomist.
Esiteks võib nimetatud seaduse artikli 2 lõikes 1 sätestatud keeld paigaldada mis tahes elektrilisi, elektromehaanilisi ja
elektroonilisi mänge, sh meelelahutuslikke tehnilisi mänge ja mis tahes arvutimänge kõigis avalikes kohtades või eraruumides,
välja arvatud kasiinodes, mille rikkumise eest karistatakse selle seaduse artiklites 4 ja 5 sätestatud kriminaal- või halduskaristustega,
tuua alates 30. juulist 2002, s.o seaduse jõustumise kuupäevast, kaasa teistest liikmesriikidest pärinevate mängude importimise
mahu vähenemise.
Teiseks nähtub toimikust, et tegelikult lõppes eelmises punktis viidatud mänguautomaatide importimine nende paigaldamiseks
avalikes kohtades või eraruumides Kreekas, välja arvatud kasiinod, alates nimetatud keelu kehtestamisest, kuigi neid automaate
toodetakse ja antakse tarbijate kasutusse seaduslikult muudes liikmesriikides.
Siiski ei ole väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kaupade vaba liikumist takistavad siseriiklikud õigusnormid vältimatult
vastuolus ühenduse õigusega, kui neid on võimalik õigustada ühega EÜ artiklis 30 loetletud avalikest huvidest või Euroopa
Kohtu praktikas tunnustatud kohustuslikest nõuetest (vt 24. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑366/04: Schwarz, EKL 2005,
lk I‑10139, punkt 30 ja viidatud kohtupraktika).
Siinkohal tuleb meenutada, et Kreeka Vabariik väidab, et seaduse nr 3037/2002 põhjendustes toodud sõnaselgetel põhjustel oli
üldine keeld paigaldada mis tahes elektrilisi, elektromehaanilisi ja elektroonilisi mänge, sh mis tahes arvutimänge vajalik
selleks, et kaitsta kõlblust, avalikku korda ja turvalisust. Kreeka Vabariik leiab eriti, et tehnoloogia arengu tõttu on neid
mänge lihtne ümber seadistada hasartmängudeks, ja rõhutab, et olukord oli muutunud kontrollimatuks, tuues kaasa tõsiseid sotsiaalseid
probleeme, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 20.
Selles suhtes tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et sellised põhjused, mida tuleb käsitleda nende kogumis,
on seotud teenusesaaja kaitsega ja üldisemalt tarbijakaitsega ning sotsiaalse korra kaitsega, st eesmärkidega, mille kohta
on juba leitud, et need kuuluvad selliste põhjuste hulka, mida võib pidada üldisest huvist tulenevateks ülekaalukateks põhjusteks
(vt selle kohta 24. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑275/92: Schindler, EKL 1994, lk I‑1039, punkt 58 ja viidatud kohtupraktika,
samuti 21. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑124/97: Läärä jt, EKL 1999, lk I‑6067, punkt 33).
Euroopa Kohus on ka leidnud, et mainitud põhjustega on võimalik EÜ artikli 28 seisukohast ning sotsiaalseid ja kultuurilisi
eripärasid arvesse võttes õigustada piiranguid, mis viivad loteriide ja muude rahamängude keelustamiseni liikmesriigi territooriumil
(vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Schindler, punkt 59).
Eespool viidatud kohtuotsustes Schindler ja Läärä jt Euroopa Kohus küll rõhutas, et kõlblusest tulenevad, usulised ja kultuurilised
kaalutlused, mis kõigis liikmesriikides on seotud loteriide ja muude rahamängudega, võivad anda alust siseriiklikes õigusnormides
piirata või isegi keelustada rahamängude mängimise ning välistada selle, et need mängud oleksid üksikisikute tuluallikas.
Euroopa Kohus märkis ka, et arvestades nende summade suurust, mida loteriid võimaldavad koguda, ja nende võitude suurust,
mida loteriid võivad mängijatele pakkuda, eriti kui on tegemist suurte loteriidega, kaasneb loteriidega õigusrikkumiste ja
pettuste kõrge risk. Need kujutavad endast lisaks kulutamisele õhutamist, millel võivad olla üksikisikutele ja ühiskonnale
kahjulikud tagajärjed (eespool viidatud kohtuotsus Schindler, punkt 60, ja kohtuotsus Läärä jt, punkt 13).
Sellegipoolest eristub käesolev vaidlus nendest kahest kohtuasjast, milles tehti eespool viidatud kohtuotsused Schindler ja
Läärä jt, kuna on selge, et käesolevas asjas on tegemist elektriliste, elektromehaaniliste ja elektrooniliste mängudega, millel
ei ole nimetatud kohtuasjades kõne all olnud mängudega sarnaseid tunnusjooni. Tegelikult ei ole seaduse nr 3037/2002 artikli 2
lõikes 1 sätestatud keelu esemeks olevad mängud hasartmängu iseloomuga, kuna nende eesmärk ei ole rahalise võidu lootus (vt
a contrario
eespool viidatud kohtuotsus Läärä jt, punkt 17).
Sellest tuleneb, et kuigi elektrilisi, elektromehaanilisi ja elektroonilisi mänge ei saa käsitleda hasartmängudena, ei saa
vastupidi Kreeka Vabariigi väidetule möönda, et eespool viidatud kohtuotsuses Schindler ning kohtuotsuses Läärä jt hasartmängude
küsimuses väljendatud Euroopa Kohtu seisukohad on kohaldatavad elektrilistele, elektromehaanilistele ja elektroonilistele
mängudele.
Kuigi see kohtupraktika ei ole kohaldatav käesolevas asjas, võivad Kreeka Vabariigi esiletoodud üldisest huvist tulenevad
ülekaalukad põhjused õigustada kaupade vaba liikumise takistamist. Siiski peab ka kõnealune siseriiklik meede olema proportsionaalne
taotletavate eesmärkidega.
Selles osas tuleb sedastada, et Kreeka Vabariik ei ole rakendanud kõiki tehnilisi ja organisatsioonilisi meetmeid, millega
oleks kõnealune liikmesriik saanud järgida taotletavat eesmärki, kasutades liikmesriikidevahelist kaubandust vähem piiravaid
meetmeid.
Seega ei pidanud Kreeka ametivõimud võtma mitte üksnes muid kohasemaid ja kaupade vaba liikumist vähem piiravaid meetmeid,
nagu komisjon oli soovitanud kohtueelses menetluses, vaid ka taotletava eesmärgi järgimiseks tagama nende meetmete rakendamise
ja/või kohase ja tulemusliku täideviimise.
Sellest järeldub, et seaduse nr 3037/2002 artikli 2 lõikes 1 sätestatud keeld paigaldada mis tahes elektrilisi, elektromehaanilisi
ja elektroonilisi mänge, sh mis tahes arvutimänge Kreekas kõigis avalikes kohtades või eraruumides, välja arvatud kasiinodes,
kujutab endast taotletavate eesmärkide suhtes ebaproportsionaalset meedet.
Järelikult on seadus nr 3037/2002 vastuolus EÜ artikliga 28.
Eespool toodut arvesse võttes tuleb komisjoni poolt oma hagi toetuseks esitatud esimest väidet põhjendatuks pidada.

Teine väide, mis puudutab EÜ artiklite 43 ja 49 rikkumist
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et seaduse nr 3037/2002 artikli 2 lõige 1 ja artikkel 3 keelavad muudes liikmesriikides asuvatel ettevõtjatel
osutada Kreeka turul teenuseid mänguautomaatide kasutusse andmiseks või tarnimiseks, olenemata sellest, kas nad soovivad siirduda
Kreekasse või lihtsalt oma asukohariigist Kreekasse teenuseid osutada. Kuna need siseriiklikud sätted ei ole nende vajaduse
ja proportsionaalsuse seisukohast piisavalt põhjendatud, on need vastuolus EÜ artiklitega 43 ja 49.
Selles kontekstis väidab komisjon, et Kreeka ametivõimud oleksid pidanud eelistama täpsemaid konkreetseid meetmeid, millega
oleks piiratud või püütud ennetada meelelahutuslike mängude ümberseadistamist hasartmängudeks. Tema meelest oleks niisugused
meetmed võinud kehtestada täpsemate keeldude, rangemate ja täpsemate kontrollide ja/või karmimate ja tõhusamate karistuste
vormis. Komisjon lisab, et nimetatud meetmed ei pea tingimata seisnema üldises keelus, mis mõjutab ka muid tegevusalasid,
mis ei ole seotud hasartmängudega.
Kreeka Vabariik väidab, et sellised väljapakutud meetmed on ebapiisavad ja et kohaldatud radikaalsemad meetmed vastavad üldisest
huvist tulenevatel ülekaalukatel põhjustel taotletava eesmärgi saavutamisele ning et need olid ainus tõhus vahend tekkinud
tõsise sotsiaalse probleemi vastu võitlemiseks. Teise väite ümberlükkamiseks esitab ta sisuliselt argumendid, mis on identsed
nendega, millega ta vaidlustas komisjoni väite, mis puudutab kaupade vaba liikumise piiramist.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et kuna mängude valdkonnas puuduvad ühenduse tasemel ühtlustatud eeskirjad, on liikmesriigid põhimõtteliselt
pädevad määrama kindlaks selles sektoris tegutsemise tingimused. Samas peavad nad oma pädevust teostama asutamislepinguga
tagatud põhivabadusi järgides (vt selle kohta 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑58/98: Corsten, EKL 2000, lk I‑7919,
punkt 31, ja 26. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑514/03: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2006, lk I‑963, punkt 23).
Euroopa Kohtu praktika kohaselt näevad EÜ artiklid 43 ja 49 ette asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangute
kaotamise ja sellisteks piiranguteks tuleb pidada kõiki meetmeid, mis keelavad või takistavad nende vabaduste kasutamist või
muudavad nende kasutamise vähem atraktiivseks (vt 15. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑439/99: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2002, lk I‑305, punkt 22, ning 30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑451/03: Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
EKL 2006, lk I‑2941, punkt 31).
Euroopa Kohus on ka leidnud, et kõiki siseriiklikke meetmeid, mis võivad asutamislepinguga tagatud põhivabaduste teostamist
piirata, saab õigustada ainult nelja tingimuse täitmisel: neid tuleb kohaldada mittediskrimineerival viisil, need peavad vastama
üldisest huvist tulenevatele ülekaalukatele põhjustele, need peavad olema taotletava eesmärgi tagamiseks sobivad ja need ei
või ületada määra, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks (4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑424/97: Haim, EKL 2000,
lk I‑5123, punkt 57 ja viidatud kohtupraktika).
Selles suhtes nähtub seaduse nr 3037/2002 artikli 2 lõikest 1, et Kreekas kehtib keeld kasutada mis tahes elektrilisi, elektromehaanilisi
ja elektroonilisi mänge kõigis avalikes kohtades või eraruumides, välja arvatud kasiinodes; keelu rikkumise eest karistatakse
selle seaduse artiklites 4 ja 5 sätestatud kriminaal- või halduskaristustega. Interneti-teenuseid osutavates ettevõtetes olevate
arvutite suhtes ei kohaldata seaduse nr 3037/2002 artikli 2 lõiget 1 ning vastavalt nimetatud seaduse artiklile 3 on nendes
arvutites mängude kasutamine keelatud.
Mis puudutab asutamisvabadust, siis sellised siseriiklikud õigusnormid raskendavad teistest liikmesriikidest pärit ettevõtjatel
oma asutamisõiguse kasutamist Kreekas kõnealuste teenuste osutamiseks või takistavad seda täielikult.
Neil asjaoludel kujutab selline keeld endast asutamisvabaduse piirangut.
Mis puudutab teenuste osutamise vabadust, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et esiteks peab mänguautomaatide kasutamise
– olenemata sellest, kas seda on võimalik eraldada selliste automaatide tootmise, impordi või turustamisega seotud tegevusest
– kvalifitseerima teenuste osutamisena asutamislepingu sätete tähenduses, ning et teiseks kujutavad siseriiklikud õigusnormid,
mis lubavad mängude kasutamist ja mängimist üksnes kasiinosaalides, endast teenuste osutamise vabaduse piirangut (vt selle
kohta 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑6/01: Anomar jt, EKL 2003, lk I‑8621, punktid 56 ja 75).
Euroopa Kohus on eeskätt infoühiskonna teenuste kohta leidnud ka, et EÜ artikkel 49 käsitleb teenuseid, mida liikmesriigis
asuv teenuseosutaja pakub Interneti vahendusel – ja seega ümber paiknemata – teises liikmesriigis asuvatele teenusesaajatele,
mistõttu selle tegevuse mis tahes piiramine kujutab endast teenuste osutamise vabaduse piirangut (6. novembri 2003. aasta
otsus kohtuasjas C‑243/01: Gambelli jt, EKL 2003, lk I‑13031, punkt 54).
Samadel põhjustel, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 36–41, ei saa nõustuda argumentidega, mille Kreeka Vabariik
esitas asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse takistamise õigustamiseks.
Sellest tuleneb, et seadus nr 3037/2002 on samuti vastuolus EÜ artiklitega 43 ja 49.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni poolt oma hagi toetuseks esitatud teist väidet põhjendatuks pidada.

Kolmas väide, mis puudutab direktiivi 98/34 rikkumist
Poolte argumendid
Komisjon heidab Kreeka Vabariigile ette, et viimane ei ole teda teavitanud ettevalmistamise staadiumis seadusest nr 3037/2002,
mis sisaldab oma artikli 2 lõikes 1 ning artiklis 3 tehnilisi eeskirju toodete kohta direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 11
tähenduses ja mis on vastuolus sama direktiivi artikli 8 lõike 1 esimese lõigu nõuetega, mis sätestab teavitamismenetluse
tehniliste standardite ja eeskirjade ning infoühiskonna teenuseid puudutavate eeskirjade valdkonnas.
Nimetatud liikmesriik möönab oma vastuses, et Kreeka ametivõimud ei ole ilmselt järginud teavitamismenetlust seaduse nr 3037/2002
eelnõu ettevalmistamise käigus, ning väidab, et kõnealune rikkumine pandi toime ekslikult, mitte tahtlikult. Nimetatud liikmesriigi
arvates oli see rikkumine tingitud hädavajadusest tegeleda kiiresti sotsiaalse probleemiga ning kaitsta nõnda avalikku korda.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba leidnud, et sellised sätted nagu direktiivi 98/34 artikli 8 lõige 1 kohustavad liikmesriike
edastama viivitamata komisjonile kõik tehniliste eeskirjade eelnõud (8. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑500/03: komisjon
vs.
Portugal, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 39, ja selle direktiiviga analoogiliste sätete osas 2. augusti 1993. aasta
otsus kohtuasjas C‑139/92: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1993, lk I‑4707, punkt 3, ja 11. jaanuari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑273/94: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 1996, lk I‑31, punkt 15).
Tehnilisteks eeskirjadeks direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 11 tähenduses tuleb liigitada seaduse nr 3037/2002 artikli 2 lõikes 1
ja artiklis 3 sätestatud meetmed, mis keelavad kasutada mis tahes elektrilisi, elektromehaanilisi ja elektroonilisi mänge,
sh mis tahes arvutimänge kõigis avalikes kohtades või eraruumides, välja arvatud kasiinodes, samuti Interneti‑teenuseid osutavate
ettevõtete arvutites asuvaid mänge, mille kasutamiseks peavad need ettevõtjad saama eriloa (vt selle kohta 21. aprilli 2005. aasta
otsus kohtuasjas C‑267/03: Lindberg, EKL 2005, lk I‑3247).
Neil asjaoludel oleks Kreeka Vabariik pidanud tulenevalt direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimesest lõigust teavitama selliste
tehniliste eeskirjade eelnõust (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Portugal, punkt 40).
Käesolevas asjas on selge, et sellist teavitamist ei ole toimunud.
Seda kohustust ei saa kahtluse alla seada vajadusega võtta kiireloomulises menetluses vastu seadus nr 3037/2002, et tegeleda
kiiresti sotsiaalse probleemiga, mis tekkis elektriliste, elektromehaaniliste ja elektrooniliste mängude kasutamisest, ning
kaitsta nõnda avalikku korda.
Seega ei saa Kreeka Vabariigile teha direktiivi 98/34 artikli 9 lõike 7 esimeses taandes sätestatud erandit, kuna on ilmne,
et selle seaduse vastuvõtmise ajal ei olnud Kreekas kõnealuses sättes kirjeldatud olukorda.
Järelikult tuleb sedastada, et kuna Kreeka Vabariik võttis vastu seaduse nr 3037/2002, teavitamata selle eelnõust komisjoni,
on Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 98/34 artikli 8 lõike 1 esimesest lõigust.
Seega tuleb komisjoni poolt oma hagi toetuseks esitatud kolmandat väidet samuti põhjendatuks pidada.
Eespool toodust tuleneb, et kuna Kreeka Vabariik kehtestas seaduse nr 3037/2002 artikli 2 lõikes 1 ja artiklis 3 keelu paigaldada
ja kasutada mis tahes elektrilisi, elektromehaanilisi ja elektroonilisi mänge, sealhulgas mis tahes arvutimänge kõigis avalikes
kohtades või eraruumides, välja arvatud kasiinod, ja kuna keelu rikkumise eest karistatakse kriminaal- või halduskorras, on
Kreeka Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklitest 28, 43 ja 49 ning direktiivi 98/34 artiklist 8.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Kreeka Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt
välja mõista.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Kuna Kreeka Vabariik kehtestas seaduse nr 3037/2002 artikli 2 lõikes 1 ja artiklis 3 keelu paigaldada ja kasutada mis tahes
elektrilisi, elektromehaanilisi ja elektroonilisi mänge, sealhulgas mis tahes arvutimänge kõigis avalikes kohtades või eraruumides,
välja arvatud kasiinod, ja kuna keelu rikkumise eest karistatakse kriminaal- või halduskorras, on Kreeka Vabariik rikkunud
kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklitest 28, 43 ja 49 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiivi 98/34/EÜ,
millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (muudetud
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiviga 98/48/EÜ), artiklist 8.
2.
Mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: kreeka.