CELEX: 62006TJ0223
Apelācija
Prasības pieteikums, ko advokāts parakstījis ar zīmogu
Prasības nepieņemamība

Ar apelāciju, kas celta saskaņā ar Tiesas Statūtu pielikuma 9. pantu, Parlaments lūdz atcelt Eiropas Savienības Civildienesta
tiesas 2006. gada 13. jūlija rīkojumu lietā F‑102/05
Eistrup
/Parlaments (Krājumā vēl nav publicēts, turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”), ar kuru Civildienesta tiesa noraidīja iebildumu
par nepieņemamību, kuru tas tika izvirzījis, apgalvojot, ka ir pārkāpta Pirmās instances tiesas reglamenta 43. panta 1. punkta
pirmā daļa, kas
mutatis mutandis
ir piemērojama Civildienesta tiesai saskaņā ar 3. panta 4. punktu Padomes 2004. gada 2. novembra Lēmumā 2004/752/EK,
Euratom
, ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu (OV L 333, 7. lpp.), jo prasītāja pirmajā instancē advokāts pieteikumu
par lietas ierosināšanu, tā vietā, lai to izdarītu ar roku, bija parakstījis ar zīmogu, kas attēlo šī advokāta parakstu.

Par tiesvedību pirmajā instancē
Ar prasību, kas sakotnēji celta Pirmās instances tiesā 2005. gada 20. oktobrī, Eistrups [
Eistrup
] lūdza, pirmkārt, atcelt 2004. gada 13. decembra lēmumu, ar kuru Parlaments noteica, viņaprāt, nepietiekamu summu kā atlīdzību
par novēlotu atgriešanos pēc atvaļinājuma personisku iemeslu dēļ, kā arī atcelt 2005. gada 12. jūlija lēmumu, ar ko noraida
viņa sūdzību pret 2004. gada 13. decembra lēmumu, un, otrkārt, piespriest Parlamentam atlīdzināt viņam nodarīto kaitējumu.
Konstatējusi, ka prasības pieteikumā ir Eistrupa advokāta zīmogs ar viņa parakstu, Pirmās instances tiesas kanceleja ar 2005. gada
25. oktobra vēstuli lūdza šo advokātu iesniegt savus apsvērumus šajā sakarā, proti, par to, vai nav pārkāpta Reglamenta 43. panta
1. punkta pirmā daļa, saskaņā ar ko “katra procesuālā dokumenta oriģinālu paraksta attiecīgā lietas dalībnieka pārstāvis vai
advokāts”.
Atbildē Eistrupa advokāts ar 2005. gada 5. novembra vēstuli apliecināja, ka ir uz prasības pieteikuma attēlotā paraksta autors.
Viņš piebilda, ka saskaņā ar Dānijas tiesībām šāds paraksta veids ir pieļaujams.
Pēc tam Pirmās instances tiesas kanceleja Parlamentam iesniedza pieteikumu par lietas ierosināšanu, kā arī iepriekš minēto
vēstuli.
Atsevišķā dokumentā, kas iesniegts 2005. gada 15. decembrī, Parlaments iesniedza iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Reglamenta
114. panta 1. punktu. Prasītājs savus apsvērumus šīs iebildes sakarā iesniedza 2006. gada 10. aprīlī.
Ar 2005. gada 15. decembra rīkojumu Pirmās instances tiesa, piemērodama Lēmuma 2004/752 3. panta 3. punktu, šo lietu nodeva
Civildienesta tiesai. Prasības pieteikums tās kancelejā tika reģistrēts ar numuru F‑102/05.
2006. gada 16. jūnijā Eistrupa advokāts pēc Civildienesta tiesas pieprasījuma tās kancelejai nosūtīja pašrocīgi parakstītu
prasības pieteikumu.
Šādos apstākļos Civildienesta tiesa ar apstrīdēto lēmumu noraidīja Parlamenta celto iebildi par nepieņemamību.

Par apstrīdēto rīkojumu
Iepriekš atgādinot, ka 2000. gada 24. februāra rīkojumā lietā T‑37/98
FTA
u.c./Padome (
Recueil
, II‑373. lpp., turpmāk tekstā – “
FTA
rīkojums”, 26. punkts) Pirmās instances tiesa ir interpretējusi sava reglamenta 43. panta 1. punkta pirmo daļu tādējādi,
ka ir nepieciešams prasītāja advokāta pašrocīgs paraksts, Civildienesta tiesa piekrita, ka fakts, ka Eistrupa advokāts kā
savu parakstu ir izmantojis zīmogu, ir uzskatāms par pārkāpumu. Tomēr saskaņā ar Civildienesta tiesas norādīto šāds pārkāpums,
kas konstatēts prasības pieteikuma iesniegšanas stadijā, ņemot vērā lietas apstākļus, nevar būt par pamatu prasības nepieņemamībai
(apstrīdētā rīkojuma 22.–24. punkts).
Šajā sakarā Civildienesta tiesa apstrīdētā rīkojuma 25. punktā norādīja, ka Einstrupa advokāta sniegtie paskaidrojumi uz Pirmās
instances tiesas kancelejas 2005. gada 25. oktobra vēstuli nav pamats nekādām šaubām par to, ka šis advokāts bija prasības
pieteikuma parakstītājs. Šajā kontenstā Civildienesta tiesa atsaucās uz Pirmās instances tiesas 2006. gada 22. februāra spriedumu
lietā T‑34/02
Le Levant 001
u.c./Komisija (Krājums, II‑267. lpp., 56. punkts) saistībā ar pilnvaru, ko saskaņā ar Reglamenta 44. panta 5. punkta b) apakšpunktu
advokātam prasības celšanai dod juridiskas personas pārstāvis, pilnvaru, kura tika parakstīta, uzspiežot zīmogu.
Apstrīdētā rīkojuma 26. punktā Civildienesta tiesa norādīja, ka pēc tam, kad Eistrupa advokāts bija sniedzis savus paskaidrojumus,
Pirmās instances tiesas kanceleja Parlamentam nodeva pieteikumu par lietas ierosināšanu. Tā 27. punktā vēl piebilda, ka no
Eistrupa ir saņēmusi pieteikumu par lietas ierosināšanu, ko pašrocīgi parakstījis viņa advokāts.
Apstrīdētā rīkojuma 28. punktā Civildienesta tiesa atzina, ka Parlaments savukārt nav norādījis neko tādu, kas ļautu secināt,
ka būtu pārkāptas tiesības uz aizstāvēšanos gadījumā, ja prasības pieteikums tiktu atzīts par pieņemamu, ņemot vērā Reglamenta
43. panta 1. punkta pirmās daļas prasības.
Civildienesta tiesa no tā secināja, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, prasības atzīšana par nepieņemamu, jo nav ievērota šāda
formāla prasība, kura būtiski neietekmē tiesvedību, nesamērīgi var ietekmēt Eistrupa pamattiesības uz lietas izskatīšanu tiesā,
it īpaši pirmajā instancē (apstrīdētā rīkojuma 29. punkts).
Apstrīdētais rīkojums Parlamentam tika iesniegts 2006. gada 17. jūlijā.

Par apelāciju

Procedūra
Ar Pirmās instances tiesā 2006. gada 23. augustā iesniegto procesuālo rakstu Parlaments cēla šo prasību.
Reglamenta 146. pantā ir noteikts, ka pēc tam, kad iesniegti procesuālie raksti, Pirmās instances tiesa pēc tiesneša referenta
ziņojuma, kā arī pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas var lemt par apelāciju bez procesa mutvārdu daļas, izņemot gadījumus,
kad kāds no lietas dalībniekiem iesniedz pieteikumu, kurā ir izklāstīti iemesli, kāpēc tas vēlas tikt uzklausīts. Šis pieteikums
jāiesniedz viena mēneša laikā pēc paziņošanas attiecīgajam lietas dalībniekam par rakstveida procesa pabeigšanu.
Savā 2006. gada 10. novembra atbildes rakstā Eistrups lūdza Pirmās instances tiesu noteikt datumu tiesas sēdei, “ņemot vērā
formalitātes, par ko ir strīds, izšķirošo raksturu attiecībā uz [viņu un] viņa prasību pret Parlamentu”.
Šis lūgums ir jānoraida, pirmkārt, kā pāragrs attiecībā uz Reglamenta 146. pantā noteikto un, otrkārt, tādēļ, ka tajā nav
norādīti konkrēti iemesli, kāpēc Eistrups vēlas tikt uzklausīts.
Ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā reģistrēta 2006. gada 6. decembrī, Parlaments atbilstoši Reglamenta 143. pantam lūdza atļauju
iesniegt repliku. Ar 2006. gada 13. decembra lēmumu šis lūgums tika noraidīts. Rakstveida process tika pabeigts 2006. gada
13. decembrī.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (apelāciju palāta) konstatēja, ka neviens lietas dalībnieks mēneša
laikā pēc rakstveida procedūras pabeigšanas nav iesniedzis lūgumu, un saskaņā ar Reglamenta 146. pantu nolēma izlemt lietu
bez mutvārdu procedūras.

Lietas dalībnieku prasījumi
Parlamenta prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto rīkojumu;
–        pieņemt galīgo lēmumu lietā, atzīstot iebildi par nepieņemamību par pamatotu;
–        noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–        pieņemt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem saskaņā ar atbilstīgiem noteikumiem.
Eistrupa prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prioritāri, noraidīt apelācijas sūdzību;
–        pakārtoti, nodot lietu izskatīšanai Civildienesta tiesai;
–        piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Lietas dalībnieku argumenti
Savas apelācijas sūdzības atbalstam Parlaments izvirza vienu vienīgu pamatu, kas saistīts ar to, ka Civildienesta tiesa nav
ievērojusi Kopienu tiesības. Šim pamatam ir divas daļas, kas saistītas ar pārkāpumiem, no kuriem pirmais ir Reglamenta 43. panta
1. punkta pirmās daļas pārkāpums un otrais – tiesiskās drošības principa pārkāpums.
Saistībā ar sava pamata pirmo daļu Parlaments norāda, ka Civildienesta tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā, tādējādi pārkāpjot
Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmo daļu, Eistrupa celto prasību nav atzinusi par nepieņemamu, neņemot vērā to, ka viņa advokāts
pieteikumu par lietas ierosināšanu nav parakstījis ar roku.
Attiecībā uz Civildienesta tiesas izdarīto atsauci uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Le Levant 001
u.c./Komisija Parlaments uzsver, ka šis spriedums attiecās uz Reglamenta 44. panta 5. punkta b) apakšpunktu un nevis tā 43. panta
1. punkta pirmo daļu. Reglamenta 44. panta 5. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu var izlabot saskaņā ar 44. panta 6. punktu,
savukārt nekādas izlabošanas iespējas nav paredzētas, ja ir pārkāpta ir 43. panta 1. punkta pirmā daļa, saskaņā ar ko uz procesuālo
dokumentu oriģināliem ir jābūt lietas dalībnieka advokāta parakstam. Tādēļ minētais spriedums uz šo lietu nav attiecināms.
Ciktāl Civildienesta tiesa apstrīdētā rīkojuma 25. punktā konstatē, ka “prasītāja advokāts ir arī prasības pieteikuma parakstītājs”
– konstatējums, kas liek domāt, ka advokāts bija kā prasības pieteikuma parakstītājs, tā arī pats bija uzspiedis zīmogu prasības
pieteikuma oriģinālam, –, Parlaments apšauba nepieciešamību pašrocīga paraksta vietā izmantot zīmogu, klātesot ieinteresētajai
personai. Katrā ziņā šobrīd nav iespējams apstiprināt, ka prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī patiesi šis advokāts būtu
apstiprinājis prasības pieteikumā minēto.
Sava pamata otrās daļas sakarā Parlaments Civildienesta tiesai pārmet, ka tā ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu, neievērojot
Reglamenta noteikumus par prasības pieņemamību. Neviena Kopienu tiesību norma neierobežo tiesības atsaukties uz pārkāpumu
tikai gadījumos, kad šis parkāpums ir ietekmējis tiesības uz aizstāvēšanos. Prasība par parakstu ir tāds pats priekšnosacījums
prasības pieņemamībai kā procesuālo termiņu ievērošana, no kā izriet, ka Civildienesta tiesa nevar atsaukties uz samērīguma
principu un tiesībām uz lietas izskatīšanu tiesā, lai izvairītos no Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmās daļas piemērošanas.
Eistrups atbild, ka nedz Pirmās instances tiesas reglamentā, nedz arī ar to saistītajos aktos nav precizēts, kas tad ir uzskatāms
par “parakstu”. Turklāt nedz
FTA
rīkojums, nedz arī neviens cits tiesas nolēmums nesniedz šī jēdziena skaidru definīciju un vēl jo mazāk “pašrocīga paraksta”
definīciju. Turklāt atsevišķās tiesību sistēmās, kā, piemēram, Dānijas tiesību sistēmā, zīmoga izmantošana procesuālajos dokumentos
ir vispārēji atzīta. Katrā ziņā šajā gadījumā ir pieļauta attaisnojama kļūda, ja vien prasību nevarētu atzīt par nepieņemamu.
Šajā sakarā Eistrups norāda, ka, pirmkārt, Reglamenta 43. panta 1. punktā nekādi nav noteikts, vai parakstam prasības pieteikumā
ir jāatbilst kaut kādām formālām prasībām. Viņš piebilst, ka saskaņā ar praktiskajām instrukcijām lietas dalībniekiem (OV 2002,
L 87, 48. lpp.) (I 2. punkts) Pirmās instances tiesa gadījumā, kad notiek iesniegšana pa elektronisko pastu, nepieņem faksimila
parakstu, ko “izveidojis dators”. Turpretim šajā tekstā nebija pašrocīgi izveidota faksimila paraksta. Attiecībā uz 6. panta
3. punktu Pirmās instances tiesas kancelejas 1994. gada 3. marta instrukcijās (OV L 78, 32. lpp.), kurās pēdējie grozījumi
izdarīti 2002. gada 5. jūnijā (OV L 160, 1. lpp.), saskaņā ar ko kanceleja var pieņemt tikai tādus dokumentus, uz kuriem ir
attiecīgā lietas dalībnieka advokāta vai pārstāvja paraksta oriģināls, Eistrups norāda, ka šajā normā nav nekādu skaidru norāžu
par to, kas tad būtu uzskatāms par “parakstu” vai paraksta “oriģinālu”.
Eistrups uzskata, ka tomēr ir jāanalizē fiziska paraksta uzdevums. Tā mērķis ir nodrošināt parakstītā dokumenta teksta autentiskumu,
pilnīgumu un neapstrīdamību un it īpaši garantēt saņēmējam, ka parakstu ir izdarījusi kāda noteikta persona, proti, paraksttiesīgā
persona. Eistrups tādējādi secina, ka zīmoga izmantošana vismaz Dānijā ir jāuzskata par šiem nosacījumiem atbilstošu un tādēļ
to var pielīdzināt pašrocīgi izdarītam parakstam ar lodīšu vai tintes pildspalvu. Turklāt Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs
(preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) arī faksimila izmantošanu uzskatīja par pieņemamu paraksta veidu [Pirmās instances
tiesas 2006. gada 6. septembra spriedums lietā T‑6/05
DEF‑TEC Defense Technology
/ITSB –
Defense Technology
(
FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR
) Krājumā vēl nav publicēts, 3. punkts].
Runājot par šāda zīmoga ļaunprātīgas izmantošanas risku, Dānijas tiesībās šī problēma ir atrisināta, faksimila paraksta autoram
uzliekot pienākumu pierādīt, ka konkrētajā gadījumā ir notikusi ļaunprātīga izmantošana. Līdz ar to ar zīmogu izdarīts paraksts
ir prezumējami autentisks. Citiem vārdiem, faksimila paraksta autors uzņemas ar zīmogu izdarītā paraksta risku. Turklāt risks,
ka paraksts būtu viltots, neattiecas tikai uz zīmogiem vien, bet arī uz parakstiem, kas izdarīti ar pildspalvu.
Šajā kontekstā Eistrups uzsver, ka Parlaments nevienā brīdī nav apstrīdējis to, ka viņa advokātam ir tiesības viņu pārstāvēt,
ka advokāts ir prasības pieteikuma faktiskais autors, vai to, ka faksimila parakstu ir izdarījis minētais advokāts.
Eistrups, otrkārt, vēršas pret Parlamenta apgalvojumu, ka iepriekš minētais spriedums lietā
Le Levant 001
u.c./Komisija nav attiecināms uz šo lietu, jo tas attiecas uz trūkumiem, kurus, atšķirībā no izskatāmās lietas, varēja novērst
saskaņā ar Reglamenta 44. panta 6. punktu. Viņš uzsver, ka šajā spriedumā Pirmās instances tiesa, nenorādīdama, ka novēršana
būtu nepieciešama, ir atzinusi, ka Reglamenta 44. panta 5. punkts nav pārkāpts, jo ar zīmogu attēlotais paraksts uz pilnvaras,
ko advokātam devuši tā klienti, esot spēkā. Šis spriedums esot attiecināms uz izskatāmo lietu, jo, kā skaidri izriet no kancelejas
norāžu 7. panta 3. punkta, Reglamenta 44. panta 5. punkta a) un b) apakšpunktā noteiktajiem dokumentiem ir jāietver advokāta
pilnvara, ko “parakstījis” attiecīgās juridiskās personas pārstāvis. Lai šāda pilnvara būtu spēkā, tai ir jāatbilst nosacījumam
par parakstu. Pirmās instances tiesa iepriekš minētajā lietā
Le Levant 001
u.c./Komisija zīmoga izmantošanu ir pieļāvusi.
Attiecībā uz
FTA
rīkojumu Eistrups norāda, ka šī rīkojuma pamatā esošās lietas būtiskākais jautājums bija par to, vai cita persona, izņemot
prasītāju advokātu, var parakstīt prasības pieteikumu tā vārdā, un nevis par to, kādā veidā šim parakstam uz prasības pieteikuma
jābūt izdarītam. Runa ir par
obiter dictum
, ja Pirmās instances tiesa Reglamenta 43. panta 1. punktu ir interpretējusi tādējādi, ka tajā ir ietverta prasība par “pašrocīgu
parakstu”. Turklāt Pirmās instances tiesa, neprecizējot, kas tad ir uzskatāms par “pašrocīgu parakstu”, nelemj par jautājumu,
vai zīmoga izmantošana ir uzskatāma par spēkā esoša paraksta veidu.
Eistrups apgalvo, ka, treškārt, zīmoga izmantošana vismaz Dānijā ir uzskatāma par spēkā esošu fizisku parakstu un tā ir pielīdzināma
ar pildspalvu veiktam parakstam. Tā tas esot, iesniedzot dokumentus Dānijas tiesās.
Ceturtkārt, viņš norāda, ka katrā ziņā tas, ka viņa advokāts ir izmantojis zīmogu, ir uzskatāms par attaisnojamu kļūdu. Šajā
sakarā viņš izvirza šādus apsvērumus:
–        nedz “paraksta”, nedz arī paraksta “oriģināla” jēdziens Kopienu tiesībās nav skaidri definēti;
–        praktiskajās instrukcijās lietas dalībniekiem ir norādīts, ka nedrīkst izmantot tikai datora izveidotu faksimila parakstu;
–        saskaņā ar Kopienu judikatūru procesuālos dokumentus var parakstīt, izmantojot zīmogu, ja nav šaubu par tā satura autoru un
tam ir spēkā esoša pilnvara;
–        prasības pieteikuma autora identitāte lietā neraisa nekādas šaubas;
–        zīmoga, kurā attēlots paraksts, izmantošana ir atļauta Dānijā;
–        šīs prasības atzīšana par nepieņemamu būtu ļoti negatīvs lēmums.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Savā apelācijā Parlaments Civildienesta tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmās
daļas piemērošanā, kas interpretēta tiesiskās drošības principa kontekstā.
Saskaņā ar minēto procesuālo normu “katra procesuālā dokumenta oriģinālu paraksta attiecīgā lietas dalībnieka pārstāvis vai
advokāts”.
Šis noteikums ir interpretējams tādējādi, ka tajā noteikts, ka pieteikumā par lietas ierosināšanu ir prasītāja pilnvarotā
advokāta pašrocīgs paraksts (
FTA
rīkojums, 23., 26. un 27. punkts). Šī interpretācija ir pieņemta arī Pirmās instances tiesas kancelejas instrukcijās, kuru
6. panta 3. punktā noteikts, ka kanceleja pieņem tikai tādus dokumentus, kuros ir “advokāta paraksta oriģināls”.
Tādēļ ir pamatoti, ka Civildienesta tiesa apstrīdētā rīkojuma 24. un 25. punktā ir atzinusi, ka fakts, ka Eistrupa advokāts
prasības pieteikuma iesniegšanas stadijā ir izmantojis zīmogu, ir pārkāpums, jo paraksts, kas izdarīts ar zīmogu, nav tieši
[uz dokumenta] izdarīts paraksts, kā tas noteikts Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmajā daļā. Faktiski, kaut arī attiecīgais
zīmogs attēlo advokāta parakstu, tomēr šāds paraksta veids nav tiešs un uz prasības pieteikuma nav advokāta paraksta oriģināla.
Neviens no Eistrupa izvirzītajiem argumentiem šo secinājumu neatspēko.
Kā spēkā neesošs ir jānoraida arī Eistrupa arguments, pirmkārt, saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā
Le Levant 001
u.c./Komisija, ar ko tas norāda, ka šajā spriedumā, kurā saskaņā ar Reglamenta 44. panta 5. punkta b) apakšpunktu ir pieņemts
zīmogs uz pilnvaras advokātam celt prasību, ir definēts “paraksta” jēdziens kancelejas norāžu 7. panta 3. punkta izpratnē
un ka šī definīcija ir piemērojama arī izskatāmajā lietā (skat. iepriekš 34. punktu).
Šajā sakarā pietiek vien atgādināt, ka Reglamenta 44. panta 5. punkta b) apakšpunktā ir paredzēta tikai prasība par “pierādījumu
tam, ka advokātu ir pilnvarojusi persona, kas ir tiesīga to darīt”. Šādam pierādījumam nav obligāti jābūt ietvertam dokumentā
ar pilnvarotāja pašrocīgu parakstu. Ja ir tiesa, ka kancelejas norāžu 7. panta 3. punktā ir paredzēta prasība par “[..] pilnvaru,
ko parakstījis juridiskās personas pārstāvis”, šo normu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to tiek grozīts Reglamenta 44. panta
5. punkta b) apakšpunkts – kuru, galu galā, nevar grozīt ar kancelejas instrukcijām, bet gan drīzāk jāsaprot kā atsauci uz
šādas pilnvaras iesniegšanas visvienkāršāko veidu, lai tiktāl izslēgtu jebkādus citus pierādījumus par pilnvaras izsniegšanu.
Turpretim Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmā daļa neļauj pieņemt neparakstītu prasības pieteikumu, pat ja ir iesniegti pierādījumi
par to, ka to ir apstiprinājis – citādi nekā pašrocīgi parakstot – advokāts vai pārstāvis, kā vārdā prasība tiek celta.
Otrkārt, ņemot vērā Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto formālo prasību, šajā kontektā nav atbilstoši atsaukties
uz iepriekš minēto spriedumu lietā
FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR
, kurā tiek apstiprināts ITSB iekšējais lēmums, ar ko ITSB atbildīgajiem pārstāvjiem savos lēmumos vai paziņojumos atļauj
izmantot faksimila parakstu. Fakts, ka telekopiju, teleksu, telegrammu vai elektroniskā pasta izmantošana ir pieļauta jomās,
uz kurām neattiecas pārāk stingras formālās prasības – kā, piemēram, paziņojumi sakarā ar Kopienu preču zīmēm [55. un 79.–82. pants
Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulā (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi
(OV L 303, 1. lpp.)], vispārīgā veidā nav uz šo lietu attiecināms.
Tāpat arī, treškārt, attiecībā uz argumentu par to, ka no praktisko norāžu lietas dalībniekiem I 2. punkta var secināt pretējo
– ka Pirmās instances tiesa, gadījumā kad notiek nosūtīšana pa elektronisko pastu, pieņem pašrocīgi veidotus faksimila parakstus
(skat. iepriekš 30. punktu). Minētās instrukcijas faktiski attiecas uz tehnisko saziņas līdzekļu izmantošanu, kas kā tādi
minēti Reglamenta 43. panta 6. punktā. Līdz ar to tās nav piemērojamas šā panta 1. punkta pirmās daļas interpretācijā.
Civildienesta tiesa tādēļ ir atzinusi, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, fakts, ka Eistrupa advokāts nav ievērojis Reglamenta
43. panta 1. punkta pirmās daļas prasības, nevar būt par pamatu prasības atzīšanai par nepieņemamu. Tā arī ir norādījusi,
ka prasību par pašrocīgu parakstu var nepiemērot, ja to prasa lietas apstākļi.
Šajā sakarā jāatgādina, ka tas, ka uz prasības pieteikuma nav šai sakarā pilnvarota advokāta pašrocīga paraksta, nav formāls
pārkāpums, ko varētu novērst saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. panta otro daļu, Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta 6. punktu
un Pirmās instances tiesas kancelejas norāžu 6. panta 1., 4. un 5. punktu.
Turklāt, ja Reglamenta 43. panta 6. punkts, kopš grozījumiem 2000. gada 6. decembrī (OV L 322, 4. lpp.), pieļauj faksa un
elektroniskā pasta izmantošanu, ar šiem līdzekļiem nosūtīta paziņojuma spēkā esamība ir pakārtota nosacījumam, ka “parakstīts
dokumenta oriģināls” tiek iesniegts Pirmās instances tiesā, vēlākais, desmit dienu laikā pēc tam. Un arī, ja 43. panta 7. punkts,
kopš grozījumiem 2005. gada 12. oktobrī (OV L 298, 1. lpp.), ļauj Pirmās instances tiesai ar lēmumu noteikt
Eiropas Savienības Oficiālajā vēstnesī
publicējamus nosacījumus, saskaņā ar kuriem procesuāls dokuments, kas ir nosūtīts uz kanceleju elektroniskā veidā, “tiek
uzskatīts par šā dokumenta oriģinālu”, tad ir jāatzīst, ka šāds lēmums vēl nav pieņemts.
No tā izriet, ka pašreiz spēkā esošajos Kopienu tiesu procesuālajos noteikumos advokāta pašrocīgs paraksts uz pieteikuma par
lietas ierosināšanu oriģināla ir vienīgais veids, kā nodrošināt, ka atbildība par procesuālā dokumenta sagatavošanu un šī
dokumenta saturs ir attiecināmi uz personu, kura pilnvarota prasītāju pārstāvēt Kopienu tiesās (šajā sakarā skat.
FTA
rīkojuma 25. un 26. punktu).
Prasības par pašrocīgu parakstu Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē mērķis, arī tiesiskās drošības aspektā,
ir nodrošināt prasības pieteikuma autentiskumu un novērst risku, ka to patiesībā nav sagatavojusi šai sakarā pilnvarotā persona.
Šī prasība tādēļ ir uzskatāma par būtisku formālu prasību, kas ir piemērojama šauri, no kā izriet, ka tās neievērošana ir
pamats prasības atzīšanai par nepieņemamu.
Attiecībā uz zīmoga, kurā attēlots prasītāja pilnvarotā advokāta paraksts, izmantošanu pieteikumā par lietas ierosināšanu
ir jāatzīst, ka šis netiešais un mehāniskais “paraksta” veids vien neļauj konstatēt, ka attiecīgo procesuālo dokumentu noteikti
ir parakstījis advokāts pats.
Runājot par Civildienesta tiesas konstatēto apstrīdētā rīkojuma 25. punktā, saskaņā ar ko Eistrupa advokāta paskaidrojumi
neļauj šaubīties par to, ka šis advokāts ir bijis arī prasības pieteikuma parakstītājs, ir jāatgādina, ka prasības pieteikums,
kuram tā iesniegšanas brīdī ir būtisks trūkums, nav vienkārši izlabojams ar vēlāku un atsevišķu paziņojumu; pašrocīga paraksta
neesamība neietilpst to pārkāpumu starpā, kurus var novērst lietas izskatīšanas laikā (skat. iepriekš 48. punktu). Turklāt
šāds paziņojums vien nav pietiekams, lai spēkā būtu pa elektronisko pastu un faksu [sūtīti dokumenti], ja pēc tam netiek iesniegti
“parakstīti procesuālo dokumentu oriģināli”.
Jāpiebilst, ka, kaut arī Eistrups apstiprināja, ka viņa advokāts prasības pieteikumu parakstīja personīgi, izmantojot zīmogu
ar savu parakstu (apstrīdētā rīkojuma 20. punkts), nevar atzīt, ka veids, kādā parakstāms prasības pieteikums, attiektos vienīgi
uz attiecīgā advokāta kabineta iekšējo praksi un parasti nav pakļaujams nedz pretējās puses, nedz tiesas kontrolei. Tādēļ
nav runas par apstākli, kas ļautu objektīvi un nešaubīgi nodrošināt, ka atbildība par procesuālā dokumenta sagatavošanu un
šī dokumenta saturs ir attiecināmi uz Eistrupa advokātu.
Šis secinājums nav pretējs Tiesas 2007. gada 18. janvāra spriedumam lietā C‑229/05 P
PKK
un
KNK
/Padome (Krājumā vēl nav publicēts, 114.–119. punkts). Šajā spriedumā, lūgta lemt par viena prasītāja advokāta paziņojumu
par viņa pilnvarojumu likumību spēkā esamību, Tiesa atzina, ka ar šiem paziņojumiem, ko sniedzis dalībvalsts advokātu kolēģijas
dalībnieks, uz kuru kā tādu attiecas profesionālās ētikas normas, pietiek, lai konkrētajos apstākļos atzītu, ka prasītājs
var pilnvarot advokātus. Šīs lietas īpatnība bija fakts, ka prasītāja bija organizācija, kas nav juridiska persona, kas lika
Tiesai uzsvērt, ka nedz tās statūtu, nedz Reglamenta normas, nedz arī Pirmās instances tiesas reglamenta normas nav izprotamas
tādējādi, ka šāda organizācija var celt prasību. Tiesa uzskatīja, ka šajā ārkārtas situācijā ir jāizvairās no pārmērīgām formalitātēm
un tādējādi jāļauj organizācijai–prasītājai ar visiem pierādīšanas līdzekļiem pierādīt, ka tai ir tiesības pilnvarot advokātus.
Izskatāmajā lietā turpretim šāda ārkārtas situācija nepastāv; prasība par pašrocīgu parakstu kā būtiska formāla prasība (skat.
iepriekš 51. punktu) ir precīzi ietverta Pirmās instances tiesas reglamenta 43. panta 1. punkta pirmajā daļā, kura ir interpretēta
iepriekš minētajā judikatūrā.
Šo konstatējumu vairs neatspēko arī Pirmās intances tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedums lietā T‑158/99
Thermenhotel Stoiser Franz
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑1. lpp., 42.–45. punkts), jo šī sprieduma pamatā esošajā lietā prasības pieteikumā bija prasītāja advokāta pašrocīgs
paraksts un Pirmās instances tiesa varēja pārbaudīt šī paraksta autentiskumu, salīdzinot to ar pārējiem šī advokāta parakstiem,
tā teikt, pamatojoties uz objektīviem pierādījumiem un nevis uz pēdējā minētā vēlāku un atsevišķu paziņojumu par attiecīgajiem
dokumentiem.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pašrocīga paraksta trūkums nevar tikt uzskatīts par novērstu arī tad, ja, pirmkārt, Eistrupa prasības
pieteikums būtu paziņots prasītājam pirmajā instancē un, otrkārt, Civildienesta tiesa no Eistrupa būtu saņēmusi pieteikuma
par lietas ierosināšanu eksemplāru, kuru pašrocīgi būtu parakstījis viņa advokāts (apstrīdētā rīkojuma 27. punkts). Prasība,
ņemot vērā visus pierādījumus, nekļūst nepieņemama tikai tādēļ vien, ka tas paziņots pretējai pusei. Attiecībā uz Eistrupa
iesniegto jauno prasības pieteikumu pietiek norādīt, ka tas Civildienesta tiesā tika iesniegts tikai 2006. gada 16. jūnijā.
Kā pareizi norādījis arī Parlaments, šī iesniegšana ir notikusi pēc prasības celšanai paredzētā termiņa izbeigšanās.
Visbeidzot, jāatgādina, ka Civildienesta tiesa uzskatīja, ka Parlaments nav pierādījis tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu
gadījumā, kad prasības pieteikums tiktu atzīts par pieņemamu, kaut arī paziņojums par prasības nepieņemamību formalitātes,
kas būtiski neietekmē tiesvedību, neievērošanas dēļ nesamērīgi ietekmētu pamattiesības uz lietas izskatīšanu tiesā (apstrīdētā
rīkojuma 28. un 29. punkts). Šajā sakarā jāuzsver, ka pašrocīga paraksta pastāvēšana Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmās
daļas izpratnē ir būtisks formāls noteikums (skat. iepriekš 51. punktu). Būtisks formāls pārkāpums ir pamats prasības atzīšanai
par nepieņemamu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1993. gada 8. februāra rīkojumu lietā T‑101/02
Stagakis
/Parlaments,
Recueil
, II‑63. lpp., 8. punkts), un nav jāpārbauda šāda pārkāpuma ietekme, kā arī it īpaši jāpārliecinās, vai pašrocīga paraksta
neesamība uz prasības pieteikuma ir radījusi kaitējumu pretējai pusei lietā (šai sakarā skat. Tiesas 2000. gada 6. aprīļa
spriedumu lietā C‑286/95 P Komisija/
ICI
,
Recueil
, I‑2341. lpp., 42 un 52. punkts).
No tā izriet, ka uz pieteikuma par lietas ierosināšanu uzspiests zīmogs, kas attēlo prasītāja pilnvarotā advokāta parakstu,
ir pamats prasības atzīšanai par nepieņemamu un tas nav atkarīgs no apstākļiem, kas ņemti vērā apstrīdētajā rīkojumā.
No iepriekš minētā izriet, ka Civildienesta tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīdama, ka konstatētais procesuālais parkāpums,
ņemot vērā lietas apstākļus, nevar būt par pamatu prasības atzīšanai par nepieņemamu.
Tomēr jānorāda, ka, ja pirmās instances tiesas sprieduma motīvi norāda uz Kopienas tiesību pārkāpumu, bet tā rezolutīvā daļa
ir balstīta uz citiem tiesiskiem pamatiem, apelācijas sūdzība ir noraidāma (Tiesas 1992. gada 9. jūnija spriedums lietā C‑30/91 P
Lestelle
/Komisija,
Recueil
, I‑3755. lpp., 28. punkts; skat. šajā sakarā arī Tiesas 1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑294/95 P
Ojha
/Komisija,
Recueil
, I‑5863. lpp., 52. punkts).
Izskatāmajā lietā Eistrups norāda uz pieļautās kļūdas attaisnojamo raksturu.
Šajā sakarā jānorāda, ka attaisnojamas kļūdas sekas varētu būt nevis prasības pieteikuma, kurā nav pašrocīga paraksta, atzīšana
par pieņemamu, bet gan prasības celšanai paredzētā termiņa ritējuma aizkavēšana attiecībā pret ieinteresēto personu, no kā
izriet, ka parakstītais prasības pieteikuma eksemplārs, kas Pirmās instances tiesā tika iesniegts 2006. gada 16. jūnijā, nebūtu
iesniegts novēloti.
Tomēr pietiek konstatēt, ka Eistrups nav nedz pierādījis kāda īpaša apstākļa pastāvēšanu, kas būtu liedzis viņa advokātam
iespēju prasības pieteikumu parakstīt ar roku, nedz arī pierādījis, ka viņa advokāts, kā parakstu izmantodams zīmogu, būtu
izrādījis tādu rūpību, kādai jāpiemīt informētai personai (skat. šajā sakarā Pirmās instances tiesas 1993. gada 16. marta
spriedumu apvienotajās lietās T‑33/89 un T‑74/89
Blackman
/Parlaments,
Recueil
, II‑249. lpp., 34. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 9. jūlija rīkojumu lietā T‑63/96
Fichtner
/Komisija,
RecFP
, I‑A‑189. un II‑563. lpp., 25. punkts). Izlasot atbilstošajās normās rakstīto, it īpaši kancelejas norāžu 6. panta 3. punktā
un
FTA
rīkojumā rakstīto, viņam kā rūpīgam un informātam profesionālim vajadzēja prasības pieteikumu parakstīt ar roku.
No tā izriet, ka šajā lietā uz attaisnojamu kļūdu nevar atsaukties.
Līdz ar to apstrīdētais rīkojums ir jāatceļ.

Par iebildi par nepieņemamību
Atbilstoši Tiesas Statūtu pielikuma 13. panta 1. punktam, ja apelācija ir pamatota, Pirmās instances tiesa gadījumā, ja tiek
atcelts Civildienesta tiesas nolēmums, pati var taisīt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā
tas ir šajā gadījumā.
No šī sprieduma 38.–67. punkta izriet, ka iebilde par nepieņemamību, ko Parlaments izvirzīja Civildienesta tiesā, ir pamatota.
Līdz ar to Eistrupa prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 148. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka, ja apelācija ir pamatota un Pirmās instances tiesa lietā taisa galīgo
spriedumu, Pirmās instances tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši minētā reglamenta 87. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojama apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta
144. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis
lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tomēr, ievērojot Reglamenta 88. pantu, kas piemērojams attiecībā uz iestāžu iesniegtajām apelācijas sūdzībām, pamatojoties
uz Reglamenta 144. pantu un 148. panta otro daļu, tiesvedībā, kurā lietas dalībnieki ir Kopienas un to darbinieki, iestādes
sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Pastāvot šiem apstākļiem, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (apelāciju palāta)
nospriež:
1)
atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas 2006. gada 13. jūlija rīkojumu lietā F‑102/05
Eistrup
/Parlaments (Krājumā vēl nav publicēts);
2)
Eistrupa celto prasību Civildienesta tiesā lietā F‑102/05 noraidīt kā nepieņemamu;
3)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats gan attiecībā uz procesu pirmajā instancē, gan apelācijas instancē.
Vesterdorf
Jaeger
Pirrung
Vilaras

Legal
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 23. maijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

B. Vesterdorf
*
Tiesvedības valoda – dāņu.