CELEX: 62003TJ0013
Konkurencija
Karteliai
Nintendo vaizdo žaidimų konsolių ir žaidimų kortelių rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Lygiagretaus eksporto ribojimas
Baudos
Atgrasomasis poveikis
Pažeidimo trukmė
Sunkinančios aplinkybės
Organizatoriaus arba kurstytojo vaidmuo
Lengvinančios aplinkybės
Bendradarbiavimas per administracinę procedūrą

Ginčo aplinkybės
1.
Aptariamos įmonės
Pirmoji ieškovė, biržoje kotiruojama bendrovė
Nintendo Co., Ltd
(toliau –
NCL
arba
Nintendo
), kurios buveinė Kiote (Japonija), yra pagrindinė
Nintendo
bendrovių, kurios specializuojasi vaizdo žaidimų konsolių ir su tomis konsolėmis skirtų naudoti žaidimų kortelių gamybos bei platinimo srityje, grupės bendrovė.
Europos Ekonominėje Erdvėje (EEE) tam tikrose teritorijose
Nintendo
vykdo veiklą per jai visiškai priklausančias dukterines bendroves, o pagrindinė dukterinė bendrovė yra
Nintendo of Europe GmbH
(toliau –
NOE
arba
Nintendo
), antroji ieškovė. Nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu
NOE
Europoje koordinavo tam tikrą
Nintendo
komercinę veiklą ir buvo išskirtinė platintoja Vokietijoje.
Kitose pardavimo teritorijose
Nintendo
paskyrė nepriklausomus išskirtinius platintojus. Taip
John Menzies plc
, kuri yra visiškai
John Menzies Distribution Ltd
priklausanti dukterinė bendrovė, prekybos padalinys
The Games Ltd
1995 m. rugpjūčio mėn. tapo išskirtiniu
Nintendo
platintoju Jungtinėje Karalystėje bei Airijoje ir juo buvo bent iki 1997 m. gruodžio 31 dienos.
2.
Administracinė procedūra
Su vaizdo žaidimų sektoriumi susijęs tyrimas (byla IV/35.587 PO Video Games)
1995 m. kovo mėn. Komisija pradėjo su vaizdo žaidimų sektoriumi susijusį tyrimą (byla IV/35.587
PO Video Games
). Atlikdama šį tyrimą, 1995 m. birželio 26 ir rugsėjo 19 d. Komisija paprašė
Nintendo
pateikti informaciją pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, kuris yra pirmasis reglamentas dėl (EB 81) ir (EB 82) straipsnių taikymo (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsnį, kad gautų informacijos apie jos dukterines bendroves ir platintojus, apie su šioms įmonėmis oficialiai sudarytas platinimo sutartis ir apie bendrąsias pardavimo sąlygas.
NOE
atsakė į šį prašymą 1995 m. liepos 31 d. ir rugsėjo 26 d. laiškais.
Papildomas tyrimas, konkrečiai susijęs su „Nintendo“ platinimo sistema (byla IV/35.706 PO Nintendo Distribution)
Padariusi preliminarias išvadas, 1995 m. rugsėjo mėn. Komisija pradėjo papildomą tyrimą, konkrečiai susijusį su
Nintendo
platinimo sistema (byla IV/35.706
PO Nintendo Distribution
).
Atlikdama šį tyrimą, 1995 m. rugsėjo 9 d. Komisija paprašė
Nintendo
pateikti informaciją. Įvyko keletas
Nintendo
atstovų ir Komisijos susitikimų, kuriuose buvo kalbama apie
Nintendo
platinimo politiką. Be to,
Nintendo
pateikė įvairius sutarčių, kurias pasirašė su kai kuriais platintojais, variantus.
Tyrimas, susijęs su „Omega Electro BV“ pateiktu skundu (byla IV/36.321 Omega – Nintendo)
1996 m. lapkričio 26 d. bendrovė
Omega Electro
, veikianti elektroninių žaidimų importo ir pardavimo sektoriuje, pateikė skundą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 2 dalies b punktą iš esmės dėl
Nintendo
žaidimų konsolių ir kortelių platinimo visų pirma todėl, kad
Nintendo
sudarė kliūčių lygiagrečiai prekybai ir taikė Nyderlanduose nustatytų perpardavimo kainų sistemą. Gavusi tokį skundą, Komisija išplėtė tyrimą (byla IV/36.321
Omega – Nintendo
). 1997 m. kovo 7 d. ji išsiuntė prašymą
Nintendo
ir
John Menzies
, kad šios pateiktų informaciją. 1997 m. gegužės 16 d. pateiktame atsakyme
Nintendo
pripažino, kad kai kuriose platinimo sutartyse ir kai kuriose bendrosiose pardavimo sąlygose yra nustatyti lygiagrečios prekybos ribojimai EEE. 1997 m. spalio mėn. Komisija išsiuntė
John Menzies
naują prašymą pateikti informaciją, į kurį pastaroji atsakė 1997 m. gruodžio 1 d., pateikdama tam tikros informacijos apie ginčijamą kartelį.
1997 m. gruodžio 23 d. laišku
Nintendo
pranešė Komisijai, kad suprato, jog iškilo „rimta problema, susijusi su lygiagrečia prekyba Bendrijoje“, ir išreiškė pageidavimą bendradarbiauti su Komisija.
1998 m. sausio 13 d.
John Menzies
pateikė papildomos informacijos. 1998 m. sausio 21 d., balandžio 1 d. ir gegužės 15 d.
Nintendo
Komisijai pateikė šimtus dokumentų. 1998 m. gruodžio 15 d. įvyko Komisijos ir
Nintendo
atstovų susitikimas, per kurį iškeltas klausimas dėl galimo kompensacijų skyrimo trečiosioms šalims, nukentėjusioms dėl ginčijamo kartelio.
Be to, pateikusi prisipažinimą,
Nintendo
ėmėsi priemonių užtikrinti, kad ateityje būtų laikomasi Bendrijos teisės, ir pasiūlė finansines kompensacijas trečiosioms šalims, patyrusioms finansinę žalą dėl jos veiksmų.
2000 m. balandžio 26 d. Komisija išsiuntė
Nintendo
ir kitoms nagrinėjamoms įmonėms pranešimą apie kaltinimus dėl EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo (toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
Nintendo
ir kitos nagrinėjamos įmonės pateikė rašytines pastabas dėl Komisijos pateiktų kaltinimų, kuriose
Nintendo
ir daugelis nagrinėjamų įmonių prašo taikyti 1996 m. liepos 18 d. Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (
OL C 207, p. 4
, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo). Nė viena šalių neprašė oficialaus žodinio nagrinėjimo posėdžio.
Nintendo
neginčijo pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktų teisingumo.
Kalbant konkrečiai apie ieškoves, atsakymas į pranešimą apie kaltinimus Komisijai buvo atsiųstas 2000 m. liepos 7 dieną.
3.
Ginčijamas sprendimas
2002 m. spalio 30 d. Komisija priėmė Sprendimą 2003/675/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (COMP/35.587
PO Video Games
, COMP/35.706
PO Nintendo Distribution
ir COMP/36.321
Omega – Nintendo
) (
OL L 255, 2003, p. 33
, toliau – sprendimas). Apie sprendimą buvo pranešta
NOE
ir
NCL
atitinkamai 2002 m. lapkričio 8 d. ir 11 dienomis.
Sprendime išdėstytos tokios nuostatos:
„
1 straipsnis
Toliau nurodytos įmonės pažeidė EB <…> 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį, nurodytais laikotarpiais dalyvaudamos susitarimuose ir suderintuose veiksmuose specializuotų žaidimų konsolių ir žaidimų kortelių, naudojamų su
Nintendo
gaminamomis specializuotomis žaidimų konsolėmis, rinkoje, kurių tikslas ir paskirtis buvo riboti
Nintendo
žaidimų konsolių ir kortelių lygiagretų eksportą:
—
(
NCL
ir
NOE
) – nuo 1991 m. sausio mėn. iki 1997 m. gruodžio mėn. pabaigos,
<…>
3 straipsnis
1 straipsnyje nurodytoms įmonėms už padarytą pažeidimą taikomos tokios baudos:
—
(
NCL
ir
NOE
) yra solidariai atsakingos ir turi sumokėti 149,128 mln. eurų baudą,
<…>“
Apskaičiuodama baudų sumą, Komisija sprendime taikė metodiką, nurodytą baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės). Be to, ji nusprendė neatsižvelgti į pranešimą dėl bendradarbiavimo dėl vertikalaus pažeidimo pobūdžio.
Pirma, Komisija nustatė pagrindinę baudą atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Šiuo atveju Komisija visų pirma nusprendė, kad minėtos įmonės padarė labai sunkų pažeidimą, atsižvelgiant į jo pobūdį, konkretų poveikį rinkai ir atitinkamos geografinės rinkos dydį.
Paskui Komisija nusprendė, kad dėl to, jog aptariamas vienintelis ir nuolatinis pažeidimas buvo susijęs su daugeliu visiškai skirtingo dydžio įmonių, reikėjo skirtingai vertinti atitinkamas įmones, kad būtų atsižvelgta į kiekvienos jų konkrečią svarbą ir kartu, į realų padarytų pažeidimų poveikį konkurencijai. Todėl aptariamos įmonės buvo suskirstytos į tris grupes pagal kiekvienos jų santykinę svarbą
Nintendo
, kaip aptariamų produktų platintojos EEE, atžvilgiu. Palyginimas buvo atliekamas remiantis kiekvienos įmonės dalimi bendrame
Nintendo
žaidimų konsolių ir kortelių kiekyje, kuris buvo nupirktas su tikslu platinti EEE 1997 m., t. y. paskutiniais pažeidimo metais. Šiuo pagrindu pirmai grupei buvo priskirta tik
Nintendo
, o
John Menzies
buvo vienintelė priskirta antrai grupei. Šioms įmonėms Komisija nustatė preliminarų pradinį baudos dydį pagal pažeidimo sunkumą: Nintendo – 23 mln. eurų, o
John Menzies
– 8 mln. eurų. Kitoms nurodytoms įmonėms buvo nustatytas 1 mln. eurų pradinis baudos dydis.
Be to, pirma, siekdama užtikrinti, kad bauda turėtų atgrasomąjį poveikį, ir, antra, atsižvelgti į
Nintendo
,
John Menzies
ir
Itochu Corp.
dydį bei bendrus išteklius, Komisija padidino pradines baudų sumas. Konkrečiai kalbant apie
Nintendo
, Komisija nusprendė, kad, nepaisant to, jog ji yra gerokai mažesnė už
Itochu
, reikia atsižvelgti į faktą, kad ji yra su pažeidimu susijusių produktų gamintoja. Atsižvelgdama į šiuos duomenis, Komisija
Nintendo
ir
Itochu
nustatytoms baudoms pritaikė dauginimo koeficientą 3, o
John Menzies
– 1,25, todėl pradinis baudų dydis
Nintendo
buvo padidintas iki 69 mln. eurų,
John Menzies
– 10 mln. eurų, o
Itochu
– 3 mln. eurų.
Atsižvelgiant į kiekvienos įmonės padaryto pažeidimo trukmę, pradinis baudos dydis buvo padidintas 10% už kiekvienus metus, todėl
Nintendo
skirta bauda padidėjo 65%, o
John Menzies
– 20%.
Taigi Komisijos nustatyta pagrindinė baudos suma
Nintendo
yra 113,85 mln. eurų.
Antra, atsižvelgus į sunkinančias aplinkybes,
Nintendo
nustatyta pagrindinė baudos suma buvo padidinta, pirma, 50% dėl to, kad ši įmonė buvo pažeidimo organizatorė bei kurstytoja, ir, antra, 25% už tai, kad ji toliau darė pažeidimą po pirmųjų veiksmų, atliktų vykdant Komisijos tyrimą 1995 m. birželio mėnesį.
John Menzies
skirta pradinė baudos suma buvo padidinta 20%: pirma – 10% atsižvelgiant į tai, kad ji toliau tęsė pažeidimą Komisijai pradėjus tyrimą, ir, antra, – dar 10% dėl to, kad atsisakė bendradarbiauti su Komisija.
Trečia, įvertinusi lengvinančias aplinkybes, Komisija visų pirma nusprendė, kad galima pagrįstai sumažinti baudą vienai nurodytų įmonių, t. y.
Concentra – Produtos para crianças, SA
, kuri yra Nintendo išskirtinis platintojas Portugalijoje, už tai, kad didžiąją aptariamo laikotarpio dalį jos vaidmuo buvo išskirtinai pasyvus. Be to, Komisija sumažino
Nintendo
skirtą baudą 300000 eurų, atsižvelgdama į tai, kad ši įmonė suteikė finansines kompensacijas pranešime apie kaltinimus nurodytoms trečiosioms šalims, nukentėjusioms nuo ginčijamo kartelio. Galiausiai 40% ir 25% nuolaidos buvo suteiktos atitinkamai
John Menzies
ir
Nintendo
, atsižvelgiant į realų jų bendradarbiavimą su Komisija. Kitų nurodytų įmonių atveju nebuvo nustatyta jokių lengvinančių aplinkybių.
Procesas ir šalių reikalavimai
Ieškovės pateikė ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. sausio 16 dieną.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
2008 m. gegužės 7 d. laišku ieškovės nurodė, kad atsisako ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu baudos padidinimu už pirmuosius pažeidimo metus.
Per 2008 m. gegužės 19 d. posėdį buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus. Per posėdį Komisija nurodė neturinti pastabų dėl minėto atsisakymo.
Per tą patį posėdį ieškovės Pirmosios instancijos teismo nariams ir ieškovei pateikė dokumentą su pataisyta tripliko priedo versija. Šiuo priedu Komisija siekė įrodyti, kad įmonės atitinkamai bendradarbiavo jai atliekant tyrimą. Išklausęs šalis, Pirmosios instancijos teismas nusprendė šį dokumentą pridėti prie bylos ir nustatė Komisijai terminą pastaboms dėl minėto dokumento pateikti. Pateikus šias pastabas, žodinė proceso dalis buvo baigta.
Ieškovės Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti sprendimo 3 straipsnį tiek, kiek jis susijęs su joms skiriama bauda,
—
pasinaudojant neribota kompetencija baudą panaikinti arba sumažinti iki, teismo nuomone, tinkama sumos,
—
imtis visų kitų reikiamų priemonių,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti visą ieškinį,
—
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Grįsdamos ieškinį ieškovės teigia, kad Komisija, joms skirdama beveik 150 mln. eurų baudą, t. y. pačią didžiausią baudą, skiriamą už vertikalų pažeidimą, ir sprendimo priėmimo dieną skirdama ketvirtą pagal dydį kada nors vienai įmonei už vieną pažeidimą skirtą baudą, pažeidė esminius procedūrinius reikalavimus, EB sutartį ir su jos taikymu susijusias teisės normas. Pasak ieškovių, bauda yra neteisėta, pirma, dėl to, kad jos suma akivaizdžiai neproporcinga, ir, antra, dėl to, kad atskiruose jos skaičiavimo etapuose yra trūkumų.
Visi ieškovių pateikti argumentai dėl baudos sumos nustatymo yra susiję, pirma, su pažeidimo sunkumu, antra, su dauginimo koeficiento taikymu siekiant atgrasyti, trečia, su pažeidimo trukme, ketvirta, su baudos padidinimu dėl sunkinančių aplinkybių, ir, penkta, su lengvinančiomis aplinkybėmis.
Prieš pradedant nagrinėti ieškovių nurodytus pagrindus reikia priminti, kad iš sprendimo 366–464 konstatuojamųjų dalių matyti, jog už pripažintus EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimus Komisija skyrė baudas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir kad baudų sumą, kaip ji aiškiai patvirtino, nustatė taikydama gairėse įtvirtintą metodą.
Nors gairės negali būti laikomos teisės aktu, kurio administracija privalo laikytis bet kuriuo atveju, vis dėlto jos nustato su administracijos veiksmais susijusią taisyklę, nuo kurios tam tikru atveju ji negali nukrypti nenurodydama priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą (žr. 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland et Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, C-397/03 P, Rink. p. I-4429, 91 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
1.
Dėl ieškovėms paskirtos preliminarios pradinės baudos nustatymo
Šalių argumentai
Ieškovės kaltina Komisiją, kad atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ji nustatė 23 mln. eurų dydžio pradinę baudą, ir šiuo atveju pateikia du pagrindus, susijusius su atitinkamai akivaizdžia vertinimo klaida ir motyvavimo nebuvimu.
Visų pirma ieškovės kaltina Komisiją, kad atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ji nustatė baudos dydį remdamasi „kiekvienos įmonės dalimi bendrame
Nintendo
žaidimų konsolių ir kortelių kiekyje, kuris buvo nupirktas su tikslu platinti EEE“. Precedento neturintis rėmimasis tokia informacija yra nepagrįstas ir netinkamas. Pirma, Komisijos taikomas metodas reikštų, kad minėta suma būtų didesnė, jei
Nintendo
būtų nusprendusi savo produktus platinti per jai visiškai priklausančias dukterines bendroves, arba mažesnė, jei savo produktų platinimą ji būtų patikėjusi nepriklausomiems platintojams, nors nėra jokio loginio ryšio tarp reliatyvios ir absoliučios pažeidimą darančios įmonės kaltės ir jos pačios pasirinktos produktų platinimo sistemos. Antra, taikant šį metodą visiškai nebūtų atsižvelgta į skirtingų arba tų pačių prekės ženklų gaminių platintojų konkurenciją. Šiuo atveju ieškovės atkreipia dėmesį, kad vaizdo žaidimų konsolių ir kortelių tiekimui yra būdinga didelė skirtingų prekės ženklų gaminių platintojų konkurencija. Galiausiai į
Nintendo
, kaip gamintojo, poziciją buvo atsižvelgta du kartus, nes į šią poziciją taip pat buvo atsižvelgta ir sunkinančių aplinkybių svarstymo stadijoje (sprendimo 229 konstatuojamoji dalis).
Papildomai ieškovės teigia, kad Komisija nemotyvavo arba bent jau nepakankamai motyvavo taikytą metodiką ir pagal ją nustatytą baudą. Jos mano, kad atsiliepime į ieškinį Komisijos pateikti paaiškinimai nėra pakankami, nes jie yra klaidingi ir prieštarauja tiek sprendime dėstomiems argumentams, tiek gairėms.
Šiuo atveju, pirma, ieškovės mano, kad Komisija nukrypo nuo sprendime dėstomų argumentų, atsiliepime į ieškinį teigdama, jog pradinė 23 mln. eurų suma atspindi tik vieną pažeidimo sunkumo aspektą, t. y.
Nintendo
dukterinių bendrovių ir klientų ryšius, o taikant dauginimo koeficientą atsižvelgta į kitą aspektą, t. y. į ieškovių, kaip gamintojo ir tiekėjo nepriklausomiems platintojams, vaidmenį. Sprendime teigiama, kad dauginimo koeficientas atspindi tik būtinybę atgrasyti įmones daryti pažeidimus, o 23 mln. eurų bauda skirta atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą.
Bet kuriuo atveju Komisijos atsiliepime į ieškinį išdėstyti argumentai yra klaidingi. Remiantis šiuo atsiliepimu į ieškinį galima suprasti, kad skirta bauda už vieną pažeidimo aspektą buvo grindžiama bauda, skirta už kitą pažeidimo aspektą, nors, atsižvelgiant į faktinių aplinkybių visumą, už kiekvieną šių aspektų galėjo būti apskaičiuotos atskiros baudos pagal pažeidimo sunkumą.
Antra, Komisija taip pat nukrypo nuo savo pačios gairių taikydama dauginimo koeficientą atgrasymo tikslu, kad būtų patikslintas pradinių už pažeidimo sunkumą skirtų baudų svertas, nors gairėse nustatytas aiškus skirtumas tarp svertų taikymo, siekiant atsižvelgti į faktinį kiekvienos įmonės nusikalstamų veiksmų, susijusių su keliomis šalimis, poveikį, ir nustatytos baudos už pažeidimo sunkumą tikslinimo, siekiant užtikrinti pakankamą atgrasomąjį poveikį.
Trečia, atsakydamos į Komisijos argumentą, kad pasinaudojo didele nuolaida už kartelius skiriamų baudų atžvilgiu, atsakovės pažymi, kad reikia iš esmės atskirti veiksmus, susijusius su horizontaliais ribojimais, nuo veiksmų, susijusių su vertikaliais ribojimais, nes šis skirtumas patvirtintas pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu tik horizontaliems ribojimams.
Komisija ginčija visus ieškovės pateiktus argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Remiantis sprendimu reikia daryti išvadą, kad Komisija šioje byloje nustatė atitinkamoms įmonėms skiriamų baudų sumą remdamasi įvairiais veiksniais pagal gairėse išdėstytą metodiką.
Iš tikrųjų Komisija visų pirma nurodė, kad, atsižvelgiant į bendro projekto pobūdį, jo poveikį rinkai ir į tai, kad juo buvo apribota lygiagreti prekyba visoje EEE, atitinkamos įmonės padarė labai sunkų EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą, už kurį baudžiama ne mažesne kaip 20 mln. eurų bauda pagal gairių 1 punkto A dalies, antrosios pastraipos trečią įtrauką (sprendimo 374–384 konstatuojamosios dalys).
Atsižvelgdama į tai, kad buvo kalbama tik apie vieną tęstinį pažeidimą, kurį darant dalyvavo kelios labai skirtingo dydžio įmonės, ji vėliau, remdamasi gairių 1 punkto A dalies trečiąja pastraipa, kiekvieną įmonę įvertino atskirai (žr. sprendimo 385–391 konstatuojamąsias dalis). Šiuo tikslu ji atsižvelgė į kiekvienos šalies dalį bendrame
Nintendo
žaidimų konsolių ir kortelių kiekyje, kuris buvo nupirktas su tikslu šiuos gaminius platinti EEE paskutiniaisiais pažeidimo metais, t. y. 1997 metais (žr. sprendimo 386 konstatuojamąją dalį).
Šiuo pagrindu nustatyta 23 mln. eurų
Nintendo
baudos „preliminari pradinė suma“ (žr. sprendimo 391 konstatuojamąją dalį). Galiausiai siekdama, kad bauda turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį, Komisija šią sumą padaugino iš trijų, atsižvelgdama ne tik į
Nintendo
dydį ir bendrus išteklius, bet ir į tai, kad ji yra aptariamų gaminių gamintoja. Taigi
Nintendo
skirta 69 mln. eurų pradinė bauda (sprendimo 392–396 konstatuojamosios dalys)
Remiantis šiais argumentais darytina išvada, kad, priešingai nei teigia ieškovės, Komisija rėmėsi ne tik kiekvienos šalies dalimi bendrame parduotų
Nintendo
konsolių ir kortelių kiekyje atitinkamais metais.
Be to, ieškovių argumentams pritarti negalima, net jeigu jais būtų siekiama sukritikuoti Komisijos rėmimąsi šiuo kiekiu, sprendimo 385–391 konstatuojamosiose dalyse pateikiant diferencijuotą vertinimą.
Iš tikrųjų svarbu atkreipti dėmesį į tai, kad, kaip Komisija nurodė sprendimo 385 konstatuojamojoje dalyje, diferencijuotu vertinimu siekiama atsižvelgti į konkrečią kiekvienos atitinkamos įmonės svarbą ir taip pat į realų su pažeidimu susijusių veiksmų poveikį būtent todėl, kad tuos pačius pažeidimus padariusios įmonės yra labai skirtingo dydžio.
Kalbant apie visas sutartis ir suderintus vertikalius veiksmus, kuriais buvo siekiama apriboti žaidimų konsolių ir kortelių lygiagretų eksportą, pažymėtina, kad šalių valdomos atitinkamos aptariamų produktų platinimo dalys reprezentuoja konkrečią kiekvienos įmonės svarbą ginčijamo platinimo sistemoje. Taigi Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos remdamasi minėtomis dalimis, kad atliktų diferencijuotą vertinimą, ir nustatydama preliminarias atitinkamoms įmonėms skirtinų baudų sumas.
Priešingai nei teigia ieškovės, Komisijos teiginiuose atsižvelgiama į tai, kad vaizdo žaidimų ir kortelių tiekimui būdinga didelė konkurencija tarp prekių ženklų. Iš tikrųjų svarbu priminti, kad, kaip nurodė Komisija, kiekvienos
Nintendo
produktus platinančios įmonės užimama rinkos dalimi buvo remiamasi paprasčiausia siekiant nustatyti santykinę kiekvienos jų atsakomybę dėl aptariamo pažeidimo. Taigi, kaip aiškiai matyti iš sprendimo (žr. 374 konstatuojamąją dalį), pažeidimo tikslas buvo būtent riboti konkurenciją
Nintendo
produktų platinimo lygmeniu. Todėl aplinkybė, kad žaidimų konsolių ir kortelių rinka labiau pasižymi didele skirtingų prekės ženklų konkurencija nei to paties prekės ženklo produktų platintojų konkurencija, net jei tai būtų įrodyta, nėra tas veiksnys, į kurį Komisija turi atsižvelgti nustatydama konkrečią preliminarią pradinę ieškovėms skirtos baudos sumą.
Tai, kad Komisija iki šiol niekada nesirėmė ginčijamais duomenimis skirstydama į kategorijas darant vieną pažeidimą dalyvavusias įmones, galima paaiškinti tuo, kad tai yra pirmas kartas, kai ji numatė, kaip, beje, ir patvirtino savo procesiniuose dokumentuose, tokį skirstymą sprendime, kur kalbama apie vertikalius veiksmus.
Dėl kaltinimo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu, reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika darytina išvada, jog, kalbant apie baudų nustatymą už konkurencijos teisės pažeidimus, Komisija įvykdo pareigą motyvuoti sprendime nurodydama vertinimo kriterijus, kuriais vadovaudamasi ji nustato padaryto pažeidimo sunkumą ir trukmę, nes ji neprivalo jame pateikti išsamesnio paaiškinimo ar duomenų, susijusių su baudos apskaičiavimo metodu (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C-279/98 P, Rink. p. I-9693, 38–47 punktus ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T-191/98, T-212/98–T-214/98, Rink. p. II-3275, 1522 punktą).
Šiuo atveju remiantis išdėstytais argumentais reikia daryti išvadą, kad Komisija pakankamai išdėstė atskirus baudų sumos nustatymo etapus atsižvelgdama į sunkumą ir taip įvykdė pareigą motyvuoti.
Todėl visi kaltinimai dėl preliminarios pradinės baudos sumos nustatymo, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, turi būti atmesti.
2.
Dėl ieškovėms paskirtos preliminarios pradinės baudos sumos padidinimo, kad būtų užtikrintas pakankamas atgrasomasis poveikis
Ieškovės ginčija ne tik tai, kad Komisija tris kartus padidino preliminarią pradinę baudos sumą tam, kad ji turėtų atgrasomąjį poveikį, bet ir patį baudos padidinimo šiuo tikslu principą. Šiuo atveju ieškovės nurodo du pagrindus, susijusius, pirma, su akivaizdžia teisės klaida, su proporcingumo ir
non bis in idem
principų bei teisės į gynybą pažeidimu ir su nesuderinamumu su ankstesne Komisijos sprendimų priėmimo praktika, ir, antra, su nemotyvavimu, vienodo požiūrio principo pažeidimu ir su klaidingu gairėse nurodytos metodikos taikymu.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su akivaizdžia teisės klaida, su proporcingumo ir „non bis in idem“ principų bei teisės į gynybą pažeidimu ir su nesuderinamumu su ankstesne Komisijos sprendimų priėmimo praktika
Šalių argumentai
Pirma, ieškovės teigia, kad dėl to, jog nebuvo būtina taikyti dauginimo koeficientą siekiant užtikrinti, kad jos ateityje laikysis Bendrijos teisės, Komisija pažeidė proporcingumo principą.
Pasak jų, prieš taikydama dauginimo koeficientą baudos atgrasomajam poveikiui užtikrinti Komisija privalo išnagrinėti, ar yra pavojus, kad jei nebus taikomas tas koeficientas, pažeidėjas ir vėl pažeis konkurencijos taisykles. Šiuo atveju nei pranešime apie kaltinimus, nei sprendime niekaip neužsimenama, kad ieškovės keltų tokį pavojų. Netgi atvirkščiai, Komisija pati pranešime apie kaltinimus ir sprendime (95 konstatuojamoji dalis) pripažino, jog „
Nintendo
taip pat ėmėsi įtinkinamų priemonių, kad ateityje būtų laikomasi Bendrijos teisės“. Šiuo klausimu ieškovės primena, kad jos ėmėsi daugelio priemonių, t. y. savanoriškai prisipažino ir 1997 m. gruodžio mėn. nutraukė su pažeidimu susijusius veiksmus, visiškai bendradarbiavo su Komisija, išmokėjo kompensacijas trečiosioms šalims, su savo platintojais sudarė neišskirtinio platinimo sutartis ir pasaulio mastu įgyvendino konkurencijos teisės laikymosi programą.
Kalbėdamos apie Komisijos atsiliepime į ieškinį daromą skirtumą tarp bendro atgrasymo ir konkretaus atgrasymo bei apie argumentą, kad dauginimo koeficientas gali būti pateisinamas tik pirmuoju atveju, ieškovės teigia, kad toks argumentas prieštarauja gairėms ir ankstesnei Komisijos sprendimų priėmimo praktikai. Komisijos minimoje byloje „Neizoliuoti vamzdžiai“, tokiu koeficiento taikymu siekiama, kad
ABB Asea Brown Boveri Ltd
(toliau – ABB) nebekartotų pažeidimo (1998 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimo 1999/60/EB, susijusio su (EB 81) straipsnio taikymo procedūra (IV/35.691/E-4 –
Neizoliuoti vamzdžiai
)
OL L 24, 1999, p. 1
) 168 konstatuojamoji dalis). Be to, priešingai nei teigia Komisija, ta byla nėra tinkamas precedentas, kuriuo vadovaujantis nustatomas koeficientas konkurencijos teisės laikymosi programą priėmusiai įmonei, dėl to, kad Komisija aiškiai išreiškė abejonę dėl ankstesnės
ABB
programos veiksmingumo (minėto sprendimo
Neizoliuoti vamzdžiai
172 konstatuojamoji dalis).
Antra, ieškovės teigia, kad Komisija, byloje dėl vertikalaus pobūdžio apribojimų pirmą kartą taikydama dauginimo koeficientą atgrasymo tikslais, nukrypo nuo ankstesnės praktikos.
Taigi ieškovės primena, kad šioje byloje Komisija, grįsdama dauginimo koeficiento taikymą tam, kad būtų užtikrintas baudos atgrasomasis poveikis, rėmėsi, pirma,
Nintendo
dydžiu ir, antra, tuo, kad ji yra gamintoja. Tačiau ankstesnėse bylose dėl vertikalaus pobūdžio pažeidimų gamintojams nebuvo taikomas joks koeficientas siekiant atgrasyti, nepaisant to, kad kiekvienoje šių bylų minėtiems gamintojams buvo paskirtos baudos, ir to, kad beveik visos nubaustos įmonės buvo kelis kartus didesnės už ieškoves. Toks atvejis buvo bylose „Volkswagen I“ ir „Volkswagen II“, „Mercedes Benz“ ir „Opel“ (atitinkamai 1998 m. sausio 28 d. Komisijos sprendimas 98/273/EB, susijęs su (EB 81) straipsnio taikymo procedūra (IV/35.733 –
VW
) (
OL L 124, p. 60
); 2001 m. birželio 29 d. Komisijos sprendimas 2001/711/EB, susijęs su (EB 81) straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/F-2/36.693 –
Volkswagen
) (
OL L 262, p. 14
); 2001 m. spalio 10 d. Komisijos sprendimas 2002/758/EB, susijęs su (EB 81) straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/36.264 –
Mercedes-Benz
) (
OL L 257, 2002, p. 1
) ir 2000 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimas 2001/146/EB, susijęs su (EB 81) straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/36.653 –
Opel
) (
OL L 59, 2001, p. 1
). Be to, nė viena tų bylų šalimis buvusių įmonių savanoriškai nenutraukė pažeidimo arba visiškai nebendradarbiavo su Komisija. Kai kurios tų įmonių pažeidimą darė net ne pirmą kartą.
Atsakydamos į Komisijos teiginį, kad dauginimo koeficientą dėl atgrasymo reikia taikyti tik tose bylose, kuriose baudžiamos kelios šalys, ieškovės atkreipia dėmesį, kad pagrindas, kuriuo šioje byloje pateisinamas tokio koeficiento taikymas, t. y.
Nintendo
dydis ir gamintojos statusas, yra bendras byloms, kuriose yra viena ar kelios šalys. Todėl Komisijos siūlomas požiūris yra neracionalus ir diskriminacinis.
Į Komisijos argumentą, kad dauginimo koeficiento taikymas siekiant atgrasyti yra pateisinamas būtinybe skirti mažą preliminarią baudos sumą tam, jog nebūtų nubaustos kitos šalys, visų pirma mažieji platintojai, ieškovės atsako, kad sprendime nepateiktas joks tiesioginis teisinis ar matematinis ryšys tarp
Nintendo
nustatytos sumos už pažeidimo sunkumą ir sumos, kuri nustatyta platintojams už pažeidimo sunkumą. Bet kuriuo atveju Komisija nebuvo priversta padidinti mažiesiems platintojams skirtos baudos už pažeidimo sunkumą vien dėl to, kad
Nintendo
ji nustatė didesnę baudą.
Trečia, ieškovės teigia, kad sprendimo 395 konstatuojamojoje dalyje atsižvelgdama į
Nintendo
, kaip aptariamų produktų gamintojos, statusą tam, jog pritaikytų dauginimo koeficientą atgrasymo tikslais, Komisija rėmėsi netinkamu pagrindu ir taip padarė akivaizdžią teisės klaidą.
Šiuo atveju 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
(100/80–103/80, Rink. p. 1825, 75 punktas) nėra tinkamas precedentas. Iš tikrųjų tame sprendime Teisingumo Teismas nemano, kad vien dėl to, jog įmonė yra gamintoja, galima pagrįsti baudos sumos padidinimą. Teisingumo Teismas nusprendė, kad apskaičiuojant baudos sumą reikia atsižvelgti į vaidmenį, kurį atlieka gamintojas darant pažeidimą, o ne į tai, kad jis yra gamintojas. Be to, minėto sprendimo 75 punktas, kuriuo remiasi Komisija, susijęs ne su baudos sumos apskaičiavimu, o su klausimu, ar gamintojas kartu su savo platintojais dalyvavo darant vertikalų pažeidimą.
Bet kuriuo atveju, pasak ieškovių, tai, kad
Nintendo
yra aptariamų produktų gamintoja, nereiškia, jog ji labiau nei bet kuri kita šalis turėtų būti linkusi ateityje pažeisti konkurencijos teisę.
Ketvirta, ieškovės mano, kad Komisija pažeidė
non bis in idem
principą dėl to, kad atsižvelgė į
Nintendo
, kaip gamintojos, statusą, ne tik kai didino baudą atgrasymo tikslais, bet ir ją didindama dėl sunkinančių aplinkybių, susijusių su pažeidimo organizatorės ir kurstytojos vaidmeniu, kurį atliko
Nintendo
. Jos teigia, kad vertikalaus pažeidimo atveju gamintojo ir organizatoriaus vaidmenys sutampa. Gamintojas atlieka pagrindinį vaidmenį paskirdamas platintojus, nustatydamas sąlygas, kuriomis jiems bus tiekiami produktai, ir su kiekvienu iš jų palaikydamas nuolatinius prekybos santykius. Todėl bet kuris gamintojas, susijęs su vertikaliu pažeidimu, kuriame dalyvauja ir jo platintojai, atlieka pagrindinį vaidmenį.
Penkta, ieškovės mano, kad Komisija pažeidė jų teises į gynybą, pranešime apie kaltinimus nenurodydama ketinimo taikyti dauginimo koeficientą atgrasymo tikslais. Jos visų pirma atkreipia dėmesį, jog byloje
Neizoliuoti vamzdžiai
Komisija konkrečiai informavo
ABB
, kad bus atsižvelgta į būtinybę užtikrinti, jog bauda turėtų atgrasomąjį poveikį (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T-31/99, Rink. p. II-1881, 64 ir 83 punktai).
Komisija nesutinka su visais ieškovių pateiktais kaltinimais.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Komisijos diskrecija taikyti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl neatsargumo pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį arba EB 82 straipsnį, yra viena iš Komisijai suteiktų priemonių, leidžiančių įgyvendinti jai Bendrijos teisėje pavestą priežiūros funkciją. Ši funkcija apima pareigą vykdyti bendrą politiką, siekiant taikyti konkurencijos teisei Sutartyje įtvirtintus principus ir atitinkamai reguliuoti įmonių elgesį (65 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
1055 punktas ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T-43/02, Rink. p. II-3435, 297 punktas).
Iš to matyti, kad Komisija turi diskreciją spręsti apie baudos dydį, siekdama sustiprinti atgrasomąjį poveikį, kai konkretaus tipo pažeidimai vis dar gana dažni, nors jų neteisėtumas buvo nustatytas nuo Bendrijos konkurencijos politikos pradžios, dėl naudos, kurią iš to gali gauti tam tikros suinteresuotos įmonės (65 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
108 punktas ir 70 punkte minėto sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
298 punktas). Kadangi atgrasymo tikslas yra susijęs su įmonių veiksmais Bendrijoje arba EEE, atgrasymo veiksnys yra vertinamas atsižvelgiant į daug aspektų, o ne vien į konkrečią atitinkamos įmonės situaciją (2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C-289/04 P, Rink. p. I-5859, 23 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 70 punkte minėto sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
300 punktą).
Vertindama būtinybę didinti baudas su tikslu užtikrinti atgrasomąjį jų poveikį Komisija taip pat neprivalo vertinti tikimybės, kad aptariamos įmonės kartos pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
,
T-101/05 ir T-111/05, Rink. p. II-4949
, 47 punktą).
Šiuo atveju ieškovės negali teigti, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą dėl to, kad ji galėjo didinti baudos sumą, siekdama užtikrinti jos atgrasomąjį poveikį tik tuo atveju, jei egzistuotų pavojus, kad atitinkamos įmonės vėl gali pažeisti konkurencijos teisės reikalavimus. Kaip pažymėjo Komisija, atgrasomasis poveikis taikomas ne tik konkrečiai sprendime, kuriuo skiriamos baudos, nurodytoms įmonėms. Panašaus dydžio ir tokius pačius išteklius turinčias įmones taip pat reikia skatinti susilaikyti nuo panašių konkurencijos teisės normų pažeidimo.
Ieškovių taikytos prevencinės priemonės, kaip antai Bendrijos konkurencijos teisės laikymosi programa, bendradarbiavimas per administracinę procedūrą ir kompensacijos, kurias jos išmokėjo trečiosioms šalims, neturi įtakos padaryto pažeidimo realumui ir į jas neturi būti atsižvelgta pažeidimo sunkumo vertinimo stadijoje. Jei reikia, į šias aplinkybes gali būti atsižvelgta nustatant lengvinančias aplinkybes.
Kalbant apie kaltinimą, kad Komisija nukrypo nuo ankstesnės politikos, nes iki šiol joks vertikalų pažeidimą dariusioms šalims skirtų baudų didinimas nebuvo taikomas siekiant atgrasyti, pakanka priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisijos sprendimų priėmimo praktika negali būti teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje, ir sprendimai, susiję su kitomis bylomis dėl diskriminacijos buvimo, yra tik papildomas rodiklis, mat mažai tikėtina, kad bylų aplinkybės, kaip antai rinkos, prekės, įmonės ir aptariami laikotarpiai, bus tapačios (2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, C-167/04 P, Rink. p. I-8935, 201 ir 205 punktai ir 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, C-76/06 P, Rink. p. I-4405, 60 punktas).
Be to, būtina pabrėžti, jog minėtos įmonės turi visų pirma žinoti, kad bet kuriuo momentu yra galimybė, jog Komisija gali nuspręsti padidinti baudų sumą anksčiau taikytos baudos sumos atžvilgiu (75 punkte minėto sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
61 punktas).
Todėl kaltinimas, susijęs su nesuderinamumu su ankstesne Komisijos praktika, turi būti atmestas.
Be to, negalima pritarti ir teiginiui, kad Komisija, didindama baudos sumą atgrasymo tikslais, padarė teisės klaidą, nes rėmėsi faktu, jog
Nintendo
yra aptariamų produktų gamintoja.
Iš tikrųjų, jei įmonių dydis paprastai yra vienas aspektų, į kurį reikia atsižvelgti nustatant baudos sumą, tai nereiškia, kad negalima atsižvelgti į kitus aspektus, siekiant baudai suteikti pakankamą atgrasomąjį poveikį. Tokiu atveju produktų gamintojo statusas vertikalių pažeidimų atveju gali būti susijęs, kaip ir įmonės dydis, su aspektu, liudijančiu apie jos realų gebėjimą padaryti didelės žalos konkurencijai. Iš tikrųjų tokiu atveju aptariamų produktų gamintojas, atliekantis pagrindinį vaidmenį minėtų produktų platinimo sistemoje, turi įrodyti, kad yra ypač atsargus, ir įsitikinti, kad sudarydamas platinimo sutartis jis laikosi konkurencijos taisyklių.
Todėl nustatydama tokią baudos sumą, kuri užtikrina pakankamą atgrasomąjį poveikį, Komisija, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, galėjo atsižvelgti į tai, kad
Nintendo
, kaip gamintoja, užėmė išskirtinę vietą ginčijamo platinimo sistemoje.
Siekdamos paneigti šį vertinimą, ieškovės negali teigti, kad aptariamų produktų gamintoja nėra labiau nei kitos įmonės linkusi ateityje pažeisti konkurencijos teisės normas. Be to, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 72 punkte, baudos didinimas atgrasymo tikslais nesusijęs su tikimybe, kad aptariamos įmonės vėl padarys pažeidimą.
Kalbant apie ieškovių teiginį, kad Komisija pažeidė
non bis in idem
principą atsižvelgdama į jų turimą gamintojos statusą ne tik didindama baudą atgrasymo tikslais, bet ir vertindama sunkinančias aplinkybes, visų pirma būtina pabrėžti, kad šiuo atveju tas principas netaikomas. Iš tikrųjų, remiantis minėtu principu, draudžiama daugiau nei vieną kartą bausti tą patį asmenį už tą patį neteisėtą veiksmą (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123, 338 punktas). Taigi ieškovės nebuvo du kartus nubaustos už tuos pačius veiksmus.
Priešingai nei teigia ieškovės, bet kuriuo atveju Komisija, vertindama sunkinančias aplinkybes, atsižvelgė ne į objektyvų kriterijų, kad
Nintendo
yra aptariamų produktų gamintoja, bet į tai, kad ji yra pažeidimo organizatorė ir kurstytoja, o tai yra susiję su subjektyviu kriterijumi, pagal kurį vertinamas jos vaidmuo darant aptariamą pažeidimą. Siekiant pakeisti šią išvadą, negalima teigti, kad vertikalių pažeidimų atvejais organizatoriaus vaidmenį būtinai atlieka aptariamų produktų gamintojas. Iš tikrųjų jokiu būdu negalima atmesti galimybės, kad vertikalų pažeidimą inicijuoja įmonė, kurį yra aptariamų produktų platintoja, o ne gamintoja.
Galiausiai kalbant apie kaltinimą, susijusį su tuo, jog Komisija pranešime apie kaltinimus nenurodė ketinimo didinti atsakovėms skirtas baudas, kad būtų užtikrintas pakankamas atgrasomasis jų poveikis, reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija laikosi pareigos paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jei ji pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo, kad spręs klausimą, ar tam tikroms įmonėms turi būti skirtos baudos, ir pateikia baudai galinčias daryti įtaką pagrindines faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, įtariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę bei tai, ar pažeidimas buvo padarytas tyčia, ar dėl neatsargumo. Tai padariusi, ji suteikia joms būtinus pagrindus gynybai ne tik dėl paties pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos skyrimo (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T-23/99, Rink. p. II-1705, 199 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 65 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
21 punktą).
Darytina išvada, kad, kalbant apie baudų dydžio nustatymą, atitinkamų įmonių teises į gynybą Komisijoje užtikrina galimybė pateikti pastabas dėl pažeidimo trukmės, sunkumo ir veiksmų, kuriais jos kaltinamos, antikonkurencinio pobūdžio. Be to, įmonės turi papildomą garantiją dėl baudos dydžio nustatymo, nes Pirmosios instancijos teismui suteikiama neribota kompetencija ir, svarbiausia, galimybė panaikinti arba sumažinti baudą pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį (84 punkte minėto sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
200 punktas).
Šiuo atveju Komisija pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodė pagrindinius kriterijus, į kuriuos ji numato atsižvelgti nustatydama baudų sumą ir kurie susiję ne tik su pažeidimo sunkumu ir jo trukme (pranešimo apie kaltinimus 353–360 punktai), bet ir su kitais kriterijais (pranešimo apie kaltinimus 361 punktas).
Tai, jog Komisija nenurodė galimybės taikyti dauginimo koeficientą, kad užtikrintų ieškovėms skirtų baudų atgrasomąjį poveikį, nėra pastarųjų teisės į gynybą pažeidimas. Iš tikrųjų, remiantis gairėmis, baudų atgrasomoji reikšmė yra vienas iš veiksnių, kuriais remiantis turi būti nustatytas pažeidimų sunkumas (1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C-219/95 P, Rink. p. I-4411, 33 punktas ir 72 punkte minėto sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
45 punktas). Negalima reikalauti, kad pranešimo apie kaltinimus stadijoje Komisija išsamiau nurodytų visus kriterijus, kuriais ji ketina remtis nustatydama baudų sumą.
Todėl kaltinimas, susijęs su teisės į gynybą pažeidimu, taip pat turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šis pagrindas yra nepagrįstas.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu ir pareigos motyvuoti nesilaikymu bei su klaidingu gairėse išdėstytos metodikos taikymu
Šalių argumentai
Visų pirma ieškovės teigia, jog pradinei baudos sumai taikydama dauginimo koeficientą 3 tam, kad būtų užtikrintas atgrasomasis jos poveikis, Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą. Iš tikrųjų ieškovėms nustatytai baudos sumai taikytas dauginimo koeficientas atgrasymo tikslais turėjo būti lygus ar bent labai nesiskirti nuo
John Menzies
taikyto dauginimo koeficiento 1,25, nes
Nintendo
pagal apyvartą yra daugiau kaip dvidešimt kartų mažesnė už
Itochu
, tačiau tik du kartus didesnė už
John Menzies
. Šiuo atveju ieškovėms skirtos baudos didinimas atgrasymo tikslais proporcingai yra toks pats kaip ir Itochu atveju bei aštuonis kartus didesnis nei
John Menzies
taikomas didinimas. Absoliučiais skaičiais šis didinimas yra 57 kartus didesnis už
John Menzies
nustatytą didinimą.
Antra, ieškovės teigia, kad dauginimo koeficiento taikymas atgrasymo tikslais lėmė bendrą joms skirtos baudos sumos padidėjimą 99,6 mln. eurų. Šiuo aspektu jos teigia, kad nepaaiškindama, dėl kokių priežasčių joms turėjo būti taikomas dauginimo koeficientas 3 ir dėl ko toks padidinimas buvo būtinas, nors
John Menzies
atveju nuspręsta, kad padidinimas 1,73 mln. eurų yra pakankamas, Komisija neįvykdė pareigos motyvuoti.
Atsakydamos į Komisijos argumentą, jog ieškovėms skirtos baudos didinimo atgrasymo tikslais ir
John Menzies
skirtos baudos skirtumas paaiškinamas tuo, kad
Nintendo
yra aptariamų produktų gamintoja, ieškovės teigia, jog baudų didinimas atgrasymo tikslais turėtų būti grindžiamas ne įmonių užimama vieta ekonominėje grandinėje, o būtinybe užtikrinti, kad ateityje bus laikomasi konkurencijos teisės normų.
Galiausiai ieškovės mano, kad Komisija, taikydama dauginimo koeficientą atgrasymo tikslais, nesilaikė gairių antroje baudos apskaičiavimo stadijoje. Pasak jų, Komisija turi tikrinti, ar bauda turi pakankamą atgrasomąjį poveikį, tik atsižvelgdama į galutinę baudos sumą, t. y. po jos padidinimo atsižvelgiant į pažeidimo trukmę ir sunkinančias aplinkybes.
Komisija prašo atmesi visus ieškovių keliamus kaltinimus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kalbant, visų pirma, apie teiginį, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes joms taikytas dauginimo koeficientas turėjo būti toks pats kaip ir taikytasis
John Menzies
, t. y. koeficientas 1,25, o ne 3, reikia priminti, kad pagal vienodo požiūrio principą Komisija negali panašių situacijų vertinti skirtingai arba skirtingų situacijų vertinti vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pagrįstas (žr. 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T-38/02, Rink. p. II-4407, 453 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tenka konstatuoti, kad
Nintendo
ir
John Menzies
yra visiškai skirtingose padėtyse: ne tik joms priklausančios aptariamų produktų pardavimo dalys yra visiškai skirtingos (atitinkamai (konfidencialu) (
)% ir (konfidencialu)%), bet ir jų padėtis platinimo sistemoje (atitinkamai gamintojas ir didelis išskirtinis platintojas) nepalyginamos. Taigi siekdama užtikrinti baudų atgrasomąjį poveikį Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo.
Kalbant apie kaltinimą, susijusį su pareigos motyvuoti pažeidimu, pakanka priminti, kad, atsižvelgiant į reikalavimus dėl pareigos motyvuoti dėl baudų skyrimo priimtus sprendimus (žr. šio sprendimo 53 punktą) ir atsižvelgiant į 392–396 konstatuojamąsias dalis, sprendime pateiktas pakankamas skirtos baudos atgrasomojo poveikio motyvavimas.
Galiausiai negalima pritarti teiginiui, kad Komisija nesilaikė gairių, nes padidinimas atgrasymo tikslais turėjo būti taikomas galutinėje baudų nustatymo stadijoje.
Šis kaltinimas susijęs su klaidingu gairių aiškinimu. Iš tikrųjų atgrasymo tikslas nurodytas gairių 1 punkto A dalyje, kur teigiama, kad „<…> būtina <…> nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atrasantį poveikį“. Kaip Pirmosios instancijos teismas jau yra pažymėjęs, būtinybė užtikrinti tokį poveikį yra bendras reikalavimas, kuriuo Komisija turi vadovautis per visą baudos apskaičiavimo procedūrą, ir jis nereiškia, kad šis skaičiavimas būtinai turi būti būdingas konkrečiam etapui, per kurį bendrai vertinamos visos aplinkybės, susijusios su šio tikslo įgyvendinimu (žr. šio sprendimo 72 punkte minėto sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
48 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Remiantis šiais argumentais pagrindai dėl pradinės sumos nustatymo, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, turi būti atmesti.
3.
Dėl pradinės baudos sumos padidinimo atsižvelgiant į pažeidimo trukmę
Ieškinyje ieškovės pateikė du pagrindus dėl baudos didinimo atsižvelgiant į trukmę, kurie grindžiami, pirma, akivaizdžia vertinimo klaida, teisės klaida ir motyvavimo nebuvimu, nes Komisija padidino baudą 10% už kiekvienus pažeidimo metus, ir, antra, teisės klaida, nes bauda buvo padidinta už pirmus dalyvavimo darant pažeidimą metus.
Kadangi ieškovės pareiškė atsiimančios antrąjį pagrindą (žr. šio sprendimo 26 punktą), toliau bus nagrinėjamas tik pirmasis pagrindas.
Šalių argumentai
Pirma, ieškovės teigia, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo ir teisės klaidą taikydama didžiausią 10% padidinimą už kiekvienus nepertraukiamus dalyvavimo darant pažeidimą metus, t. y. iš viso baudą padidino 65%.
Pasak ieškovių, toks požiūris būtų tinkamas tik tuo atveju, jei pažeidimo sunkumas kiekvienais metais būtų vienodas. Tačiau šiuo atveju taip nebuvo. Iš tikrųjų, remiantis sprendimu, pažeidimo intensyvumas, poveikis ir geografinis išplitimas keitėsi laiko atžvilgiu. Taigi pažeidimas buvo ne toks sunkus ketverių metų ir trijų mėnesių laikotarpiu nuo 1991 m. sausio iki 1995 m. kovo, kaip dviejų metų ir aštuonių mėnesių laikotarpiu nuo 1995 m. balandžio iki 1997 m. gruodžio. Be to, Komisija neatsižvelgė į šiuo klausimu atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovių pateiktą prašymą.
Ieškovės taip pat teigia, kad taikydama didžiausią 10% padidinimą už kiekvienus visus dalyvavimo darant pažeidimą metus Komisija nukrypo nuo praktikos, kurią iki šiol taikė nustatydama baudas už ilgos trukmės vertikalius pažeidimus, o pagal tą praktiką toks padidinimas taikytas tik tais metais, kuriais pažeidimas buvo pats sunkiausias. Pavyzdžiui, byloje Komisija didžiausią 10% padidinimą taikė tik už ketverius metus, kuriais pažeidimas buvo pats intensyviausias, nors iš viso dešimt metų trukęs pažeidimas darė poveikį lygiagrečiai prekybai visu šiuo laikotarpiu.
Antra, Komisija nemotyvavo arba netinkamai motyvavo tokį skirtumą ankstesnės politikos ir praktikos atžvilgiu.
Trečia, atsakydamos į Komisijos paaiškinimą, kad didžiausias 10% padidinimas grindžiamas labai sunkiu pažeidimo pobūdžiu visose jo vykdymo stadijose, ieškovės teigia, kad pagal gaires į labai sunkų pažeidimo pobūdį reikia atsižvelgti tik pradinės baudos už sunkumą nustatymo momentu (gairių 1 punkto A dalis).
Galiausiai dėl Komisijos argumento, kad didžiausias padidinimas, atsižvelgiant į trukmę, buvo reikalingas siekiant kompensuoti santykinai mažą sumą, nustatytą įvertinus pažeidimo sunkumą, ieškovės teigia, kad toks argumentas prieštarauja gairėms ir todėl tris kartus atsižvelgta į sunkumą, pirma, nustatant 23 mln. eurų pradinę baudos sumą už pažeidimo sunkumą, antra, taikant dauginimo koeficientą siekiant atgrasyti, kuris, pasak Komisijos, taip pat susijęs su pažeidimo sunkumu, ir, trečia, taikant didžiausią 10% padidinimą atsižvelgiant į pažeidimo trukmę, siekiant kompensuoti iš pradžių nustatytą per mažą sumą.
Komisija ginčija visų šių argumentų pagrįstumą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Remiantis gairių 1 punkto B dalimi, ilgos trukmės pažeidimų (daugiau kaip penkeri metai) atvejais Komisija turi galimybę už pažeidimo sunkumą nustatytą baudą didinti iki 10% per metus.
Šioje byloje sprendimo 397 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad ieškovių padaryto pažeidimo trukmė yra šešeri metai ir vienuolika mėnesių, t. y. ilgos trukmės pažeidimas pagal gaires, ir dėl pažeidimo trukmės baudą padidino 65%. Taigi Komisija laikėsi savo pačios gairėse nustatytų taisyklių. Be to, atsižvelgiant į pažeidimo trukmę šioje byloje, šis padidinimas 65% nėra akivaizdžiai neproporcingas.
Tai, kad Komisija suteikė sau galimybę taikyti didinimą iki 10% už kiekvienus pažeidimo metus, jos niekaip neįpareigoja nustatyti šį koeficientą atsižvelgiant į pažeidimo intensyvumą arba į skirtingą kiekvieno pažeidėjo daromo pažeidimo laipsnį.
Todėl negalima pritarti teiginiui, kad atsižvelgdama į tai, jog pažeidimo intensyvumas ir sunkumas buvo labai skirtingas, Komisija turėjo nustatyti kur kas mažesnį dauginimo koeficientą bent už dalį nustatyto laikotarpio. Iš tikrųjų baudos didinimas atsižvelgiant į trukmę gali būti grindžiamas ne tik prielaida, kad egzistuoja tiesioginis ryšys tarp trukmės ir padidėjusios žalos, kuri daroma konkurencijos normose nurodytiems Bendrijos tikslams (2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją
,
T-202/98, T-204/98 ir T-207/98, Rink. p. II-2035
, 106 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T-203/01, Rink. p. II-4071, 278 punktas).
Priešingai nei teigia ieškovės, Komisija savo atsakyme niekaip nenurodė, kad didžiausias baudos padidinimas dėl trukmės yra reikalingas santykinai mažai už pažeidimo sunkumą nustatytai sumai kompensuoti; jame ji tik teigia, kad atsižvelgė į pažeidimo sunkumo kaitą, nustatydama pradinę baudos sumą už pažeidimo sunkumą.
Dėl ieškovių daromos nuorodos į anksčiau priimtus Komisijos sprendimus, visų pirma byloje
Volkswagen I
, reikia priminti, kad Komisijos sprendimų praktika negali būti teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje (žr. šio sprendimo 75 punkte nurodytą teismų praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisija neprivalėjo aiškinti, kodėl šioje byloje taikomas dauginimo koeficientas dėl pažeidimo trukmės skiriasi nuo ankstesniuose sprendimuose nustatyto koeficiento. Šiuo atveju Komisija nepažeidė pareigos motyvuoti pagal EB 253 straipsnį.
Remiantis šiais argumentais darytina išvada, kad pagrindas dėl baudos sumos padidinimo už pažeidimo trukmę turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
4.
Dėl ieškovėms skirtos baudos sumos padidinimo atsižvelgiant į sunkinančias aplinkybes
Dėl atsižvelgimo į kartelio organizatoriaus ir kurstytojo vaidmenį
Ieškovės nesutinka su tuo, kad Komisija joms priskyrė pažeidimo organizatorių ir kurstytojų vaidmenį. Šiuo klausimu jos pateikia du pagrindus, susijusius, pirma, su akivaizdžia vertinimo bei teisės klaida ir, antra, su nesuderinamumu su ankstesne Komisijos sprendimų praktika bei su nediskriminavimo principo ir pareigos motyvuoti pažeidimu.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida ir su teisės klaida, ieškovėms priskiriant pažeidimo organizatorių ir kurstytojų vaidmenį
— Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo ir teisės klaidą nuspręsdama, kad jų atliekamas vaidmuo darant pažeidimą yra sunkinanti aplinkybė, ir dėl to padidindama baudos sumą.
Šiuo klausimu jos visų pirma primena, kad vertikalių pažeidimų atveju gamintojo ir organizatoriaus vaidmenys praktiškai sutampa. Ieškovės teigia, kad tam, jog įmonės atliekamas vaidmuo būtų sunkinanti aplinkybė, reikia, kad pažeidimas arba įmonės dalyvavimas darant tą pažeidimą dėl jos atliekamo vaidmens būtų sunkesnis nei tuo atveju, jei ta įmonė nedalyvautų darant pažeidimą kaip organizatorė.
Šiuo atveju sprendime niekaip nenurodoma, kad
Nintendo
atliekamas vaidmuo, pirma, buvo svarbesnis už jos, kaip gamintojos, vaidmenį, ir, antra, kad dėl jo pažeidimas pasunkėjo.
Konkrečiai kalbant, sprendimo 228–238 konstatuojamosiose dalyse išdėstytos
Nintendo
, kaip kartelio organizatorės ir kurstytojos, vaidmenį liudijančios faktinės aplinkybės yra susijusios su trimis veiksmų rūšimis, t. y. „kontrolė“, „įgyvendinimas“ ir pažeidimo „laikymasis“. „Kontrolė“ reiškia lygiagrečios prekybos kontrolę, o „laikymasis“ susijęs su tuo, kad
NOE
tuo metu siekė kitų
Nintendo
grupės įmonių paramos. Taigi dėl nė vienos šio elgesio kategorijos pažeidimas arba jį darant
Nintendo
atliekamas vaidmuo nepasidarė sunkesnis. Kalbant apie pažeidimo „įgyvendinimą“, pažymėtina, kad su juo susijusios sprendimo 237 konstatuojamojoje dalyje išdėstytos faktinės aplinkybės įrodo, jog
Nintendo
didelę įtaką darė nepriklausomi platintojai. Šios faktinės aplinkybės turi būti bent iš dalies analizuojamos kaip reakcija į platintojų keliamus reikalavimus, o ne kaip „kraštutinis pažeidimo organizavimo ir įgyvendinimo atvejis“, kaip teigia Komisija atsiliepime į ieškinį.
Galiausiai dublike ieškovės pabrėžia, kad Komisija remėsi savo sprendimų praktika bylose, susijusiose su horizontaliaisiais karteliais. Taip Komisija sutinka, kad ieškovės turi būti laikomos dalyvavusiomis kartelyje, nors ji atsisakė joms taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Komisija ginčija visus ieškovių pateiktus argumentus.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikėtų pažymėti, kad atsižvelgimas į vadovaujantį vaidmenį atitinka teismų praktiką ir gaires.
Kaip matyti iš teismų praktikos, jei pažeidimą padarė kelios įmonės, nustatant baudos dydį turi būti išnagrinėtas kiekvienos iš jų dalyvavimo darant pažeidimą sunkumas (1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 623 punktas), t. y. visų pirma turi būti nustatytas kiekvienos jų vaidmuo darant pažeidimą jų dalyvavimo laikotarpiu (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C-49/92 P, Rink. p. I-4125, 150 punktą). Todėl darytina išvada, kad apskaičiuojant baudą turi būti atsižvelgiama į vienos ar kelių įmonių „vadovaujantį“ vaidmenį kartelyje, jei tokį vaidmenį atlikusios įmonės dėl to turi prisiimti išskirtinę atsakomybę kitų įmonių atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją
96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369 57 ir 58 punktus; 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, C-298/98 P, Rink. p. I-10157, 45 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T-347/94, Rink. p. II-1751, 291 punktą).
Gairių 2 punkte „Sunkinančios aplinkybės“ pateikiamas nebaigtinis aplinkybių, kurioms esant gali būti padidintas pagrindinis baudos dydis, sąrašas, kur minimas būtent „pažeidimo organizatoriaus arba kurstytojo vaidmuo“.
Šiuo atveju svarbu pažymėti, kad Komisija rėmėsi keliais aspektais darydama išvadą, jog
Nintendo
buvo aptariamo pažeidimo organizatorė ir kurstytoja (žr. sprendimo 228–238 ir 406 konstatuojamąsias dalis). Iš tikrųjų Komisija teigia, jog
Nintendo
kontroliavo, įgyvendino ir stebėjo, kad būtų laikomasi tam tikrų priemonių, kuriomis ribojama lygiagreti prekyba.
Būtina konstatuoti, kad Komisija nepadarė klaidų teigdama, jog šios faktinės aplinkybės, kurių ieškovės neginčijo, liudija, kad
Nintendo
buvo pažeidimo organizatorė ir kurstytoja.
Priešingai nei teigia ieškovės, tam, kad įmonė būtų laikoma organizatore ir kad būtų padidintas jai skirtos baudos dydis, nereikia įrodyti, kad nesant minėtos įmonės atliekamo vaidmens padarytas pažeidimas būtų ne toks sunkus. Iš tikrųjų toks argumentas kyla dėl pažeidimo sunkumo absoliutaus vertinimo ir kiekvienos atitinkamos įmonės dalyvavimo sunkumo santykinio vertinimo painiavos atliekant sunkinančių ir lengvinančių aplinkybių vertinimą.
Taip pat ieškovės negali teigti, kad toks pažeidimo organizatoriaus ar kurstytojo vaidmuo gali būti konstatuojamas tik vertinant horizontaliuosius, o ne vertikaliuosius kartelius, kaip šioje byloje. Iš tikrųjų, kalbant apie tokius ribojimus, tai, kad šis vaidmuo paprastai painiojamas su gamintojo vaidmeniu, nereiškia, jog apskaičiuojant baudos sumą negalima atsižvelgti į tokią sunkinančią aplinkybę.
Galiausiai kalbant apie argumentą, susijusį su išvados, kad
Nintendo
buvo kartelio organizatorė, nesuderinamumu su Komisijos atsisakymu taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, būtina pabrėžti, kad ieškovės nenurodė, kaip apskaičiuojant baudų sumą to pranešimo taikymas susijęs su sunkinančių aplinkybių egzistavimu vertinimu įmonių atžvilgiu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti šį ieškinio pagrindą.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su nesuderinamumu su ankstesne Komisijos sprendimų praktika bei nediskriminavimo principo ir pareigos motyvuoti pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad, atsižvelgdama į
Nintendo
, kaip pažeidimo organizatorės ir kurstytojos, vaidmenį ir dėl to padidindama baudą 50%, Komisija nukrypo nuo ankstesnės praktikos, susijusios su vertikaliaisiais pažeidimais. Šis ankstesnės praktikos nesilaikymas yra esminis dėl to, kad pažeidžiamas nediskriminavimo principas. Iš tikrųjų
Nintendo
vaidmuo nėra svarbesnis už ankstesnėse bylose dėl vertikalių susitarimų aptariamų gamintojų vaidmenį, nors tose bylose už sunkinančias aplinkybes buvo taikyti daug mažesni padidinimai, kaip antai
Volkswagen I
ir
Volkswagen II
bylose taikytas 20% didinimo koeficientas.
Be to, Komisija nepagrindė arba tinkamai nepagrindė tokio nukrypimo nuo ankstesnės politikos ir praktikos.
Komisija neigia visus ieškovių pateiktus argumentus.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kalbant apie kaltinimą, kad Komisija nukrypo nuo ankstesnės su vertikaliais pažeidimais susijusios praktikos, pakanka priminti, kad Komisijos sprendimų priėmimo praktika negali būti teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje (žr. šio sprendimo 75 punkte nurodytą teismų praktiką). Todėl su nediskriminavimo principo pažeidimu susijęs kaltinimas, kuris grindžiamas skirtingu baudos padidinimu šioje byloje ir kitose bylose, taip pat turi būti atmestas.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija taip pat neprivalo aiškinti, kodėl šioje byloje taikoma didinimo suma skiriasi nuo ankstesniuose jos sprendimuose taikytų didinimų sumos. Bet kuriuo atveju sprendime (žr. 228–238 ir 406 konstatuojamąsias dalis) aiškiai nurodyti kriterijai, į kuriuos Komisija atsižvelgė, todėl jis atitinka teismų praktikoje nurodytus reikalavimus dėl motyvavimo (žr. šio sprendimo 53 punktą). Taigi Komisija nepažeidė pareigos motyvuoti, kuri jai nustatyta EB 253 straipsniu.
Todėl šį pagrindą reikia atmesti.
Dėl ieškovėms nustatytos baudos sumos padidinimo už pažeidimo tęsimą
Siekdamos tikslumo ieškovės atkreipia dėmesį, kad Komisija niekada nenustatė tokio didelio padidinimo procentais (25%) ar tokios didelės finansinės sankcijos (28,5 mln. eurų) už sunkinančias aplinkybes dėl pažeidimo tęsimo. Toks padidinimas yra akivaizdžiai per didelis, palyginti su pradine 23 mln. eurų suma, nustatyta už pažeidimo sunkumą.
Komisija atmeta visus teiginius.
Pirmosios instancijos teismas primena, kad Komisija turi teisę atsižvelgti į tai, jog įmonė tęsė pažeidimą prasidėjus tyrimui, kaip į sunkinančią aplinkybę, nes toks elgesys liudija kartelyje dalyvaujančių šalių tvirtą apsisprendimą tęsti pažeidimą, nepaisant pavojaus, kad gali būti taikomos sankcijos (84 minėto sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
369 punktas).
Šioje byloje ieškovės neginčija paties tokio padidinimo principo, tačiau nesutinka su jo dydžiu.
Atsižvelgiant į bylos aplinkybes,
Nintendo
skirtos baudos padidinimas 25% už pažeidimo tęsimą atrodo pagrįstas. Iš tikrųjų, remiantis sprendime Komisijos išdėstytais faktais, kurių teisingumas neginčijamas, reikia daryti išvadą, kad
NOE
ir
NCL
tęsė neteisėtus veiksmus po to, kai sužinojo apie Komisijos pradėtą tyrimą. Sprendimo 410 konstatuojamojoje dalyje nurodyti faktai liudija tvirtą
NOE
ir
NCL
apsisprendimą tęsti pažeidimą 1996 ir 1997 metais, tai yra beveik dvejus metus po to, kai jos sužinojo apie ne vėliau kaip 1995 m. birželio mėn. pradėtą tyrimą.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija turėjo teisę kaltinti ieškoves už pažeidimo tęsimą ir atsižvelgti į tai kaip į sunkinančią aplinkybę bei 25% padidinti joms nustatytą baudą.
Todėl šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
5.
Dėl ieškovėms skirtos baudos sumažinimo dėl lengvinančių aplinkybių
Ieškovės teigia, kad dėl savo bendradarbiavimo ir visų lengvinančių aplinkybių jos nusipelnė kur kas didesnio baudos sumažinimo nei joms suteiktas 25% sumažinimas. Iš tikrųjų egzistuoja keli aspektai, kuriais remiantis galėjo būti suteiktas didesnis sumažinimas, kaip antai pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymas šioje byloje, toks pats požiūris kaip ir į
John Menzies
, teisingas ieškovių pasiūlyto bendradarbiavimo vertinimas ir atsižvelgimas į trečiosioms šalims išmokėtas kompensacijas bei ieškovių priimtos konkurencijos teisės laikymosi programos įgyvendinimas.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaida ir akivaizdžia vertinimo klaida dėl Komisijos atsisakymo taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo
Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad atsisakydama taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo ir taip atimdama galimybę pasinaudoti to pranešimo D skyriuje numatytu didžiausiu 50% sumažinimu Komisija padarė teisės ir akivaizdžią vertinimo klaidą.
Ieškovės teigia, kad jos savanoriškai pripažino pažeidimą ir visiškai bendradarbiavo su Komisija nuo 1997 m. gruodžio 23 dienos.
Nintendo
buvo pirmoji savanoriškai prisipažinusi įmonė ir pirmoji pradėjo bendradarbiauti su Komisija. Ieškovių žiniomis, nėra buvę kito tokio esminio ir nuoširdaus bendradarbiavimo atvejo, kaip šioje byloje.
Konkrečiau kalbėdamos apie Komisijos atsisakymą taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo dėl to, kad ši byla susijusi su vertikaliu pažeidimu, o ne su slaptu karteliu, ieškovės teigia, kad toks atsisakymas nesuderinamas su faktu, kad aptariamas pažeidimas sankcijos atžvilgiu buvo laikomas slaptu karteliu. Pasak ieškovių, Komisija negali kartu teigti, kad baudos dydis yra pateisinamas, nes pažeidimas panašus į horizontalųjį kartelį, ir neigti, kad toks kartelis egzistuoja, kai nagrinėjamos lengvinančios aplinkybės. Be to, remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo, bet koks teisę į baudos sumažinimą suteikiantis elgesys pagal gaires turi būti vertinamas kaip „lengvinančioji aplinkybė“. Todėl ketindama skirti baudą Komisija privalo atsižvelgti į visas lengvinančias aplinkybes ir, visų pirma, į minėtame pranešime nurodytąsias.
Šiuo atveju ieškovės teigė, kad jos atitinka bent pranešimo apie bendradarbiavimą D skyriaus 2 dalies pirmos ir antros įtraukų nuostatas, kuriose numatytas baudos sumažinimas 10–50%, jei, pirma, iki išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus įmonė suteikė Komisijai informacijos, pateikė dokumentus ar kitus įrodymus, padedančius atskleisti padarytą pažeidimą, ir, antra, jei gavusi pranešimą apie kaltinimus, įmonė informuoja Komisiją, kad ji neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus.
Iš tikrųjų ieškovių savanoriškai pateikti dokumentai iki pranešimo apie kaltinimus sudaro 74% dokumentų, kuriais Komisija rėmėsi pranešime apie kaltinimus, ir 84% dokumentų, kuriais Komisija rėmėsi sprendime. Beje, Komisija tai pripažino pranešimo apie kaltinimus 216 punkte. Be to, ieškovės pripažino ne tik pranešime apie kaltinimus Komisijos nustatytas faktines aplinkybes, bet ir jomis remiantis padarytas išvadas.
Atsižvelgdamos į visus šiuos aspektus ieškovės mano, kad joms turėjo būti taikomas pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriuje numatytas didžiausias 50% sumažinimas. Beje, tai atitiktų Komisijos praktiką, pagal kurią įmonėms, kurios akivaizdžiai ne taip išsamiai ir plačiai bendradarbiavo kaip ieškovės, taikomi dideli baudos sumažinimai nuo 30 iki 50%.
Visų pirma jos remiasi „Nathan Bricolux“ byla (2000 m. liepos 5 d. Komisijos sprendimas 2001/135/EB, susijęs su EB 81 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP.F.1. 36.516 –
Nathan-Bricolux
) (
OL L 54, 2001, p. 1
), kurios 134 konstatuojamojoje dalyje Komisija taikė 40% sumažinimą už bendradarbiavimą, per kurį nebuvo savanoriškai pateikti dokumentiniai įrodymai. Jos taip pat mini bylą
Neizoliuoti vamzdžiai
, kurioje Komisija
ABB
taikė 30% sumažinimą už tai, kad ji Komisijai pateikė informacijos apie kartelio kilmę, padėjusią nustatyti su pažeidimu susijusias faktines aplinkybes, ir atskirą sumažinimą už tai, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių po pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo.
Galiausiai, pasak ieškovių, Komisijos argumentas, kad įrodymų vertė sumažėjo nesant greito bendradarbiavimo, yra nepriimtinas. Iš tikrųjų ieškovės jau buvo nubaustos padidinimu 25% už sunkinančias aplinkybes dėl pažeidimo tęsimo, todėl nedidelis baudos sumažinimas dėl vėlyvo bendradarbiavimo reikštų, kad atsižvelgiama du kartus į tą patį aspektą ir kad pažeidžiamas
non bis in idem
principas. Bet kuriuo atveju sumažinimas už bendradarbiavimą nepriklauso nuo chronologinės tvarkos, kuria buvo pateikti įrodymai (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 7 d. Komisijos sprendimą 2001/418/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/36.545/F3 –
Amino rūgštys
) (
OL L 152, 2001, p. 24
) ir 2001 m. gruodžio 5 d. Komisijos sprendimą 2002/742/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/36.604 –
Citrinos rūgštis
) (
OL L 239, 2002, p. 18
)).
Komisija ginčija visus ieškovių pateiktus kaltinimus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad pranešimas dėl bendradarbiavimo šioje byloje netaikytinas. Tame pranešime, kuriuo siekiama paskatinti įmones atskleisti ypač sunkiai aptinkamus kartelius, aiškiai pasakyta, kad jis taikomas tik horizontaliųjų pažeidimų, kaip antai karteliai, atvejais. Pranešimo A skyriaus 1 dalies pirmojoje pastraipoje pasakyta, kad jis taikomas „slaptų įmonių susitarimų dėl kainų ir gamybos ar pardavimo kvotų nustatymo, rinkų pasidalijimo arba importo ar eksporto draudimo“ atvejais.
Ieškovių argumentams negalima pritarti, nes jie turi būti suprantami kaip prašymas, kuriuo reikalaujama teisės į minėto pranešimo taikymą pagal analogiją, nes šioje byloje nustatytas pažeidimas sankcijos atžvilgiu laikomas karteliu. Iš tikrųjų, kaip pažymi Komisija, nėra ryšio tarp aptariamo labai sunkaus pažeidimo kvalifikavimo ir bendradarbiavimo per administracinę procedūrą vertinimo. Taip pat negalima teigti, kad Komisija privalėjo suteikti didesnį baudos sumažinimą, nes ji nusprendė, kad pažeidimo tęsimas yra sunkinanti aplinkybė.
Taigi ieškovės, reikalaudamos teisės į didesnį baudos sumažinimą dėl jų sutikimo bendradarbiauti, negali remtis pranešimu dėl bendradarbiavimo ir jame nustatytomis taisyklėms.
Antra, kalbant apie ieškovių bendradarbiavimo masto vertinimą, reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika baudos sumažinimas dėl bendradarbiavimo per administracinę procedūrą gali būti taikomas, jei toks bendradarbiavimas palengvina Komisijos užduotį nustatant pažeidimą (žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T-347/94, Rink. p. II-1129, 325 punktą ir sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, T-338/94, Rink. p. II-1617, 363 punktą). Taigi tam, kad būtų galima pagrįsti baudos sumažinimą dėl bendradarbiavimo, įmonės elgesys turi palengvinti Komisijos užduotį nustatant Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos nubaudžiant (žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
,
T-67/00, T-68/00, T-71/00 ir T-78/00, Rink. p. II-2501
, 499 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Nors Komisija, vertindama kartelio narių bendradarbiavimo kokybę, negali neatsižvelgti į vienodo požiūrio principą (šis klausimas bus nagrinėjamas vėliau), ji turi didelę diskreciją vertinti įvairių kartelio dalyvių bendradarbiavimo kokybę ir naudą (2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismas sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C-328/05 P, Rink. p. I-3921, 88 punktas). Todėl gali būti smerkiama tik akivaizdi vertinimo klaida.
Šiuo atveju negalima daryti išvados, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, už bendradarbiavimą ieškovėms suteikdama 25% dydžio baudos sumažinimą. Visų pirma tais atvejais, kai taikomas pranešimas dėl bendradarbiavimo, nieko nelemia tas faktas, kad bendradarbiavimas pasireiškia ne tik faktinių aplinkybių neginčijimu, nes Komisija turi didelę diskreciją vertinti baudos sumažinimo, kurį ji ketina taikyti už bendradarbiavimą, dydį.
Taigi telieka išnagrinėti, ar Komisija pažeidė, ar ne vienodo požiūrio principą,
John Menzies
skirtą baudą sumažindama gerokai daugiau nei ieškovėms.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo ir pareigos motyvuoti pažeidimu
Šalių argumentai
Visų pirma, ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, už bendradarbiavimą joms taikydama 25%, o
John Menzies
– 40% sumažinimą, nors jos savanoriškai bendradarbiauti pradėjo anksčiau nei
John Menzies
ir tas bendradarbiavimas buvo daug išsamesnis.
Atsakydamos į Komisijos argumentą, kad 1997 m. gruodžio 23 d. laiškas yra tik pasiūlymas bendradarbiauti, ieškovės teigia, kad pranešime apie kaltinimus (217 punktas) ir sprendime (458 konstatuojamoji dalis) Komisija tvirtina, jog
Nintendo
pripažino pažeidimą 1997 m. gruodžio mėnesį. Bet kuriuo atveju šalis neturi pirmoji pateikti įrodymų, kad turėtų teisę į sumažinimą 50% pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 dalies antrą įtrauką. Sumažinimo dydis realiai priklausytų nuo pateiktų įrodymų vertės. Taigi prie dubliko ieškovės prideda Komisijai pateiktus įrodymus, dėl kurių baudą galima sumažinti 50%.
Be to, ieškovės mano, kad sprendime neteisingai motyvuotas skirtingas požiūris, palyginti su
John Menzies
.
Kalbėdama apie ieškovių argumentą, kad jos pradėjo bendradarbiauti anksčiau nei
John Menzies
, Komisija atkreipia dėmesį, kad jis grindžiamas tik 1997 m. gruodžio 23 d. laišku, kurį jos atsiuntė Komisijai. Tačiau šis laiškas yra tik pasiūlymas bendradarbiauti, o realus bendradarbiavimas prasidėjo vėliau, 1998 m. sausio 21 d, t. y. po to, kai 1998 m. sausio 13 d. su Komisija pradėjo bendradarbiauti
John Menzies
. Iš tikrųjų tame laiške nėra nei ankstesnių rašytinių parodymų išsižadėjimo, nei pažeidimo pripažinimo. Tiesą sakant, ieškovės tame laiške kažką pripažįsta, tačiau nenurodo, apie ką kalbama ir kodėl Komisija galėtų remtis vien šiuo laišku kaip įrodymu, kad ieškovės dalyvavo darant pažeidimą.
Kaltinimas dėl motyvavimo nebuvimo nepagrįstas, nes sprendime nurodytos priežastys, kodėl ieškovėms buvo taikytas mažesnis baudos sumažinimas, t. y. dėl to, kad
John Menzies
pirma pradėjo bendradarbiauti, o 1998 m. sausio 21 d. ieškovių pateikta informacija yra mažiau vertinga (sprendimo 455–460 konstatuojamosios dalys).
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Remiantis šiuo atveju taikoma gairių 3 punkto šeštoje įtraukoje išdėstyta nuostata darytina išvada, kad pagrindinė įmonei skirtos baudos suma gali būti sumažinta, jei ji aktyviai bendradarbiavo atliekant tyrimą, tačiau tas bendradarbiavimas nepatenka į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį.
Remiantis teismų praktika, vertindama įmonių bendradarbiavimą per administracinę procedūrą, kuri buvo pradėta dėl draudžiamo kartelio, Komisija negali pažeisti vienodo požiūrio principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas ir kuris pagal nusistovėjusią teismų praktiką pažeidžiamas, jei panašios situacijos vertinamos skirtingai arba skirtingos situacijos vertinamos vienodai, nebent tai būtų objektyviai pagrįsta (žr. šio sprendimo 95 punkte nurodytą teismų praktiką).
Įmonių bendradarbiavimo laipsnio vertinimas negali priklausyti nuo visiškai atsitiktinių veiksnių. Taigi skirtingas požiūris į atitinkamas įmones turi būti aiškinamas nepalyginamu bendradarbiavimo laipsniu, ypač tada, kai yra pateikiama skirtinga informacija arba ši informacija pateikiama skirtingais administracinės procedūros etapais ar skirtingomis aplinkybėmis (žr. šio sprendimo 95 punkte minėto sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
454 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat, jei toje pačioje administracinės procedūros stadijoje ir tokiomis pačiomis aplinkybėmis įmonės Komisijai pateikia panašią informaciją apie faktus, dėl kurių jos kaltinamos, jų bendradarbiavimo laipsnis turi būti laikomas panašiu, todėl tos įmonės turi būti vertinamos vienodai, kai nustatoma joms skirtos baudos suma (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 160 punkte minėto sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
501 ir 573 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju dėl
John Menzies
bendradarbiavimo masto atlikdama tyrimą Komisija nurodė tokius faktus:
—
John Menzies
parodymai 1988 m. sausio 13 d. buvo pateikti iš karto (sprendimo 455 konstatuojamoji dalis),
—
šie parodymai buvo labai svarbus plataus
John Menzies
ir
Nintendo
bendradarbiavimo, siekiant užkirsti kelią lygiagrečiam eksportui, įrodymas (sprendimo 456 konstatuojamosios dalies pirmasis sakinys),
—
šiuose parodymuose pateikta informacija apie
John Menzies
veiksmus vykdant pasyvią prekybą eksportui (sprendimo 456 konstatuojamosios dalies antrasis sakinys).
Dėl
Nintendo
bendradarbiavimo Komisija nustatė, kad:
—
1997 m. gruodžio 23 d.
Nintendo
pripažino faktines aplinkybes (sprendimo 94 ir 458 konstatuojamosios dalys),
—
Nintendo
iš karto po
John Menzies
1998 m. sausio 21 d., balandžio 1 d. ir gegužės 15 d. Komisijai savanoriškai pateikė daug dokumentų, kurie „turėjo įtakos“ patvirtinant pažeidimą ir patikslinant žinias apie faktines aplinkybes, kurias Komisija nustatė atlikdama savo tyrimą bei remdamasi
John Menzies
pateiktais dokumentais (sprendimo 458 konstatuojamoji dalis ir 459 konstatuojamosios dalies pirmas sakinys),
—
šie dokumentai taip pat buvo „naudingi“ nustatant kelių įmonių dalyvavimą ir pažeidimo geografinę apimtį (sprendimo 459 konstatuojamosios dalies antrasis sakinys).
Remiantis šiais teiginiais galima daryti išvadą, kad Komisija aiškiai nustatė veiksnius, į kuriuos atsižvelgė mažindama baudas už įmonių bendradarbiavimą, ir kad taikant šią lengvinančią aplinkybę buvo laikytasi pareigos motyvuoti.
Kalbant apie vienodo požiūrio principo laikymąsi, reikia palyginti įmonių bendradarbiavimą, pirma, laiko atžvilgiu, išnagrinėjant, kada buvo pradėta bendradarbiauti, ir, antra, kokybės atžvilgiu, palyginant sąlygas, kuriomis įmonės bendradarbiavo, bei esminę kiekvienos jų bendradarbiaujant perduotos informacijos vertę, kad būtų galima nuspręsti, jog yra ryškus įmonių bendradarbiavimo mastų skirtumas (žr. šio sprendimo 172 punktą).
Taigi kalbant, visų pirma, apie administracinės procedūros stadijas, kuriose aptariamos įmonės bendradarbiavo, neginčytina, kad
John Menzies
realiai pradėjo bendradarbiauti šiek tiek anksčiau už ieškoves. Iš tikrųjų
John Menzies
bendradarbiavimas prasidėjo 1998 m. sausio 13 d. pateiktais parodymais, o ieškovės bendradarbiauti pradėjo 1998 m. sausio 21 dieną. Tačiau vien tuo, kad ieškovės realiai bendradarbiauti su Komisija pradėjo po savaitės nuo
John Menzies
bendradarbiavimo pradžios, negalima grįsti sprendimo
John Menzies
taikyti kur kas didesnį nei
Nintendo
baudos sumažinimą dėl bendradarbiavimo.
Šiuo atveju reikia priminti, jog tam, kad įmonių bendradarbiavimas galėtų būti laikomas palyginamu, įmonės turi pradėti bendradarbiauti - nebūtinai tą pačią dieną, tačiau toje pačioje procedūros stadijoje.
Taigi nei sprendime, nei byloje nenurodyta, kad
John Menzies
bendradarbiavimo pradžios data ir diena, kurią Komisija gavo informaciją iš
Nintendo
, priklauso skirtingoms Komisijos tyrimo stadijoms. Be to, per teismo posėdį Komisija, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo pateiktą klausimą, patvirtino, kad informaciją apie kartelio egzistavimą
Nintendo
pateikė toje pačioje administracinės procedūros stadijoje kaip ir
John Menzies.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad negalima atsižvelgti į Komisijos argumentą, jog
Nintendo
pateikta informacija ir dokumentai buvo mažiau vertingi nei
John Menzies
, nes jie buvo pateikti vėliau. Taigi joks chronologinio pobūdžio argumentas negali būti laikomas lemiamu lyginant bendradarbiavimo vertę (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 95 punkte minėto sprendimo
Groupe Danone
467 punktą).
Antra, kalbant apie sąlygas, kuriomis aptariamos įmonės pradėjo bendradarbiauti su Komisija, sprendime aiškiai nurodyta, kad
Nintendo
ir
John Menzies
iš karto pateikė dokumentus, pagal kuriuos buvo nustatytas pažeidimas ir jo geografinė apimtis.
Galiausiai kalbant apie atitinkamai
John Menzies
ir
Nintendo
pateiktos informacijos turinį, reikia pabrėžti, kad, pasak Komisijos, 1996 m. balandžio 4 d. laiškas, kuriuo
NOE
kreipėsi į
John Menzies
, ir 1996 m. balandžio 11 d. pastarosios įmonės atsakymas į jį „labai padėjo įrodyti platų bendradarbiavimą <…> siekiant sudaryti kliūčių lygiagrečiai prekybai“ (žr. sprendimo 456 konstatuojamąją dalį). Taigi remiantis byla ir visų pirma per teismo posėdį ieškovių pateiktu dokumentu, dėl kurio Komisija galėjo pateikti pastabas (žr. šio sprendimo 28 punktą), reikia daryti išvadą, kad sprendimo 127–131 konstatuojamosiose dalyse nurodytus du laiškus iš karto pateikė ne tik
John Menzies
, bet ir
Nintendo
.
Taigi
Nintendo
bendradarbiavimas Komisijos pradėtoje procedūroje turi būti laikomas palyginamu su
John Menzies
bendradarbiavimu. Todėl
Nintendo
už tai turi būti taikomas tokio pat dydžio baudos sumažinimas kaip ir
John Menzies
, t. y. 40%, nes šios dvi įmonės pateikė reikiamus dokumentus toje pačioje procedūros stadijoje.
Be to, dėl klausimo, ar ieškovėms turėjo, kaip jos teigia, būti taikomas didesnis kaip 40% baudos sumažinimas, reikia pabrėžti, kaip sprendimo 459 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija, kad kiti ieškovių pateikti dokumentai 1998 m. sausio 21 d., balandžio 1 d., ir gegužės 15 d. jai padėjo ne tik geriau susipažinti su faktais, kuriuos ji nustatė atlikdama tyrimą, bet „taip pat ir patvirtinti kelių šalių dalyvavimą ir pažeidimo geografinę apimtį“.
Visų pirma remiantis per teismo posėdį ieškovių pateiktu dokumentu, dėl kurio Komisija galėjo pateikti pastabas, reikia daryti išvadą, kad kai kurie teiginiai, nurodyti sprendimo 103–108, 110, 116–119, 122–125, 127–130, 132, 133, 136, 138–150, 152–157, 160, 164–167 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje), 170–181 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Ispanijoje), 182, 184 ir 185 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Nyderlanduose), 187–189 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Prancūzijoje), 190–197 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Belgijoje ir Liuksemburge), 199–201 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Vokietijoje), 204 ir 206–209 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Graikijoje), 210, 211 ir 213 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Portugalijoje), 214–215 ir 217–219 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Italijoje) ir 223, 224, 226 ir 227 konstatuojamosiose dalyse (susijusiose su nustatytais įvykiais Danijoje, Norvegijoje, Švedijoje, Suomijoje ir Islandijoje), grindžiami
Nintendo
pateikta informacija. Šiuo atveju taip pat reikia konstatuoti, kad
Nintendo
, kaip visų ginčytinų platinimo susitarimų šalis, sugebėjo pateikti tikslią informaciją apie tų sutarčių sąlygas ir įgyvendinimą.
Tačiau reikia atkreipti dėmesį, kad, nepaisant didelio pateiktos informacijos kiekio, šie dokumentai nebuvo neišvengiamai būtini, kad Komisija galėtų nustatyti, jog egzistuoja aptariamos sutartys ir suderinti veiksmai, kurie yra pažeidimo esmė. Iš tikrųjų
Nintendo
pateikta informacija, priešingai nei 1996 m. balandžio 4 ir 11 d. laiškai (žr. šio sprendimo 182 punktą), negalėjo būti panaudota kaip įtikinamas esminis pagrindas priimant sprendimą konstatuoti pažeidimą
Nintendo
gaminamų specialių vaizdo žaidimų konsolių ir su tomis žaidimų konsolėmis suderinamų žaidimų kortelių rinkoje. Tokiu atveju reikia priminti, kad informacija, kuria grindžiami 103–108, 110, 116–119, 122–125, 127–130, 132, 133, 136, 138–150, 152–157, 160, 164, 167, 170–182, 184, 185, 187–197, 199–201, 204, 206–211, 213–215, 217–219, 223, 224, 226 ir 227 konstatuojamosiose dalyse išdėstyti teiginiai, suteikė galimybę tik nustatyti pažeidime dalyvavusių platintojų tapatybę ir pažeidimo geografinę apimtį.
Be to, remiantis bylos duomenimis, galima teigti, kad tam tikrą informaciją, kuria grindžiami teiginiai, išdėstyti sprendimo 103 (
Nintendo UK Ltd
ir
Nintendo
sudarytos platinimo sutarties egzistavimas, trukmė ir sąlygos), 108, 110, 123, 167 (faktai apie
Nintendo
ir
The Games
sudarytas platinimo sutartis), 170, 171, 176 (
Nintendo España, SA
ir
Nintendo
sudarytos platinimo sutarties egzistavimas, trukmė ir sąlygos), 182 (
Nintendo Netherlands BV
ir jos klientų sudarytų oficialių sutarčių sąlygos), 189 (
Nintendo France SARL
išsiųstas laiškas dėl eksporto pavojaus iš Prancūzijos teritorijos), 190, 191, 194, 196 (platinimo sutarčių Belgijoje ir Liuksemburge egzistavimas ir sąlygos), 199 (lygiagretus eksportas iš Vokietijos), 204 (
Itochu Hellas EPE
ir
Nintendo
sudarytos sutarties sąlygos), 210, 211 (
Nintendo
ir platintojų Portugalijoje sudarytų platinimo sutarčių sąlygos ir trukmė), 214, 215 (
Nintendo
ir platintojo Italijoje sudarytos platinimo sutarties sąlygos ir trukmė) konstatuojamosiose dalyse, Komisija gavo kaip atsakymą į ieškovėms skirtus prašymus pateikti informaciją (visų pirma žr. sprendimo 86–93 konstatuojamąsias dalis ir, svarbiausia, 86 bei 87 konstatuojamąsias dalis, kur kalbama apie Komisijos raginimą pateikti informaciją, susijusią su platintojais ir dukterinėmis įmonėmis bei su oficialiomis platinimo sutartimis, kurias sudarė
Nintendo
su platintojais Prancūzijoje, Vokietijoje, Italijoje, Jungtinėje Karalystėje, Graikijoje ir Portugalijoje), o už atsakymą į šiuos prašymus netaikomas baudos sumažinimas dėl bendradarbiavimo, nes pateikdamos atsakymus ieškovės laikosi pareigų, kurios joms nustatytos Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 4 ir 5 dalyse (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 95 punkte minėto sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
451 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką. Taigi įrodymais, susijusiais su ginčijamo kartelio geografine apimtimi ir jame dalyvaujančių platintojų tapatybe, nebuvo grindžiamas papildomas baudos sumažinimas už veiksmingą
Nintendo
bendradarbiavimą. Komisija iš tikrųjų galėjo nustatyti kartelio geografinę apimtį ir jame dalyvaujančių platintojų tapatybę, net jei ieškovės nebūtų iš karto pateikusios informacijos.
Remiantis šiais argumentais reikia konstatuoti, kad
Nintendo
bendradarbiavimas nepateisina didesnio kaip 40% jai nustatytos baudos sumažinimo.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šis pagrindas turi būti iš dalies priimtinas ir dėl to reikia pataisyti sprendimą, ieškovėms suteikiant tokį patį baudos sumažinimą kaip ir
John Menzies
. Konkrečios tokios pataisos pasekmės išdėstytos toliau.
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu dėl neteisingo „Nintendo“ pastangų interpretavimo
Šalių argumentai
Ieškovės mano, kad Komisija pažeidė jų teises į gynybą, ieškovių nenaudai pakeisdama bylos faktinių aplinkybių vertinimą ir (arba) jomis remiantis padarytas teisines išvadas. Šiuo atveju ieškovės atkreipia dėmesį, kad pranešimo apie kaltinimus 216 konstatuojamojoje dalyje Komisija pareiškė atkreipusį dėmesį „į ieškovių įnašą nustatant pažeidimo egzistavimą“, tačiau sprendime ji pareiškė, kad remiantis pateiktais dokumentais buvo tik patvirtintas pažeidimo egzistavimas.
Komisija prašo atmesti šį pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad ieškinyje ieškovės prašo tik panaikinti arba sumažinti joms skirtą baudą.
Taigi šis pagrindas turi būti pripažintas netinkamu, nes ieškovės nenurodo, kaip skirtingų terminų naudojimas pranešime apie kaltinimus ir sprendime, kalbant apie jų indėlį nustatant pažeidimą, galėjo padaryti įtakos joms skirtos baudos sumai.
Bet kuriuo atveju Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalyje ir 1998 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2842/98 dėl šalių išklausymo nagrinėjant tam tikras bylas pagal EB steigimo sutarties 85 ir 86 straipsnius (
OL L 354, p. 18
; specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 4 t., p. 204) 7 straipsnyje aiškiai nustatyta, kad tais atvejais, kai Komisija ketina skirti baudą, aptariamos įmonės privalo turėti galimybę pateikti pastabas apie Komisijos joms pateiktus kaltinimus. Taigi aptariamų įmonių gynybos teisės prieš Komisiją dėl baudos dydžio nustatymo užtikrinamos jų pastabomis apie pažeidimo trukmę, sunkumą ir antikonkurencinio pobūdžio nuspėjamumą (1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T-83/91, Rink. p. II-755, 235 punktas).
Todėl šį pagrindą reikia atmesti.
Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu dėl trečiosioms šalims išmokėtoms kompensacijoms suteiktos nepakankamos svarbos ir dėl visiško neatsižvelgimo į konkurencijos teisės laikymosi programą
Šalių argumentai
Pasak ieškovių, Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą, pirma, nesumažindama baudos tokia suma, kuri būtų lygi pranešime apie kaltinimus nurodytoms trečiosioms šalims išmokėtų kompensacijų sumai, ir, antra, neatsižvelgdama į jos įgyvendintą konkurencijos teisės laikymosi programą.
Kalbėdamos apie trečiosioms šalims išmokėtas kompensacijas, pirma, ieškovės primena, kad sprendime „esminėmis“ laikomų kompensacijų suma yra 375000 eurų.
Antra, ieškovės pažymi, kad išmokėti kompensacijas buvo nuspręsta tik po to, kai per 1998 m. gruodžio 15 d. posėdį Komisija patvirtino, jog nustatydama baudos dydį atsižvelgs į šių priemonių taikymą. Šiuo atveju ieškovės primena, kad teisėti lūkesčiai atsiranda tada, kai aukštas Komisijos pareigūnas, kuriam Komisija paskyrė konkrečią bylą, per oficialų tyrimą suteikia tikslias garantijas ir kai jis žino, kad įmonė, kurios atžvilgiu atliekamas tyrimas, remsis tomis garantijomis, kad suplanuotų dideles išlaidas.
Trečia, Komisija pripažino, kad kompensacijų išmokėjimas trečiosioms šalims yra „lengvinanti aplinkybė“ pagal gaires (sprendimo 421–464 konstatuojamosios dalys). Tačiau ekonominiu atžvilgiu ji nesuteikė ieškovėms jokio sumažinimo, nes bauda buvo sumažinta tik 300000 eurų.
Galiausiai toks Komisijos požiūris į ieškoves neskatina kitų įmonių ateityje savanoriškai mokėti tokias kompensacijas.
Komisija ginčija visus argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Šiuo pagrindu ieškovės teigia, kad, priešingai per 1998 m. gruodžio 15 d. posėdį Komisijos suteiktoms garantijoms, Komisija neatsižvelgė arba nepakankamai atsižvelgė, pirma, į kompensacijas, kurias jos išmokėjo trečiosioms šalims, ir, antra, į konkurencijos teisės laikymosi programą, kurią jos taiko savo darbuotojams.
Šiuo atveju reikia priminti, kad teisė remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu užtikrinama kiekvienam asmeniui, jei Bendrijos administracija paskatina atsirasti pagrįstus lūkesčius. Niekas negali remtis šio principo pažeidimu, jei nebuvo administracijos jam suteiktų konkrečių garantijų (žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T-220/00, Rink. p. II-2473, 33 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kalbant, visų pirma, apie
Nintendo
išmokėtas kompensacijas žalą patyrusioms trečiosioms šalims, reikia priminti, jog Komisija nusprendė
NOE
ir
NCL
skirtą baudą sumažinti 300000 eurų, kad būtų atsižvelgta į kompensacijas, kurias jos išmokėjo trečiosioms šalims, nurodytoms pranešime apie kaltinimus ir patyrusioms finansinės žalos dėl nusikalstamų veiksmų (žr. sprendimo 440 ir 441 konstatuojamąsias dalis).
Iš bylos matyti, kad bendra išmokų trečiosioms šalims suma yra 375000 eurų.
Tačiau, priešingai nei teigia ieškovės, Komisija niekada joms nesuteikė garantijos, kad visos minėtos išmokos bus atimtos iš joms skirtos baudos sumos.
Iš tikrųjų, kaip matyti iš 1998 m. gruodžio 15 d. posėdžio protokolo, Komisijos atstovas paprasčiausia nurodė, kad „apskaičiuojant baudos sumą bus atsižvelgta“ į kompensacijų išmokėjimą trečiosioms šalims. Šis pareiškimas jokiu atveju negali būti laikomas tiksliomis ir besąlyginėmis garantijomis, kad visa minėtų kompensacijų suma bus atimta iš galutinės baudos sumos.
Bet kuriuo atveju tam, kad atsirastų teisėti lūkesčiai, suteiktos garantijos turi kilti iš teisėtų ir patikimų šaltinių (šiuo klausimu dėl konkurencijos srityje kompetentingo generalinio direktoriaus deklaracijos žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T-236/01, T-239/01, T-244/01–
T-246/01, T-251/01 ir T-252/01, Rink. p. II-1181
, 152 ir 153 punktus). Atsižvelgiant į Komisijos narių kolegijos išskirtinę kompetenciją priimti sprendimą dėl baudos skyrimo, Komisijos pareigūnas niekaip negalėjo per neoficialų posėdį su
Nintendo
atstovais jiems suteikti teisėtais ir patikimais šaltiniais pagrįstų tikslių garantijų dėl trečiosioms šalims išmokėtų kompensacijų atėmimo iš galutinės baudos sumos.
Todėl negalima pritarti argumentui, susijusiam su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, dėl atsižvelgimo į
Nintendo
išmokėtas kompensacijas trečiosioms šalims nustatant galutinę baudos sumą.
Šie argumentai taip pat tinka ir kalbant apie atsižvelgimą į
Nintendo
įgyvendintą konkurencijos teisės laikymosi programą.
Bet kuriuo atveju Komisija visiškai neprivalėjo atsižvelgti į konkurencijos teisės laikymosi programos įgyvendinimą, kurią, darant prielaidą, jog ją galima laikyti bendradarbiavimo forma, įmonė sukūrė savo iniciatyva, o ne gavusi tikslias Komisijos garantijas.
Todėl šiam argumentui pritarti negalima.
6.
Dėl galutinės baudos sumos nustatymo
Kaip matyti iš šio sprendimo 169–189 punktų, sprendimą reikia pakeisti tiek, kiek pagal jį taikomas tik 25% baudos sumažinimas už ieškovių bendradarbiavimą.
Likusi dalis, sprendime išdėstyti Komisijos argumentai ir šioje byloje taikytas baudų skaičiavimo metodas lieka nepakeisti.
Taigi galutinė baudos suma skaičiuojama taip: pagrindinė baudos suma (113,85 mln. eurų) didinama 75% už, pirma,
Nintendo
, kaip kartelio organizatorės, vaidmenį (50%) ir, antra, už pažeidimo tęsimą (25%), t. y. iki 199,2375 mln. eurų. Ši suma mažinama 40% už bendradarbiavimą ir 300000 eurų už trečiosioms šalims ieškovių sumokėtas kompensacijas, taigi galutinė suma yra 119,2425 mln. eurų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai iš jų padengti savo išlaidas. Šioje byloje reikia nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Nintendo Co., Ltd
ir
Nintendo of Europe GmbH
skirtos baudos suma yra 119,2425 mln. eurų.

2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

3.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Paskelbta 2009 m. balandžio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Ginčo aplinkybės

1. Aptariamos įmonės

2. Administracinė procedūra

Su vaizdo žaidimų sektoriumi susijęs tyrimas (byla IV/35.587
PO Video Games
)

Papildomas tyrimas, konkrečiai susijęs su „Nintendo“ platinimo sistema (byla IV/35.706
PO Nintendo Distribution
)

Tyrimas, susijęs su „Omega Electro BV“ pateiktu skundu (byla IV/36.321
Omega – Nintendo
)

3. Ginčijamas sprendimas

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl teisės

1. Dėl ieškovėms paskirtos preliminarios pradinės baudos nustatymo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

2. Dėl ieškovėms paskirtos preliminarios pradinės baudos sumos padidinimo, kad būtų užtikrintas pakankamas atgrasomasis poveikis

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su akivaizdžia teisės klaida, su proporcingumo ir „non bis in idem“ principų bei teisės į gynybą pažeidimu ir su nesuderinamumu su ankstesne Komisijos sprendimų priėmimo praktika

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu ir pareigos motyvuoti nesilaikymu bei su klaidingu gairėse išdėstytos metodikos taikymu

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

3. Dėl pradinės baudos sumos padidinimo atsižvelgiant į pažeidimo trukmę

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

4. Dėl ieškovėms skirtos baudos sumos padidinimo atsižvelgiant į sunkinančias aplinkybes

Dėl atsižvelgimo į kartelio organizatoriaus ir kurstytojo vaidmenį

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida ir su teisės klaida, ieškovėms priskiriant pažeidimo organizatorių ir kurstytojų vaidmenį

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su nesuderinamumu su ankstesne Komisijos sprendimų praktika bei nediskriminavimo principo ir pareigos motyvuoti pažeidimu

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl ieškovėms nustatytos baudos sumos padidinimo už pažeidimo tęsimą

5. Dėl ieškovėms skirtos baudos sumažinimo dėl lengvinančių aplinkybių

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaida ir akivaizdžia vertinimo klaida dėl Komisijos atsisakymo taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo ir pareigos motyvuoti pažeidimu

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu dėl neteisingo „Nintendo“ pastangų interpretavimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu dėl trečiosioms šalims išmokėtoms kompensacijoms suteiktos nepakankamos svarbos ir dėl visiško neatsižvelgimo į konkurencijos teisės laikymosi programą

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

6. Dėl galutinės baudos sumos nustatymo

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.
(
)	Konfidencialūs duomenys neskelbiami.