CELEX: 62001TJ0064
Yhteinen markkinajärjestely
Banaanit
Tuonti AKT-maista ja kolmansista maista
Viitemäärä
Asetukset N:o 1924/95 ja N:o 2362/98
Vahingonkorvauskanne

Oikeussäännöt

Asetus N:o 404/93
1       Banaanialan yhteisestä markkinajärjestelystä 13 päivänä helmikuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 404/93 (EYVL L 47,
s. 1) IV osastossa on 1.7.1993 lähtien korvattu eri kansalliset järjestelmät kolmansien maiden kanssa käytävän kaupan yhteisellä
järjestelmällä. Banaanit jaotellaan asetuksessa ”yhteisön banaaneihin”, jotka on korjattu yhteisön alueelta, ”kolmansien maiden
banaaneihin”, jotka ovat muista kolmansista valtioista kuin Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren valtioista (AKT) peräisin, ”perinteisiin
AKT-banaaneihin” ja ”muihin kuin perinteisiin AKT-banaaneihin”. Perinteisten AKT-banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien
määrät vastasivat AKT-valtioiden viemiä banaanimääriä, jotka ensin mainittujen osalta eivät ylittäneet ja viimeksi mainittujen
osalta ylittivät kunkin näistä valtioista perinteisesti viemät, asetuksen N:o 404/93 liitteessä vahvistetut määrät.
2       Asetuksen N:o 404/93  18 artiklan 1 kohdan alkuperäisessä versiossa säädetään 2 miljoonan tonnin (nettopaino) vuosittaisen
tariffikiintiön käyttöönottamisesta kolmansien maiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnille. Kolmansien
maiden banaanien tuonnista perittiin tämän tariffikiintiön rajoissa tullia 100 ecua tonnilta, ja muiden kuin perinteisten
AKT-banaanien tuonti tapahtui tullitta. Saman asetuksen 18 artiklan 2 kohdan alkuperäisessä versiossa säädettiin, että kyseisen
kiintiön ulkopuolisesta tuonnista oli muiden kuin perinteisten AKT-banaanien osalta perittävä 750 ecua tonnilta ja kolmansien
maiden banaanien osalta 850 ecua tonnilta.
3       Asetuksen N:o 404/93  19 artiklan 1 kohdassa vahvistettiin tariffikiintiön jakautuminen niin, että 66,5 prosenttia siitä avattiin
sellaisten toimijoiden luokalle, jotka ovat pitäneet kaupan kolmansien maiden banaaneja ja/tai muita kuin perinteisiä AKT-banaaneja
(A-luokka), 30 prosenttia sellaisten toimijoiden luokalle, jotka ovat pitäneet kaupan yhteisön banaaneja ja/tai perinteisiä
AKT-banaaneja (B-luokka), ja 3,5 prosenttia sellaisten yhteisöön sijoittautuneiden toimijoiden luokalle, jotka ovat alkaneet
pitää kaupan vuodesta 1992 alkaen muita kuin yhteisön banaaneja ja/tai muita kuin perinteisiä AKT-banaaneja (C-luokka).

Asetus N:o 1442/93
4       Pannakseen täytäntöön asetuksen N:o 404/93 komissio antoi 10.6.1993 banaanien tuontia yhteisöön koskevan järjestelmän soveltamista
koskevista yksityiskohtaisista säännöistä asetuksen N:o 1442/93 (EYVL L 142, s. 6; jäljempänä vuoden 1993 järjestelmä). Tämä
järjestelmä oli voimassa 31.12.1998 asti (ks. jäljempänä 24 kohta).
5       Asetuksen N:o 1442/93  3 artiklan 1 kohdassa määriteltiin asetuksen N:o 404/93  18 ja 19 artiklan soveltamiseksi A- ja B-luokan
”toimijoiksi” kaikki sellaiset talouden toimijat, jotka olivat omaan lukuunsa toteuttaneet yhtä tai useampia seuraavista toiminnoista:
”a)      kolmansista maista ja/tai AKT-valtioista peräisin olevien vihreiden banaanien ostamista tuottajilta tai mahdollisesti niiden
tuottamista, jota seuraa niiden toimittaminen yhteisöön ja myyminen yhteisössä;
b)      vihreiden banaanien hankintaa ja niiden omistajana niiden vapaaseen liikkeeseen luovuttamista sekä niiden myyntiin saattamista
niiden saattamiseksi myöhemmin yhteisön markkinoille, [jolloin] tuotteen pilaantumista tai menettämistä koskevat riskit on
rinnastettava omistajan tuotteesta ottamaan riskiin;
c)      vihreiden banaanien kypsyttämistä niiden omistajana sekä niiden yhteisön markkinoille saattamista”.
6       Toimijoita, jotka toteuttavat edellisessä kohdassa kuvattuja a- ja b-toimintoja, kutsutaan jäljempänä vastaavasti ”ensimmäisen
vaiheen tuojiksi” ja ”toisen vaiheen tuojiksi”.
7       Asetuksen N:o 1442/93  4 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on laadittava erilliset luettelot A- ja B-luokan toimijoista ja kunkin toimijan
osalta määristä, joita tämä on pitänyt kaupan vuosittain sitä vuotta, jolle tariffikiintiö on avattu, edeltävää vuotta edeltäneiden
kolmen vuoden aikana eritellen kyseiset määrät kunkin 3 artiklan 1 kohdassa kuvatun taloudellisen toiminnon mukaan. – – ”
8       Asetuksen N:o 1442/93  5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten oli vahvistettava vuosittain
kunkin rekisteröimänsä A- ja B-luokan toimijan sitä vuotta, jolle kiintiö on avattu, edeltävää vuotta edeltäneiden kolmen
vuoden aikana kaupan pitämien, 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti toimijan harjoittamien toimintojen luonteen mukaan eriteltyjen
määrien keskiarvo.
9       Asetuksen N:o 1442/93  5 artiklan 2 kohdassa säädettiin, että kaupan pidetyt määrät oli kerrottava seuraavilla painotuskertoimilla
3 artiklan 1 kohdassa kuvattujen toimintojen mukaan:
–       toiminto a: 57 prosenttia
–       toiminto b: 15 prosenttia
–       toiminto c: 28 prosenttia.
10     Asetuksen N:o 1442/93  6 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Tarvittaessa komissio vahvistaa vuotuisen tariffikiintiön sekä 5 artiklassa tarkoitettujen toimijoiden viitemäärien yhteismäärän
perusteella kullekin toimijaluokalle yhtenäisen vähennyskertoimen, jota sovelletaan kunkin toimijan viitemäärään tälle myönnettävän
määrän vahvistamiseksi.
Jäsenvaltioiden on vahvistettava kyseinen määrä jokaisen A- ja B-luokan rekisteröidyn toimijan osalta ja toimitettava tieto
siitä kyseiselle toimijalle – – .”

Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisen vuoksi toteutetut siirtymätoimenpiteet
11     Vuosina 1994 ja 1995 komissio toteutti siirtymätoimenpiteitä, jotta siirtyminen Itävallan tasavallassa, Suomen tasavallassa
ja Ruotsin kuningaskunnassa ennen niiden liittymistä voimassa olevasta järjestelmästä banaanialan yhteisen markkinajärjestelyn
sääntöjen soveltamisesta aiheutuvaan järjestelmään helpottuisi. Komissio antoi seuraavat asetukset:
–       banaanien tuontia Itävaltaan, Suomeen ja Ruotsiin vuoden 1995 ensimmäisen vuosineljänneksen aikana koskevista siirtymätoimenpiteistä
21 päivänä joulukuuta 1994 annettu asetus (EY) N:o 3303/94 (EYVL L 341, s. 46)
–       Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymistä Euroopan unioniin seuraavan siirtymäkauden toimenpiteistä tariffikiintiöjärjestelmän
soveltamiseksi banaanien maahantuontiin vuoden 1995 toisella vuosineljänneksellä 1 päivänä maaliskuuta 1995 annettu asetus
(EY) N:o 479/95 (EYVL L 49, s. 18)
–       tariffikiintiöjärjestelmän soveltamiseksi banaanien tuontiin vuoden 1995 kolmannella vuosineljänneksellä Itävallan, Suomen
ja Ruotsin liittymisen vuoksi toteutettavista siirtymätoimenpiteistä 30 päivänä toukokuuta 1995 annettu asetus (EY) N:o 1219/95
(EYVL L 120, s. 20)
–       siirtymätoimenpiteistä banaanin tuontia koskevan tariffikiintiöjärjestelmän soveltamiseksi Itävallan, Suomen ja Ruotsin yhteisöön
liittymisen johdosta 3 päivänä elokuuta 1995 annettu asetus (EY) N:o 1924/95 (EYVL L 185, s. 24).
12     Asetuksen N:o 479/95  3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Yhteisön toimijoiden, jotka ovat pitäneet kaupan muista kolmansista maista kuin [AKT-maista] peräisin olevia banaaneja, AKT-maista
peräisin olevia banaaneja tai yhteisön alueella kasvatettuja banaaneja uusissa jäsenvaltioissa kolmen viitevuoden (1991, 1992
ja 1993) aikana, on anottava kirjaamistaan jäsenvaltioiden toimivaltaisilta viranomaisilta viimeistään 15 päivänä maaliskuuta
1995. – – ”
13     Asetuksen N:o 3303/94  4 artiklan 1 kohdassa ja asetusten N:o 479/95 ja N:o 1219/95  1 artiklan 1 kohdassa säädetään, että
vuoden 1995 ensimmäiseksi (asetus N:o 3303/94), toiseksi (asetus N:o 479/95) ja kolmanneksi vuosineljännekseksi (asetus N:o 1219/95)
uusien jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on annettava alueelleen sijoittautuneille toimijoille, jotka olivat tuoneet
niihin banaaneja vuoden/vuosien 1991, 1992 ja/tai 1993 aikana, lupa tuoda kolmansista maista peräisin olevia banaaneja tiettyjen
vahvistettujen kiintiöiden rajoissa.
14     Asetuksen N:o 3303/94  4 artiklan 1 kohdan kolmannen ja neljännen alakohdan ja asetusten N:o 479/95 ja N:o 1219/95  1 artiklan
1 kohdan kolmannen ja neljännen alakohdan sisältö oli seuraava:
”Määrä, jonka tuontiin lupa myönnetään, ei saa yhden toimijan osalta ylittää [30, 27 tai 25 prosentin osuutta] tämän vuosien
1991, 1992 ja 1993 aikana keskimäärin vuotta kohden tuomista määristä.
Tämä lupa ei rajoita kyseiselle toimijalle vuoden 1995 osalta asetuksen N:o 1442/93  6 artiklan mukaisesti myönnettävää viitemäärää.”
15     Asetuksen N:o 1924/95  1 artiklassa säädettiin asetuksen N:o 404/93  18 artiklassa tarkoitetun 353 000 tonnin (nettopaino)
suuruisen lisämäärän avaamisesta kolmansien maiden banaanien sekä muiden kuin perinteisten AKT-banaanien uusiin jäsenvaltioihin
tuontia varten vuodeksi 1995. Näihin kolmeen jäsenvaltioon asetusten N:o 3304/94, N:o 479/95 ja N:o 1219/95 mukaisesti tuodut
määrät oli luettava tähän lisämäärään.
16     Asetuksen N:o 1924/95  2 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Vuoden 1995 viimeisen neljänneksen osalta jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset antavat tuontitodistuksia kolmansista
maista peräisin olevien banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien vapaaseen liikkeeseen luovutusta varten [uusissa
jäsenvaltioissa]:
a)      91 500 tonniin asti toimijoille, jotka ovat pitäneet kaupan edellä tarkoitettuja banaaneja [uusissa jäsenvaltioissa] viitekaudella
1991, 1992 ja 1993 ja jotka on rekisteröity asetuksen – – N:o 479/95 3 artiklan mukaisesti;
b)      2 500 tonniin asti uusille [uusiin jäsenvaltioihin] sijoittautuneille toimijoille, jotka niissä täyttävät asetuksen – – N:o 1442/93
3 artiklan 5 kohdassa säädetyt edellytykset ja jotka on rekisteröity 4 artiklan mukaisesti.”
17     Asetuksen N:o 1924/95  3 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.      Kukin kyseinen toimija voi edellä 2 artiklan a [ala]kohdan mukaisesti hakea vuoden 1995 viimeiseksi neljännekseksi yhtä tai
useampaa tuontitodistusta yhteismäärälle, joka on määritetty uusissa jäsenvaltioissa asetuksen – – N:o 1442/93 3 artiklan
1 kohdan mukaisesti vuosina 1991–1993 kaupan pidettyjen banaanien määrän vuotuisen keskiarvon perusteella ja kerrottu saman
asetuksen 5 artiklan 2 kohdassa vahvistetuilla painotuskertoimilla sekä tarvittaessa komission 3 kohdan mukaisesti vahvistamalla
vähennyskertoimella.
– –
3.      Jos kyseisille toimijoille 1 kohdan mukaisesti määritettyjen määrien summa ylittää 91 500 tonnia, komissio vahvistaa yhtenäisen
vähennyskertoimen, jota sovelletaan kullekin toimijalle määritettyyn määrään.”
18     Asetuksen N:o 1924/95  6 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Määritettäessä viitemääriä miksi tahansa vuoden 1995 kattamaksi ajanjaksoksi on kaikkien uusiin jäsenvaltioihin hankintoja
suorittaneiden toimijoiden tullit koko vuoden 1995 osalta määritettävä asetuksen (ETY) N:o 1442/93 3 ja 5 artikla mukaisesti.”

Asetus N:o 1637/98
19     Neuvoston asetuksen N:o 404/93 muuttamisesta 20.7.1998 annetussa neuvoston asetuksessa N:o 1637/98 (EYVL L 210, s. 28) säädettiin
merkittävistä muutoksista banaanialan yhteiseen markkinajärjestelyyn; nämä muutokset tulivat voimaan 1.1.1999. Asetuksella
korvattiin erityisesti asetuksen N:o 404/93 IV osaston 16–20 artikla uusilla säännöksillä.
20     Asetuksen N:o 404/93  16 artiklassa, sellaisena kuin se oli muutettuna asetuksella N:o 1637/98, säädettiin seuraavaa:
” – –
[Asetuksen N:o 404/93 IV osaston säännöksissä]
1)      ’perinteisellä tuonnilla AKT-valtioista’ tarkoitetaan liitteessä esitetyistä valtioista peräisin olevien yhteisöön tuotavien
banaanien vuosittaista enintään 857 700 tonnin (nettopaino) tuontia; näin tuotavia banaaneja kutsutaan ’perinteisiksi AKT-banaaneiksi’;
2)      ’muulla kuin perinteisellä tuonnilla AKT-valtioista’ tarkoitetaan muista kuin 1 alakohdassa määritellyistä AKT-valtioista
peräisin olevien banaanien yhteisöön tuontia; näin tuotavia banaaneja kutsutaan ’muiksi kuin perinteisiksi AKT-banaaneiksi’;
3)      ’tuonnilla muista kolmansista valtioista kuin AKT-valtioista’ tarkoitetaan muista kolmansista valtioista kuin AKT-valtioista
peräisin olevien banaanien yhteisöön tuontia; näin tuotavia banaaneja kutsutaan ’kolmansien valtioiden banaaneiksi’.”
21     Asetuksen N:o 404/93  18 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se oli asetuksella N:o 1637/98 muutettuna, säädettiin, että
kolmansien valtioiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnille avataan 2,2 miljoonan tonnin (nettopaino)
vuosittainen tariffikiintiö. Siinä myös säädetään, että tämän tariffikiintiön rajoissa kolmansien valtioiden banaanien tuonnista
on perittävä tulli, joka on 75 ecua tonnilta, ja että muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnista ei peritä tullia.
22     Saman asetuksen 18 artiklan 2 kohdassa, sellaisena kuin se on asetuksella N:o 1637/98 muutettuna, säädettiin, että kolmansien
valtioiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnille avataan 353 000 tonnin (nettopaino) lisätariffikiintiö.
Tämän tariffikiintiön rajoissa kolmansien valtioiden banaanien tuonnista oli perittävä tulli, joka oli myös 75 ecua tonnilta,
eikä muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnista peritty tullia.
23     Asetuksen N:o 404/93  19 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se oli asetuksella N:o 1637/98 muutettuna, säädettiin seuraavaa:
”Edellä 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja tariffikiintiöitä ja perinteisten AKT-banaanien tuontia hallinnoidaan käyttämällä
perinteisen kaupankäynnin huomioonottavaa (niin sanottua ’perinteiset/uudet tulokkaat’) menettelyä.
Komissio vahvistaa tarvittavat soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt 27 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen.
Tarvittaessa voidaan ottaa käyttöön muita sopiviksi katsottuja menettelyjä.”

Asetus N:o 2362/98
24     Komissio antoi 28.10.1998 asetuksen N:o 404/93 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä banaanien tuontia yhteisöön
koskevan järjestelmän osalta asetuksen N:o 2362/98 (EYVL L 293, s. 32; jäljempänä vuoden 1999 järjestelmä). Asetuksen N:o 2362/98
31 artiklan nojalla asetus N:o 1442/93 kumottiin 1.1.1999 alkaen.
25     Vuoden 1999 järjestelmässä lakkautettiin eri tariffikiintiöiden määrittäminen kolmelle eri toimijaluokalle (A, B tai C) ja
A- ja B-luokkien toimijoiden jakaminen alaluokkiin niiden harjoittaman toiminnan mukaan. Tässä järjestelmässä erotettiin toisistaan
”perinteiset toimijat” ja ”uudet toimijat”.
26     Asetuksen N:o 2362/98  2 artiklassa säädettiin nimenomaisesti, että asetuksen N:o 404/93, sellaisena kuin se on asetuksella
N:o 1637/98 muutettuna, 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut tariffikiintiöt ja 16 artiklassa tarkoitetut perinteiset banaanit
jaettiin seuraavasti:
–       92 prosenttia 3 artiklassa määritellyille perinteisille toimijoille
–       8 prosenttia 7 artiklassa määritellyille uusille toimijoille.
27     Asetuksen N:o 2362/98  3 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan ’perinteisellä toimijalla’ taloudellista toimijaa, joka on ollut sijoittautuneena yhteisöön
ajanjaksona, jonka perusteella sen viitemäärä vahvistetaan, sekä 5 artiklan mukaisen rekisteröintinsä aikana ja joka on omaan
lukuunsa viitekauden aikana tosiasiallisesti tuonut vähimmäismäärän kolmansista maista ja/tai AKT-maista peräisin olevia banaaneja
niiden myymiseksi myöhemmin yhteisön markkinoilla.
– – ”
28     Asetuksen N:o 2362/98  4 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.      Kukin jäsenvaltiossa 5 artiklan mukaisesti rekisteröity perinteinen toimija saa kutakin vuotta varten kaikkien liitteessä I
mainittujen alkuperien osalta yhden viitemäärän, joka vahvistetaan toimijan viitekauden aikana tosiasiallisesti tuomien banaanimäärien
perusteella.
2.      Vuonna 1999 tapahtuvassa tuonnissa tariffikiintiöiden ja perinteisten AKT-banaanien osalta viitekautena käytetään vuosia 1994,
1995 ja 1996.”
29     Asetuksen N:o 2362/98  5 artiklassa säädettiin seuraavaa:
” – –
2.      Kunkin toimijan on ilmoitettava viitemääränsä vahvistamista varten toimivaltaiselle viranomaiselle ennen kunkin vuoden 1 päivää
heinäkuuta:
a)      liitteessä I mainittua alkuperää olevien banaanien kokonaismäärä, jonka toimija on tosiasiallisesti tuonut viitekauden kunkin
vuoden aikana;
b)      3 kohdassa mainitut todistusasiakirjat.
3.      Tosiasiallinen tuonti on osoitettava seuraavasti:
a)      esittämällä jäljennös tuontitodistuksista – – jota todistuksenhaltija – – on käyttänyt todistuksessa ilmoitettujen määrien
luovuttamiseksi vapaaseen liikkeeseen; ja
b)      esittämällä lisäksi selvitys tuontia koskevien tullimuodollisuuksien täyttymispäivänä voimassa olleiden tullien maksamisesta,
joka on tehty joko suoraan toimivaltaisille viranomaisille taikka tulliasioitsijan tai valtuutetun edustajan välityksellä.
Toimijan, joka todistaa maksaneensa tietyn banaanimäärän vapaaseen liikkeeseen luovuttamishetkenä voimassa olleet tullit joko
suoraan toimivaltaisille viranomaisille taikka tulliasioitsijan tai valtuutetun edustajan välityksellä ja joka ei ole tässä
toimessa käytetyn tuontitodistuksen – – haltija eikä siirronsaaja, katsotaan tuoneen kyseisen määrän, jos toimija on rekisteröity
jossakin jäsenvaltiossa asetuksen – – N:o 1442/93 mukaisesti ja/tai toimija täyttää perinteiseksi toimijaksi rekisteröitymistä
koskevat tässä asetuksessa säädetyt edellytykset. Tulliasioitsija ja valtuutettu edustaja eivät voi vaatia tämän alakohdan
soveltamista.
4. [Uusiin jäsenvaltioihin] sijoittautuneiden toimijoiden on esitettävä vuodesta 1994 vuoden 1995 kolmannen vuosineljänneksen
loppuun asti kyseisissä jäsenvaltioissa vapaaseen liikkeeseen luovutettujen määrien todisteeksi jäljennös asianmukaisesti
käytetyistä asianmukaisista tulliasiakirjoista ja toimivaltaisten viranomaisten antamista tuontiluvista.”

Tosiseikat ja oikeudenkäyntimenettely
30     Kantajat, joiden kotipaikka on Hampuri (Saksa), tuovat maahan ja myyvät kolmansista maista peräisin olevia banaaneja muun
muassa uusissa jäsenvaltioissa. Kantajat olivat pääasiassa ensimmäisen vaiheen tuojia ja toissijaisesti toisen vaiheen tuojia.
31     Kantajat nostivat nämä vahingonkorvauskanteet (asiat T-64/01 ja T-65/01) yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen
20.3.2001 toimittamallaan kannekirjelmällä.
32     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn näissä
kahdessa asiassa. Prosessinjohtotoimenpiteenä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi kantajia vastaamaan suullisesti
tiettyihin kysymyksiin suullisessa käsittelyssä.
33     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtajan 28.4.2003 antamalla määräyksellä asiat T-64/01 ja
T-65/01 on asianosaisten kuulemisen jälkeen yhdistetty suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.
34     Asianosaiset esittivät suulliset lausumansa ja vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin 6.5.2003 pidetyssä
istunnossa.

Asianosaisten vaatimukset
35     Asiassa T-64/01 kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       ottaa kanteen tutkittavaksi
–       velvoittaa neuvoston ja komission maksamaan kantajalle 1 358 228 euroa 3,75 prosentin vuotuisine korkoineen tämän tuomion
julistamisajankohdasta lähtien ja asianmukaisen korvauksen 1.1.1999 tapahtuneesta rahanarvon alenemisesta
–       toteaa, että neuvosto ja komissio ovat velvollisia korvaamaan kantajalle kaikki muut vahingot, jotka ovat aiheutuneet tai
tulevat aiheutumaan sille asetusten N:o 1637/98 ja N:o 2362/98 antamisesta
–       velvoittaa asianosaiset toimittamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle sen asettamassa määräajassa ne kolmannessa
vaatimuksessa mainitut määrät, joista asianosaiset ovat päässeet sopimukseen tai, jos tällaista sopimusta ei ole tehty, esittämään
yksilöidyt korvausvaatimuksensa samassa määräajassa
–       määrää oikeudenkäyntikuluista.
36     Asiassa T-65/01 kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       ottaa kanteen tutkittavaksi
–       velvoittaa neuvoston ja komission maksamaan kantajalle 3 604 232 euroa 2,9 prosentin vuotuisine korkoineen tämän tuomion julistamisajankohdasta
lähtien ja asianmukaisen korvauksen 1.1.1999 tapahtuneesta rahanarvon alenemisesta
–       toteaa, että neuvosto ja komissio ovat velvollisia korvaamaan kantajalle kaikki muut vahingot, jotka ovat aiheutuneet tai
tulevat aiheutumaan sille asetusten N:o 1637/98 ja N:o 2362/98 antamisesta
–       velvoittaa asianosaiset toimittamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle sen asettamassa määräajassa ne kolmannessa
vaatimuksessa mainitut määrät, joista asianosaiset ovat päässeet sopimukseen tai, jos tällaista sopimusta ei ole tehty, esittämään
yksilöidyt korvausvaatimuksensa samassa määräajassa
–       määrää oikeudenkäyntikuluista.
37     Molemmissa asioissa neuvosto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       jättää kanteet tutkimatta siltä osin kuin ne kohdistuvat neuvostoon
–       hylkää kanteet perusteettomina
–       velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
38     Molemmissa asioissa komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteet perusteettomina
–       velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Tutkittavaksi ottaminen
39     Neuvosto ei muodollisesti esitä yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaista
oikeudenkäyntiväitettä, mutta väittää, että kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät täyty siltä osin kuin kanteet
kohdistuvat neuvostoon. Neuvosto huomauttaa, että lukuun ottamatta kanneperustetta, jonka mukaan neuvosto on delegoinut toimivaltaansa
komissiolle lainvastaisesti, kantajat riitauttavat yksinomaan komission syyksi luettavia toimenpiteitä sekä erityisesti tiettyjä
asetuksen N:o 2362/98 säännöksiä. Neuvosto huomauttaa, että oikeuskäytännön mukaan ainoastaan yhteisön toimielimet, jotka
on erotettava itse yhteisöstä, voivat olla vastaajina suorassa kanteessa (asia T-572/93, Odigitria v. neuvosto ja komissio,
tuomio 6.7.1995, Kok. 1995, s. II-2025, 22 kohta ja asia T-201/99, Royal Olympic Cruises ym. v. neuvosto ja komissio, määräys
12.12.2000, Kok. 2000, s. II-4005, 20 kohta).
40     Kantajat katsovat, että väite, jonka mukaan niiden kanteet on jätettävä tutkimatta, koska niiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset
puuttuvat, on perusteeton. Kantajat esittävät, että niiden kanne on esitetty EY 288 artiklan toisen kohdan sanamuodon mukaisesti
yhteisöä vastaan ja että käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisöä edustaa komission lisäksi neuvosto. Kantajien mukaan neuvosto
antoi asetuksella N:o 1637/98 komissiolle toimivallan antaa asetus N:o 2362/98, josta väitetty vahinko johtuu.
41     Vastauksena näihin väitteisiin on riittävää todeta, että kantajat riitauttavat viidennessä, kuudennessa ja seitsemännessä
kanneperusteessaan nimenomaisesti neuvoston antaman asetuksen N:o 1637/98 tiettyjen osien laillisuuden.
42     Tästä seuraa, että neuvoston esittämä väite, jonka mukaan kanteet on jätettävä tutkimatta, koska niiden tutkittavaksi ottamisen
edellytykset puuttuvat, on hylättävä.

Aineellinen kysymys
43     Kantajien kanteiden perustana on ensisijaisesti yhteisön vastuu lainvastaisesta toimesta ja toissijaisesti yhteisön vastuu
laillisesta toimesta.
44     Ennen kuin tutkitaan kantajien kanteidensa tueksi esittämiä niitä kanneperusteita, jotka perustuvat yhteisön vastuuseen lainvastaisesta
toimesta, on esitettävä joitakin alustavia huomautuksia. Kantajat korostavat kirjelmissään useaan otteeseen, että nämä kanteet
koskevat niiden viitemäärän vahvistamista vuodeksi 1999, ja toteavat, että vuoden 1999 järjestelmällä oli kolme ”erityispiirrettä”,
jotka ovat suosineet uusien jäsenvaltioiden toimijoita muiden jäsenvaltioiden toimijoihin nähden. Koska kantajien näitä kolmea
”erityispiirrettä” kohtaan esittämä arvostelu sisältyy useaan kanneperusteeseen ja koska komissio on riitauttanut sen, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että aluksi on tutkittava, onko tämä arvostelu perusteltua.

Alustavat huomautukset
Asianosaisten lausumat
45     Kantajat väittävät, että vuoden 1999 järjestelmän kolme ”erityispiirrettä” ovat suosineet uusien jäsenvaltioiden toimijoita
muiden jäsenvaltioiden toimijoihin nähden.
46     Ensinnäkin kantajat arvostelevat sitä, että asetuksen N:o 2362/98  4 artiklan 2 kohdassa vuodet 1994–1996 on valittu viiteajanjaksoksi
vuonna 1999 toteutettavalle tuonnille. Vuoden 1993 järjestelmän määräysten mukaan viiteajanjaksona olisi ollut vuodet 1995–1997.
47     Toiseksi kantajat väittävät, että ne kolmansien valtioiden banaanien ”väliaikaiset” määrät, jotka uusien jäsenvaltioiden toimijat
saivat tuoda maahan vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana, olivat suurempia kuin määrät, jotka ne olisivat voineet
tuoda maahan, jos tariffikiintiötä olisi mukautettu 1.1.1995 lähtien ”tarpeiden kasvamisen (2 200 000 tonnia + 353 000 tonnia)”
mukaisesti ja jos se olisi jaettu kaikkien toimijoiden kesken asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklan mukaisesti. Kantajat
väittävät, että uusien jäsenvaltioiden toimijoiden ”ei ole koskaan tarvinnut kohdistaa näitä ylimääräisiä määriä myöhemmille
kausille saatuihin määriin tai neutraloida näitä määriä muilla tavoin” ja että ne ovat näin ollen saaneet vuodeksi 1995 lopullisesti
”suuremmat määrät kuin ne, joihin niillä olisi normaalisti ollut oikeus markkinajärjestelyn mukaan”. Kantajat toteavat tämän
perusteella, että vuoden 1999 viitemäärät on määritetty uusien jäsenvaltioiden toimijoiden ja vuoden 1995 osalta liian suurten
määrien perusteella.
48     Osoittaakseen näiden ”ylimääräisten määrien” olemassaolon kantajat tukeutuvat seuraavaan kahteen perusteluun:
–       vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana 2 200 000 tonnin tariffikiintiöstä oli käytetty jo 90 prosenttia eli 1 980 000 tonnia,
joka on enemmän kuin 75 prosenttia tästä 353 000 tonnin lisämäärällä korotetusta tariffikiintiöstä (2 553 000 tonnia) eli
1 914 750 tonnia
–       samojen vuosineljännesten osalta uusien jäsenvaltioiden toimijat saivat asetusten N:o 3303/94, N:o 479/95 ja N:o 1219/95 mukaisesti
oikeuden tuoda maahan kolmansien valtioiden banaaneja ”väliaikaisen” määrän, joka oli jopa 82 prosenttia eikä ainoastaan 75 prosenttia
niiden määrien keskiarvosta, joita ne olivat tuoneet maahan vuosina 1991–1993.
49     Osoittaakseen, että uusien jäsenvaltioiden toimijat ovat voineet lopullisesti säilyttää ”ylimääräiset väliaikaiset” määrät,
jotka niille on myönnetty vuodeksi 1995, ja vedota niihin silloin, kun niille määritettiin vuoden 1999 viitemäärää, kantajat
esittävät seuraavat kolme seikkaa:
–       kantajien mukaan asetuksen N:o 1924/95 kuudennesta ja yhdeksännestä perustelukappaleesta seuraa, että komissio katsoi, ettei
vuoden 1995 lopulla ollut asianmukaista jakaa 353 000 tonnin lisämäärällä korotettua 2 200 000 tonnin määrää kaikkien toimijoiden
kesken asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa vahvistettujen arviointiperusteiden mukaisesti
–       kantajien mukaan komissio otti laskiessaan ”kaikkien toimijoiden käytettävissä [vuoden 1995] neljännellä neljänneksellä olevaa
määrää” huomioon täysimääräisesti nämä ”väliaikaiset” määrät
–       kantajien mukaan määrä, joka saadaan vähentämällä 353 000 tonnin lisämäärästä ”väliaikaisten” määrien yhteismäärä (258 671 tonnia)
ja uusien jäsenvaltioiden uusille toimijoille vuoden 1995 neljännelle neljännekselle myönnetty määrä (2 500 tonnia), vastaa
arviolta komission asetuksen N:o 1924/95  2 artiklan a alakohdassa mainitsemaa määrää, joka myönnettiin saman neljänneksen
aikana perinteisille toimijoille kolmansien maiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuontia varten.
50     Kolmanneksi kantajat vetoavat asetuksen N:o 1924/95  6 artiklan sanamuotoon ja väittävät, että vuoden 1999 viitemäärät olisi
pitänyt määrittää asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa tarkoitetun jakotavan mukaisesti eikä asetuksen N:o 2362/98  3
ja 5 artiklassa tarkoitetun ”tosiasiallisen tuojan” arviointiperusteen mukaisesti. Kantajat tukeutuvat asetuksen N:o 2362/98
5 artiklan 3 ja 4 kohtaan ja väittävät, että tämän arviointiperusteen soveltamisen seurauksena uusien jäsenvaltioiden toimijoille
on varattu vuoden 1999 viitemäärät siltä osin kuin ne määritettiin näissä valtioissa vuonna 1994 ja vuoden 1995 kolmena ensimmäisenä
neljänneksenä toteutetun banaanien tuonnin perusteella. Kantajat väittävät, että tämän tuonnin tosiasiallisuus osoitettiin
yksinomaan toimittamalla asianmukaiset tulliasiakirjat ja osoittamalla tullimaksujen maksaminen eli todistusaineistolla, jota
ainoastaan nämä toimijat saattoivat toimittaa, kun otetaan huomioon viitejakson valinta. Kantajat toteavat, että jos vuoden
1999 viitemäärät olisi määritetty asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa tarkoitetun jakotavan mukaisesti, uusien jäsenvaltioiden
toimijoita, joiden toiminta rajoittui tullimaksujen maksamiseen, olisi pidetty korkeintaan toissijaisina tuojina, ja ne olisivat
tämän vuoksi saaneet ainoastaan 15 prosenttia kiintiöistä. Sen sijaan toimijoita, jotka kantajien tapaan olivat toteuttaneet
hankintoja, olisi pidetty ensimmäisen vaiheen tuojina, ja ne olisivat saaneet 57 prosenttia näistä kiintiöistä.
51     Komissio esittää osaltaan ensimmäiseksi perusteet, joilla se perusteli vuosien 1994–1996 valintaa viitejaksoksi.
52     Yhtäältä komissio toteaa, että suurimpien kolmansien valtioiden banaaneja yhteisöön tuovien valtioiden tariffikiintiöosuudet
on laskettu näiden valtioiden viemien määrien perusteella ja että sen on näin ollen valittava sama viitejakso myöntääkseen
toimijoille yksilölliset viitemäärät.
53     Toisaalta sen oli pakko valita viitejaksoksi vuodet 1994–1996 siksi, että asetuksen N:o 2362/98 antamisaikaan yhteisöön tosiasiallisesti
suuntautunutta tuontia koskevat lopulliset luvut olivat tiedossa vain tältä ajalta, koska vuoden 1997 luvut olivat vasta väliaikaisia.
54     Lisäksi komissio korostaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti asiassa T-18/99, Cordis vastaan komissio, 20.3.2001
antamansa tuomion (Kok. 2001, s. II-913) 77 kohdassa, että vuosien 1994–1996 valinta viitejaksoksi oli laillinen.
55     Toiseksi komissio kiistää sen, että uusien jäsenvaltioiden toimijat olisivat saaneet ”ylimääräisiä määriä”, ja katsoo, ettei
käsiteltävänä olevassa asiassa ollut tarpeen toteuttaa minkäänlaista ”neutralointia” tai ”kohdistamista”.
56     Komissio riitauttaa kantajien laskelmat (ks. edellä 48 kohta). Komissio toteaa yhtäältä, että nimenomaan se, että vuoden 1995
kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana vuosikiintiöstä oli yhteisössä käytetty jo 90 prosenttia tuontitodistusten ja -lupien
antamiseen, johti vuosikiintiön korottamiseen 353 000 tonnin lisämäärällä, joka vastaa uusien jäsenvaltioiden tarpeita. Koska
kyseistä määrää ei ylitetty, 2 200 000 tonnin vuosikiintiö jäi kokonaisuudessaan muiden jäsenvaltioiden perinteisten toimijoiden
käyttöön. Komissio toteaa vielä, että kyseisten vuosineljännesten aikana uusien jäsenvaltioiden toimijat käyttivät tuontilupiaan
ainoastaan 258 671 tonnin määrän osalta, joka on noin 73 prosenttia lisämäärästä.
57     Komissio väittää toisaalta, että ”määrän väliaikainen määrittäminen ei välttämättä merkitse sitä, että sitä muutettaisiin
myöhemmin”. Komission mukaan käsite ”väliaikainen” merkitsee sitä, että ”määrä vahvistetaan myöhemmin lopullisesti, mutta
se ei merkitse sitä, että tätä ennen olisi väistämättä tehtävä muutoksia”. Komissio huomauttaa, että asetuksissa N:o 3303/94,
N:o 479/95 ja N:o 1219/95 se on maininnut selkeästi, ettei lupien myöntäminen vaikuta uusien jäsenvaltioiden toimijoille myöhemmin
asetuksen N:o 1442/93  6 artiklan mukaisesti myönnettäviin viitemääriin. Komissio lisää, että asetuksessa N:o 1924/95 lisämääräksi
määritettiin 353 000 tonnia.
58     Komissio katsoo myös, ettei se, että uusiin jäsenvaltioihin vientiä harjoittaville toimijoille tarkoitetut määrät poikkeavat
määristä, jotka ne olisivat saaneet asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklan perusteella, ole yllättävää eikä lainvastaista,
koska ”poikkeuksella voimassa olevaan säännöstöön oli luotava siirtymäajan säännöstö, jossa vahvistettiin erityisesti aiemman
laskentatavan korvaava uusi väliaikainen laskentatapa, nimenomaan liittymisestä johtuvan uuden tilanteen hallitsemiseksi”.
Komission mukaan tämä johtui siitä, että uudet jäsenvaltiot hankkivat yksinomaan Etelä-Amerikasta peräisin olevia banaaneja
ja niissä toimi ainoastaan A-luokan toimijoita. Sitä, että vuosi 1995 sisällytettiin viitejaksoon vuoden 1999 viitemäärien
vahvistamiseksi, ei komission mukaan näin ollen voida arvostella.
59     Kolmanneksi komissio riitauttaa väitteen, jonka mukaan vuoden 1999 viitemäärät olisi pitänyt määrittää asetuksen N:o 1442/93
3 ja 5 artiklan perusteella. Tämä asetus on nimittäin korvattu 1.1.1999 alkaen asetuksella N:o 2362/98.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
60     Ensinnäkin on katsottava, etteivät kantajien ne arvostelut, jotka koskevat vuosien 1994–1996 valintaa vuosien 1995–1997 sijasta
viitejaksoksi vuonna 1999 toteutettavan tuonnin osalta, ole perusteltuja. Kantajat eivät ole esittäneet seikkoja, joiden avulla
voitaisiin näyttää toteen, että komission väite, jonka mukaan sen antaessa asetusta N:o 2362/98 sen tiedossa ei ollut vielä
vuoden 1997 aikana yhteisöön tosiasiallisesti toteutettujen tuontien lopullista määrää, on virheellinen. Ne eivät myöskään
ole kyseenalaistaneet komission selitystä, jonka mukaan toimijoille tarkoitetun viitekauden oli oltava sama kuin kauden, jonka
avulla määrättiin pääasiallisten toimittajamaiden tariffikiintiöosuudet (ks. edellä 52 kohta). Lopuksi on huomautettava, että
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi edellä mainitussa asiassa Cordis vastaan komissio antamansa tuomion 77 kohdassa,
että vuosien 1994–1996 valinta viitejaksoksi oli laillinen.
61     Toiseksi on todettava, etteivät kantajat osoita millään tavalla, että uusien jäsenvaltioiden toimijat olisivat saaneet vuodeksi
1995 lopullisesti ”suuremmat määrät kuin ne, joihin niillä olisi normaalisti ollut oikeus markkinajärjestelyn mukaan”.
62     Varsinkaan kahta kantajien väitettä, joilla ne pyrkivät osoittamaan, että ne kolmansien valtioiden banaanien määrät, jotka
nämä toimijat ovat saaneet luvan tuoda vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana, olivat suurempia kuin ne määrät,
jotka ne olisivat voineet tuoda, jos tariffikiintiöksi olisi 1.1.1995 alkaen määrätty 2 553 000 tonnia ja jos se olisi jaettu
kaikkien toimijoiden kesken asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa asetettujen arviointiperusteiden perusteella (ks. edellä
48 kohta), ei voida hyväksyä.
63     Kantajat ovat näitä väitteitä esittäessään tulkinneet suppeasti komission uusien jäsenvaltioiden liittymisen vuoksi antamaa
siirtymäkauden säännöstöä (ks. edellä 11–18 kohta) siltä osin kuin kantajat mainitsevat kolme tiettyä vuosineljännestä koskevaa
asetusta eli asetukset N:o 3303/94, N:o 479/95 ja N:o 1219/95 erillään asetuksesta N:o 1924/95, vaikka näitä eri asetuksia
on käsiteltävä kokonaisuutena.
64     Vaikka on totta, että asetuksen N:o 3303/94  4 artiklan 1 kohdassa ja asetusten N:o 479/95 ja N:o 1219/95  1 artiklan 1 kohdassa
asetut eri kiintiöt (ks. edellä 13 kohta), jotka koskevat uusien jäsenvaltioiden toimijoiden harjoittamaa kolmansien valtioiden
banaanien tuontia vuoden 1995 ensimmäisenä, toisena ja kolmantena neljänneksenä, piti alun perin kohdistaa 2 200 000 tonnin
tariffikiintiöön, asetuksella N:o 1924/95 on kuitenkin muutettu tätä tilannetta. Kyseisellä asetuksella luotu 353 000 tonnin
lisämäärä koskee nimittäin kolmansien maiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuontia uusiin jäsenvaltioihin
koko vuoden 1995 osalta, ja määrät, joiden osalta vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen tuontiluvat oli jo käytetty,
on lopulta kohdistettu tähän lisämäärään eikä 2 200 000 tonnin tariffikiintiöön (ks. asetuksen N:o 1924/95 yhdeksäs perustelukappale
ja 1 artikla). Kuten komissio aivan oikein korostaa, viimeksi mainittu tariffikiintiö on näin jäänyt kokonaisuudessaan muiden
jäsenvaltioiden toimijoiden käyttöön.
65     Vuoden 1995 neljännen neljänneksen lisämäärän käytettävissä olleesta määrästä myönnettiin 91 500 tonnia toimijoille, jotka
olivat myyneet kolmansien valtioiden banaaneja ja muita kuin perinteisiä AKT-banaaneja uusissa jäsenvaltioissa vuosina 1991–1993
ja jotka oli rekisteröity asetuksen N:o 479/95  3 artiklan mukaisesti jäsenvaltioiden toimivaltaisissa viranomaisissa, ja
2 500 tonnia uusiin jäsenvaltioihin sijoittuneille uusille toimijoille (ks. asetuksen N:o 1924/95 yhdeksäs ja kymmenes perustelukappale
sekä 2 artikla). Kyseiset 91 500 tonnia jaettiin asianosaisille toimijoille uusissa jäsenvaltioissa vuosina 1991–1993 myyntiin
saatettujen banaanien vuosimäärän keskiarvon perusteella ja asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa asetettujen edellytysten
nojalla (ks. asetuksen N:o 1924/95 yhdeksäs perustelukappale sekä 3 artiklan 1 kohta).
66     Koska viitemäärien kokonaismäärä nousi näiden toimijoiden osalta 352 224 tonniin, määrittääkseen kullekin näistä toimijoista
vuoden 1995 neljännelle neljännekselle myönnettävien kolmansien valtioiden banaanien tai muiden kuin perinteisten AKT-banaanien
määrät komissio sovelsi asetuksen N:o 1924/95  3 artiklan 3 kohtaa antamalla 18.8.1995 asetuksen N:o 2008/95 yhtenäisestä
vähennyskertoimesta kullekin toimijalle Itävaltaan, Suomeen ja Ruotsiin vuoden 1995 viimeisellä neljänneksellä kolmansien
maiden tai muiden kuin perinteisten AKT-maiden banaanien maahantuotavan määrän määrittämiseksi (EYVL L 196, s. 3). Tässä asetuksessa
komissio päätti, että lisämäärästä ”kullekin asetuksen – – N:o 1924/95  2 artiklan a alakohdassa tarkoitetulle toimijalle
myönnettävä määrä 1 päivän lokakuuta ja 31 päivän joulukuuta 1995 väliseksi ajaksi saadaan soveltamalla asetuksen – – N:o 1924/95
3 artiklan mukaisesti määritettyyn toimijan [uusissa jäsenvaltioissa] käytävän kaupan viitemäärään yhtenäistä vähennyskerrointa
0,259778”. Tältä osin on huomautettava, että kussakin näistä kolmesta vuosineljännestä koskevasta asetuksesta komissio korosti,
etteivät uusien jäsenvaltioiden toimijoille myönnetyt tuontiluvat vaikuta näille toimijoille vuoden 1995 osalta asetuksen
N:o 1442/93  6 artiklan mukaisesti myönnettäviin viitemääriin (ks. asetuksen N:o 3303/94  4 artiklan 1 kohta ja asetusten
N:o 479/95 ja N:o 1219/95  1 artiklan 1 kohta).
67     Lisäksi on todettava, ettei toinen kantajien esittämä väite (ks. edellä 48 kohta) vastaa tosiseikkoja. Vaikka vuosineljännestä
koskevien asetusten mukaan vuoden 1995 kolmella ensimmäisellä neljänneksellä uusien jäsenvaltioiden toimijoille myönnettävät
tuontiluvat saattoivat koskea yhteensä jopa 82:ta prosenttia niiden vuosittaisten määrien keskiarvosta, joita ne olivat tuoneet
maahan vuosina 1991–1993 (ks. edellä 14 kohta), asetuksen N:o 1924/95 kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee, että vuoden
1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen osalta tuontilupia on myönnetty ainoastaan 258 671 tonnille eli noin 73 prosentille tästä
keskiarvosta.
68     Näin ollen se, että vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana 2 200 000 tonnin tariffikiintiöstä oli käytetty jo
1 980 000 tonnia, joka on enemmän kuin 75 prosenttia tästä 353 000 tonnin lisämäärällä korotetusta tariffikiintiöstä, ja että
samana aikana kullekin näistä uusien jäsenvaltioiden toimijoista myönnetyt tuontiluvat saattoivat koskea yhteensä jopa 82:ta prosenttia
niiden vuosittaisten määrien keskiarvosta, joita ne olivat tuoneet maahan vuosina 1991–1993 (ks. edellä 48 kohta), ei osoita
millään tavalla, että nämä toimijat olisivat saaneet näiden vuosineljännesten osalta ”ylimääräisiä” määriä, jotka ne olisivat
voineet tämän jälkeen pitää lopullisesti.
69     Kolmanneksi kantajat eivät voi tehokkaasti vedota asetuksen N:o 1924/95  6 artiklaan osoittaakseen, että vuoden 1999 viitemäärät
olisi pitänyt määrittää asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa tarkoitetun jakotavan mukaisesti eikä asetuksen N:o 2362/98
3 ja 5 artiklassa tarkoitetun ”tosiasiallisen tuojan” arviointiperusteen mukaisesti. Kuten jäljempänä 78–85 kohdassa todetaan
tarkemmin, asetus N:o 1442/93 on kumottu 1.1.1999 alkaen. Erityisesti kantajien niiden arvostelujen osalta, jotka koskevat
uusiin jäsenvaltioihin vuonna 1994 ja vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana tosiasiallisesti tuotujen banaanien
määrän määrittämisessä käytettävää todistamismenetelmää, on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa
T-52/99, T. Port, 20.3.2001 antamasta tuomiosta (Kok. 2001, s. II-981, 85–87 kohta) ilmenee, että komissio saattoi ottaa perustellusti
käyttöön tällaisen menetelmän.

Yhteisön vastuu lainvastaisesta toimesta
70     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisö on EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetussa sopimussuhteen ulkopuolisessa
vastuussa vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: yhteisön toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista,
vahinko on tosiasiallisesti syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia 26/81, Oleifici Mediterranei
v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok. 1982, s. 3057, 16 kohta; asia T-175/94, International Procurement Services v. komissio, tuomio
11.7.1996, Kok. 1996, s. II-729, 44 kohta; asia T-336/94, Efisol v. komissio, tuomio 16.10.1996, Kok. 1996, s. II-1343, 30 kohta
ja asia T-267/94, Oleifici Italiani v. komissio, tuomio 11.7.1997, Kok. 1997, s. II-1239, 20 kohta).
71     Käsiteltävänä olevassa asiassa kanne on tutkittava näistä edellytyksistä ensimmäisen osalta. Tältä osin oikeuskäytännössä
vaaditaan, että näytetään toteen oikeussäännön, jonka tarkoituksena on antaa yksityisille oikeuksia, riittävän ilmeinen rikkominen
(asia C-352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I-5291, 42 kohta). Sen edellytyksen osalta,
jonka mukaan rikkomisen on oltava riittävän ilmeinen, ratkaiseva peruste, jotta tämän edellytyksen voidaan katsoa täyttyneen,
on yhteisön asianomaisen toimielimen harkintavallalle asetettujen rajojen selvä ja vakava ylittäminen. Jos tällä toimielimellä
on harkintavaltaa hyvin vähän tai ei ollenkaan, jo pelkän yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen
rikkominen (asia C-312/00 P, komissio v. Camar ja Tico, tuomio 10.12.2002, Kok. 2002, s. I-11355, 54 kohta ja yhdistetyt asiat
T-198/95, T-171/96, T-230/97, T-174/98 ja T-225/99, Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001,
s. II-1975, 134 kohta).
72     Kantajat vetoavat kanteidensa tueksi siltä osin kuin ne koskevat yhteisön vahingonkorvausvastuuta lainvastaisesta toimesta
seuraavaan seitsemään kanneperusteeseen:
–       ensimmäinen kanneperuste koskee asetuksen N:o 1924/95  6 artiklan rikkomista ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista
–       toinen kanneperuste koskee oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista ja asetuksen N:o 2362/98 rikkomista
–       kolmas kanneperuste koskee syrjimättömyysperiaatteen loukkaamista
–       neljäs kanneperuste koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
–       viides kanneperuste koskee toimivallan lainvastaista delegointia neuvostolta komissiolle
–       kuudes kanneperuste koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä
–       seitsemäs kanneperuste koskee maailman kauppajärjestön (WTO) riitojen ratkaisuelimen (jäljempänä WTO:n riitojen ratkaisuelin)
päätöksen rikkomista.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1924/95  6 artiklan rikkomista ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
73     Ensimmäiseksi kantajat väittävät, että yhteisö on rikkonut asetuksen N:o 1924/95  6 artiklaa, kun se on määrittänyt niiden
viitemäärän vuodeksi 1999 asetuksen N:o 2362  3 ja 5 artiklassa tarkoitettujen arviointiperusteiden eikä asetuksen N:o 1442/93
3 ja 5 artiklassa tarkoitettujen arviointiperusteiden mukaisesti. Kantajat huomauttavat, että viitejakso vuodeksi 1999 sisälsi
vuoden 1995 ja että viimeksi mainittuna vuonna ne olivat tehneet toimituksia uusiin jäsenvaltioihin. Kantajat väittävät, että
asetus N:o 1924/95 oli vielä voimassa vuonna 1999 eikä näin ollen ollut jäänyt vaille kohdetta asetuksen N:o 1442/93 kumoamisen
vuoksi ja että asetuksen N:o 1924/95  6 artiklalla on oma sisältönsä, joka sisältää asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklan,
joihin siinä viitataan.
74     Toiseksi kantajat väittävät, että asetuksen N:o 1924/95  6 artikla on herättänyt niissä perusteltuja odotuksia sen suhteen,
miten niiden viitemäärä vuodeksi 1999 määritettäisiin. Kantajat katsovat, ettei komissio voi vedota omaan toimintaansa eli
asetuksen N:o 1442/93 kumoamiseen perusteena sille, ettei se noudattanut annettuja vakuutuksia. Kantajien mukaan neuvosto
ja komissio eivät voi myöskään perustellusti vedota asetuksen N:o 1924/95  7 artiklaan ja 12. perustelukappaleeseen, sillä
kyseisessä artiklassa säädetään ainoastaan mahdollisuudesta korottaa vuoden 1995 tariffikiintiötä, ja kyseinen perustelukappale
koskee yksinomaan kyseistä artiklaa. Kantajat katsovat vielä, että kyseessä olevat toimielimet eivät voi vedota edellä mainitussa
asiassa T. Port vastaan komissio annetun tuomion 101 ja 102 kohtaan, sillä kyseisessä asiassa ei ollut kyse asetuksen N:o 1924/95
6 artiklasta.
75     Neuvosto ja komissio katsovat, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
76     Ensiksi ne huomauttavat, että asetuksella N:o 2362/98 on otettu käyttöön uusi järjestelmä ja sen 31 artiklalla asetus N:o 1442/93
on kumottu 1.1.1999 alkaen. Asetuksen N:o 1924/95  6 artiklaa, jossa viitattiin asetukseen N:o 1442/93, ei neuvoston ja komission
mukaan voitu enää soveltaa määritettäessä vuoden 1999 viitemääriä. Ne väittävät, että kantajien väite, jonka mukaan asetus
N:o 1924/95 oli vielä voimassa vuonna 1999, oli virheellinen useista syistä. Ensinnäkin ne huomauttavat, että tämä asetus
sisälsi siirtymäsäännöksiä, jotka olivat tarpeen uusien jäsenvaltioiden yhteisöön liittymisen vuoksi ja joilla pyrittiin helpottamaan
siirtymistä näissä jäsenvaltioissa ennen niiden liittymistä voimassa olevasta järjestelmästä banaanialan yhteiseen markkinajärjestelyyn.
Tämä siirtymäkausi oli kuitenkin päättynyt jo kauan ennen vuotta 1999. Komissio toteaa, että asetus N:o 1924/95 perustui uusien
jäsenvaltioiden liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan 149 artiklan
1 kohtaan (EYVL 1994, C 241, s. 9) ja että tässä artiklassa säädetään mahdollisuudesta antaa ja soveltaa siirtymäsäännöksiä
ainoastaan 31.12.1997 asti. Toiseksi neuvosto ja komissio toteavat, että asetuksen N:o 2362/98 säännöksillä on myöhemmin annettuina
etusija asetuksen N:o 1924/95 mahdollisiin poikkeaviin säännöksiin nähden. Kolmanneksi komissio katsoo, että viimeksi mainitun
asetuksen 6 artiklaa ei voitu vuonna 1999 soveltaa aineellisista syistä. Komissio toteaa, että siirtymäsäännösten voimassaoloajan
päättymisen jälkeen eli vuodesta 1996 alkaen uusien jäsenvaltioiden toimijoita oli kohdeltava samalla tavoin kuin muiden jäsenvaltioiden
toimijoita. Tämän vuoksi asetuksen N:o 1924/95  6 artiklassa säädettiin, että vaikka vuosi 1995 sisältyi viitejaksoon, uusien
jäsenvaltioiden toimijoiden viitemäärät oli määritettävä asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa säädettyjen yleisten arviointiperusteiden
mukaisesti. Koska vuoden 1993 järjestelmä korvattiin kuitenkin tällä välin vuoden 1999 järjestelmällä, olisi ollut järjetöntä
taata edelleen kumottujen säännösten erotukseton soveltaminen kaikkiin jäsenvaltioihin.
77     Toiseksi neuvosto ja komissio kiistävät, että asetuksen N:o 1924/95  6 artikla sisältäisi vakuutuksia vuoden 1999 viitemäärien
määrittämisestä. Ne huomauttavat, että sen lisäksi, että tätä asetusta voitiin soveltaa ainoastaan vuoden 1993 järjestelmän
yhteydessä, sillä pyrittiiin ratkaisemaan siirtymäajan ongelmat ja sen 7 artiklassa ja 12. perustelukappaleessa todettiin
nimenomaisesti, ettei näillä säännöksillä rajoiteta neuvoston mahdollisesti tekemien päätösten eikä kyseisten päätösten täytäntöönpanemiseksi
tarvittavien yksityiskohtaisten sääntöjen soveltamista. Neuvosto ja komissio viittaavat edellä mainitussa asiassa T. Port
vastaan komissio annetun tuomion 101 ja 102 kohtaan. Neuvosto toteaa lisäksi, etteivät kantajat ole lainkaan täsmentäneet,
mitkä ovat ne kantajien mukaan luottamuksensuojaa nauttivat konkreettiset säännökset, jotka neuvosto ja komissio olisivat
antaneet ja jotka olisivat menettäneet merkityksensä yhteisön toimielinten myöhempien toimien vuoksi.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
78     Tämän ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1924/95  6 artiklan rikkomista, on hylättävä perusteettomana.
79     On nimittäin huomautettava, että asetuksella N:o 2362/98 luotiin 1.1.1999 alkaen uusi banaanien tuontia yhteisöön koskeva
järjestelmä eli vuoden 1999 järjestelmä, jolla korvattiin asetuksella N:o 1442/93 luotu vuoden 1993 järjestelmä. Vuoden 1999
järjestelmällä kumottiin vuoden 1993 järjestelmään kuulunut tuontitodistusten myöntämisjärjestelmä, joka perustui kolmeen
toimijoiden luokkaan, kolmen eri taloudellisen toiminnon mukaan jaettuihin alaluokkiin sekä viittaamiseen kolmeen sitä vuotta
edeltäneeseen vuoteen, jonka osalta tariffikiintiö oli avoinna, ja se korvattiin järjestelmällä, joka perustuu ”perinteisten
toimijoiden” ja ”uusien toimijoiden” erotteluun ja vuosina 1994–1996 tosiasiallisesti tuotujen banaanien määriin. Asetus N:o 1442/93
kumottiin siten nimenomaisesti 1.1.1999 lähtien asetuksen N:o 2362/98  31 artiklalla. Kantajien vuoden 1999 viitemäärää ei
olisi näin ollen voitu määrittää asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa tarkoitettujen arviointiperusteiden nojalla.
80     Asetuksen N:o 1924/95  6 artiklassa säädettiin seuraavaa: ”Määritettäessä viitemääriä miksi tahansa vuoden 1995 kattamaksi
ajanjaksoksi on kaikkien uusiin jäsenvaltioihin hankintoja suorittaneiden toimijoiden tullit koko vuoden 1995 osalta määritettävä
asetuksen – – N:o 1442/93 3 ja 5 artiklan mukaisesti.” On kuitenkin ilmeistä, että tätä säännöstä oli tarkoitus soveltaa ainoastaan
viimeksi mainitulla asetuksella, johon siinä viitattiin, luodun järjestelmän yhteydessä ja ainoastaan sen voimassaoloaikana
eli 31.12.1998 saakka. Tätä tukee erityisesti asetuksen N:o 1924/95  6 artiklan tarkoitus taata, että uusien jäsenvaltioiden
liittymisen vuoksi säädettyjen siirtymäsäännösten voimassaolon päätyttyä kaikkien toimijoiden, myös niiden, jotka ovat tehneet
toimituksia uusiin jäsenvaltioihin vuonna 1995, viitemäärät määritetään täsmälleen samojen arviointiperusteiden mukaisesti.
Kuten komissio perustellusti toteaa, tällä tarkoituksella ei ollut enää mitään mieltä sen jälkeen, kun vuoden 1993 järjestelmä
oli kumottu ja korvattu vuoden 1999 järjestelmällä.
81     Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa, joka koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista, on myös hylättävä perusteettomana.
82     Ei voida nimittäin väittää, että asetuksen N:o 1924/95  6 artikla olisi sisältänyt täsmällisiä vakuutuksia, jotka olisivat
herättäneet kantajissa perusteltuja odotuksia niiden vuoden 1999 viitemäärän määrittämisen osalta.
83     Tältä osin on huomautettava, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että koska yhteisöjen toimielimillä on harkintavaltaa
politiikkansa toteuttamiseksi tarpeellisten toimenpiteiden valinnassa, talouden toimijat eivät voi perustellusti luottaa sellaiseen
olemassa olevan tilanteen säilymiseen, jota voidaan muuttaa näiden toimielimien harkintavaltansa rajoissa tekemillä päätöksillä
(ks. asia 52/81, Faust v. komissio, tuomio 28.10.1982, Kok. 1982, s. 3745, 27 kohta ja asia C-280/93, Saksa v. neuvosto, tuomio
5.10.1994, Kok. 1994, s. I-4973, 80 kohta). Tämä pätee erityisesti yhteisten markkinajärjestelyjen kaltaisella alalla, jonka
tavoitteista seuraa alituinen sopeutuminen taloudellisen tilanteen vaihtelujen mukaan (ks. yhdistetyt asiat C-133/93, C-300/93
ja C-362/93, Crispoltoni ym., tuomio 5.10.1994, Kok. 1994, s. I-4863, 57 ja 58 kohta; yhdistetyt asiat C-296/93 ja C-307/93,
Ranska ja Irlanti v. komissio, tuomio 29.2.1996, Kok. 1996, s. I-795, 59 kohta ja em. asia T. Port, tuomion 100 kohta).
84     Koska käsiteltävänä olevassa asiassa todistusten saamisoikeuden arviointiperusteiden määrittely kuuluu niihin keinoihin, jotka
ovat välttämättömiä yhteisön toimielinten politiikan toteuttamiseksi banaanialan yhteisen markkinajärjestelyn alalla, näillä
toimielimillä on tältä osin harkintavaltaa. Näin ollen kantajat eivät ole voineet perustellusti luottaa siihen, että arviointiperusteet,
joista säädetään vuoden 1993 järjestelmässä ja joilla määritetään niiden viitemäärät vuodeksi 1999, pidetään voimassa.
85     Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen molemmat osat on hylättävä perusteettomana.
Toinen kanneperuste, joka koskee oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista ja asetuksen N:o 2362/98 rikkomista
–       Asianosaisten lausumat
86     Kantajat väittävät ensiksi, että yhteisö on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta ”kun se on soveltanut takautuvasti asetuksessa
N:o 2362/98 tarkoitettua jakokerrointa ja tarkemmin ottaen ’tosiasiallisen tuojan’ arviointiperustetta vuosien 1994–1996 viitemääriin”.
Kantajien mukaan nämä määrät vahvistettiin aikana, jolloin voimassa oli toinen jakotapa eli asetuksessa N:o 1442/93 tarkoitettu
jakotapa, ja ne muodostavat ennen asetusta N:o 2362/98 saavutetun tilanteen.
87     Toiseksi kantajat katsovat, että yhteisö on rikkonut asetusta N:o 2362/98, koska tätä asetusta, joka ei sisällä ”sen takautuvaa
soveltamista tukevia” säännöksiä, voidaan soveltaa ainoastaan ”viitemääriin, jotka eivät muodosta saavutettuja tilanteita”.
88     Neuvosto ja komissio väittävät ensinnäkin, että tämä toinen väite perustuu oikeusvarmuuden periaatteen virheelliseen tulkintaan.
89     Toiseksi neuvosto väittää, etteivät kantajat täsmennä, mitä säännöstä asetuksella N:o 2362/98 väitteen mukaan rikotaan. Komissio
katsoo, ettei tämä asetus voi sisältää yhtään taannehtivaa säännöstä, koska sillä ei ole taannehtivaa vaikutusta. Neuvosto
ja komissio toteavat vielä, että koska kyseistä asetusta ei sovellettu taannehtivasti, yhteisön ei voida väittää rikkoneen
sitä.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
90     On todettava, että kuten neuvosto ja komissio perustellusti korostavat, kantajien oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista
koskeva väite perustuu tämän periaatteen virheelliseen tulkintaan. Vaikka kyseisen periaatteen vastaista on se, että yhteisön
toimen ajallinen soveltamisala alkaisi sen julkistamista aiemmasta päivästä, sen vastaista ei ole se, että tässä toimessa
otetaan sen julkaisemisen jälkeen sovellettavan järjestelmän täytäntöönpanon osalta huomioon tiettyjä sitä ennen tapahtuneita
tosiseikkoja.
91     Käsiteltävänä olevassa asiassa asetusta N:o 2362/98, joka julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 31.10.1998
ja jonka tarkoituksena oli luoda uusi yhteisöön tuotavien banaanien tuontijärjestelmä 1.1.1999 alkaen, sovellettiin ainoastaan
viimeksi mainitusta päivämäärästä lähtien toteutettuun banaanien tuontiin. Sillä, että asetuksessa N:o 2362/98 otettiin toimijoille
vuoden 1999 järjestelmän mukaisesti myönnettävää viitemäärää määritettäessä huomioon aiemman viitejakson kuluessa toteutettu
”tosiasiallinen” tuonti ja säädettiin tietyistä tämän tuonnin osoittamista koskevista säännöistä, ei ollut mitään vaikutusta
ennen tämän asetuksen julkaisemista saavutettuun tilanteeseen, eikä se kyseenalaistanut millään tavalla vuoden 1993 järjestelmän
mukaisesti vahvistettuja viitemääriä.
92     Koska asetus N:o 2362/98 ei ole taannehtiva, toisen kanneperusteen toinen osa on myös hylättävä. Samasta syystä on selvää,
ettei tämän asetuksen pitänyt sisältää yhtään taannehtivaa säännöstä.
93     Kanneperuste, joka koskee oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista ja asetuksen N:o 2362/98 rikkomista, on näin ollen hylättävä.
Kolmas kanneperuste, joka koskee syrjimättömyysperiaatteen loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
94     Kantajat väittävät ensiksi, että yhteisö on kohdellut uusien jäsenvaltioiden toimijoita uusien jäsenvaltioiden liittyessä
yhteisöön 1.1.1995 paremmin kuin Saksaan, Benelux-maihin, Tanskaan ja Irlantiin sijoittautuneita toimijoita asetuksen N:o 404/93
tullessa voimaan 1.7.1993 siitä huolimatta, että kaikki nämä toimijat olivat vastaavassa tilanteessa. Kantajat katsovat, ettei
tätä epäyhdenvertaista kohtelua voida perustella millään syyllä, vaan kyseessä on yhteisön ”[uusille jäsenvaltioille] antama
’lahja’, jonka tarkoituksena on saada nämä valtiot hyväksymään markkinajärjestely liittymisneuvotteluiden yhteydessä”.
95     Toiseksi kantajat väittävät, että vuoden 1999 viitemäärien vahvistamisen osalta uusien jäsenvaltioiden toimijoita on suosittu
Saksaan, Benelux-maihin, Tanskaan ja Irlantiin sijoittautuneisiin toimijoihin nähden edellä 49 ja 50 kohdassa mainituista
kolmesta vuoden 1999 järjestelmän ”erityispiirteestä” johtuen. Kantajat väittävät, että ”vuoden 1999 kiintiöiden jakaminen
johti markkinoiden jakamiseen valtioittain”. Kantajat riitauttavat vielä neuvoston edellä mainitussa asiassa T. Port vastaan
komissio annetun tuomion 81–89 kohtaan tekemän viittauksen merkityksen ja korostavat, että kyseisessä asiassa kantaja arvosteli
”uutta jakotapaa yleensä” eikä sen soveltamisen lopputulosta vuoden 1999 osalta.
96     Neuvosto ja komissio katsovat, että syrjimättömyysperiaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
97     Ne katsovat ensinnäkin, että kantajien väite, jossa uusien jäsenvaltioiden toimijoiden tilannetta uusien jäsenvaltioiden liittyessä
yhteisöön verrataan Saksaan, Benelux-maihin, Tanskaan ja Irlantiin sijoittautuneiden toimijoiden tilanteeseen asetuksen N:o 404/93
tullessa voimaan, on tehoton, koska kanteet eivät koske vuoden 1993 järjestelmää vaan vuoden 1999 järjestelmää. Neuvosto kiistää
myös sen, että yhteisö olisi halunnut antaa ”lahjan” ensin mainitulle toimijaluokalle.
98     Toiseksi neuvosto viittaa edellä mainitussa asiassa T. Port vastaan komissio annetun tuomion 81–89 kohtaan ja väittää, etteivät
uusien jäsenvaltioiden toimijoiden ja Saksaan, Benelux-maihin, Tanskaan ja Irlantiin sijoittautuneiden toimijoiden tilanteet
ole vuoden 1999 viitemäärien määrittämisen osalta oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla vertailukelpoiset. Kyseisessä asiassa
antamassaan tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin osoitti nimenomaisesti, että asetuksen N:o 2362/98  5 artiklan
3 ja 4 kohta perustuvat objektiivisiin arviointiperusteisiin, ja hylkäsi perusteettomana kanneperusteen, joka koski yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamista, sekä siltä osin kuin kyse oli jakotavasta yleensä että siltä osin kuin kyse oli sen soveltamisen
lopputuloksesta vuoden 1999 osalta. Komissio toistaa, että sen vuosina 1994 ja 1995 antamat, banaanien tuontia uusiin jäsenvaltioihin
koskevat siirtymäsäädökset ja asetuksen N:o 2362/98 riidanalaiset säännökset olivat täysin lainmukaiset. Komissio kiistää,
että se olisi vuonna 1999 jakanut markkinat valtioittain.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
99     On todettava, että tämän kanneperusteen ensimmäinen osa, jossa uusien jäsenvaltioiden toimijoiden tilannetta niiden liittyessä
yhteisöön 1.1.1995 verrataan Saksaan, Benelux-maihin, Tanskaan ja Irlantiin sijoittautuneiden toimijoiden tilanteeseen asetuksen
N:o 404/93 tullessa voimaan 1.7.1993, on täysin merkityksetön. Käsiteltävänä olevat kanteet koskevat vuoden 1999 järjestelmän,
sellaisena kuin siitä säädetään asetuksissa N:o 1637/98 ja N:o 2362/98, laillisuutta, eikä sitä voida kyseenalaistaa pelkästään
vetoamalla kantajien tilanteeseen aiemmin sovelletun järjestelmän yhteydessä. Lisäksi on todettava, etteivät kantajat ole
mitenkään osoittaneet todeksi väitettään, jonka mukaan yhteisön tarkoituksena oli ”antaa ’lahja’” uusille jäsenvaltioille,
minkä tarkoituksena oli saada ne hyväksymään banaanialan yhteinen markkinajärjestely.
100   Tämän kanneperusteen toinen osa, joka koskee väitettyä uusien jäsenvaltioiden toimijoiden ja Saksaan, Benelux-maihin, Tanskaan
ja Irlantiin sijoittautuneiden toimijoiden välistä syrjintää vuoden 1999 viitemäärien määrittämisen osalta, on hylättävä perusteettomana.
101   Tältä osin on huomautettava, että yhteisön lainsäätäjällä on yhteisen maatalouspolitiikan alalla harkintavaltaa, joka vastaa
sille EY:n perustamissopimuksen 40 ja 43 artiklassa (joista on muutettuina tullut EY 34 ja EY 37 artikla) annettuja poliittisia
tehtäviä. Tämän vuoksi tähän alaan kuuluva toimenpide voidaan katsoa lainvastaiseksi ainoastaan, jos kyseinen toimenpide on
ilmeisen soveltumaton toimivaltaisen toimielimen tavoittelemien päämäärien saavuttamiseen (yhdistetyt asiat C-267/88–C-285/88,
Wuidart ym., tuomio 21.2.1990, Kok. 1990, s. I-435, 14 kohta; asia C-331/88, Fedesa ym., tuomio 13.11.1990, Kok. 1990, s. I-4023,
14 kohta ja asia C-56/99, Gascogne Limousin, tuomio 11.5.2000, Kok. 2000, s. I-3079, 38 kohta).
102   Kantajat eivät kuitenkaan ole osoittaneet, että niiden mainitsemat kolme vuoden 1999 järjestelmän ”erityispiirrettä” olivat
ilmeisen asiattomia. Ensinnäkin, kuten edellä 60 kohdassa todetaan, niiden sitä kohtaan esittämä arvostelu, että vuodet 1994–1996
valittiin viitejaksoksi, ei ole perusteltua. Toiseksi ne eivät osoita, että uusien jäsenvaltioiden toimijat olisivat saaneet
vuodeksi 1995 lopullisesti suuremmat viitemäärät kuin ne, joihin niillä olisi normaalisti ollut oikeus 2 553 000 tonnin kokonaistariffikiintiön
ja asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa tarkoitettujen arviointiperusteiden perusteella (ks. edellä 61–68 kohta). Kolmanneksi
kantajien väite, jonka mukaan niiden vuoden 1999 viitemäärät olisi pitänyt määrittää asetuksen N:o 1442/93  3 ja 5 artiklassa
tarkoitettujen arviointiperusteiden mukaisesti eikä ”tosiasiallisen tuojan” arviointiperusteen mukaisesti, sekä niiden arvostelu,
joka koskee uusiin jäsenvaltioihin vuonna 1994 ja vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana tosiasiallisesti tuotujen
banaanien määrän määrittämisessä käytettävää todistamismenetelmää, eivät ole perusteltuja edellä 69 ja 78–85 kohdassa esitetyistä
syistä.
103   Tästä seuraa, että syrjimättömyysperiaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Neljäs kanneperuste, joka koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
–       Asianosaisten lausumat
104   Kantajat väittävät, että asetuksen N:o 2362/98 säännökset, joissa vahvistetaan vuoden 1999 viitejakso ja jakotapa, ovat suhteellisuusperiaatteen
vastaisia, koska ne ovat ilmeisen epäasianmukaisia yhteisön lainsäätäjän tavoittelemaan päämäärään nähden.
105   Ensiksi tämän viitejakson osalta kantajat huomauttavat, että se sisältää vuoden 1994 muttei vuotta 1997. Kantajat väittävät
tämän jälkeen, että asetuksen N:o 2362/98  5 artiklan 4 kohdassa esitetyn todistamista koskevan erityisen säännöksen vuoksi
ainoastaan uusien jäsenvaltioiden toimijat saattoivat saada vuoden 1999 viitemäärät niiden vuonna 1994 näihin valtioihin toteuttaman
tuonnin perusteella. Kantajilla ei näin ollen ollut mahdollisuutta niiden vuoden 1999 viitemäärää määritettäessä vedota näihin
valtioihin vuonna 1994 toteuttamansa viennin kokonaismäärään. Tällaista ”uudelleenjakamista” ei kantajien mukaan kuitenkaan
voitu perustella objektiivisesti mitenkään eikä varsinkaan tietojen puuttumisella vuonna 1997 toteutetun viennin tosiasiallisuudesta.
Kantajat riitauttavat neuvoston edellä mainitussa asiassa Cordis vastaan komissio annetun tuomion 77 kohtaan tekemän viittauksen
merkityksellisyyden ja toteavat, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lausunut siinä siitä, oliko kyseessä oleva toimenpide
suhteellisuusperiaatteen mukainen.
106   Toiseksi jakotavan osalta kantajat väittävät, että määritettäessä vuoden 1999 viitemääriä siltä osin kuin ne perustuivat uusiin
jäsenvaltioihin vuonna 1994 ja vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana toteutettuun vientiin, tuonnin tosiasiallisuutta
arvioitiin tullimaksujen maksutositteiden avulla. Kantajien mukaan tämä ”tullimaksujen maksamista koskeva arviointiperuste”
on ilmeisen soveltumaton yhteisön lainsäätäjän tällä alalla tavoittelemaan päämäärään nähden eli siihen nähden, että ”tariffikiintiötä
jaettaessa taataan niiden talouden toimijoiden saavutetut edut, jotka ennen 1.1.1999 ovat kohdanneet banaanien tuonnista aiheutuneen
taloudellisen riskin”. Tämän arviointiperusteen nojalla uusiin jäsenvaltioihin vuonna 1994 tai vuoden 1995 kolmen ensimmäisen
neljänneksen aikana toteutettu vienti otetaan huomioon ”ainoastaan niiden vapaaseen vaihdantaan saattamisen kannalta”. Toisin
sanoen kantajien mukaan asetuksessa N:o 2362/98 tarkoitettu jakotapa johti siihen, että oikeuksia jaettiin ainoastaan uusien
jäsenvaltioiden toimijoille eikä perinteisille tavarantoimittajille taattu niiden saavutettuja oikeuksia. Kantajat riitauttavat
myös neuvoston ja komission sen viittauksen pätevyyden, joska koski ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-30/99,
Bocchi Food Trade International vastaan komissio, 20.3.2001 antaman tuomion (Kok. 2001, s. II-943) 94 ja 95 kohtaa, jossa
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tutkinut ”[tämän] jakotavan soveltamisalaa ja vaikutuksia”.
107   Neuvosto ja komissio katsovat, että viitejakson määrittämistä ja jakotapaa koskevat asetuksen N:o 2362/98 säännökset olivat
tarpeellisia ja asianmukaisia.
108   Ensinnäkin viitejakson osalta ne toistavat edellä 51–54 kohdassa mainitut perustelut.
109   Toiseksi jakotavan osalta neuvosto ja komissio huomauttavat, että asetuksen N:o 2362/98  5 artiklan 3 ja 4 kohdassa esitetään
tosiasiallisesti toteutetun viennin todistamista koskevat säännöt. Ne katsovat, että komissio saattoi laajan harkintavaltansa
puitteissa tukeutua tältä osin objektiiviseen arviointiperusteeseen, kuten tulliasiakirjojen sekä säännönmukaisten tuontilupien
jäljennösten toimittamiseen. Neuvoston ja komission mukaan 4 kohdan säännökset olivat tarpeen, jotta uusien jäsenvaltioiden
toimijoiden vuonna 1994 toteuttama vienti voitiin ottaa huomioon niiden viitemäärää määritettäessä. Ne toteavat lopuksi, että
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi edellä mainitussa asiassa Bocchi Food Trade International vastaan komissio antamansa
tuomion 94 ja 95 kohdassa, että asetuksella N:o 2362/98 käyttöön otettua tariffikiintiön jakojärjestelmää on pidettävä lähtökohtaisesti
tarkoituksenmukaisena tariffikiintiöiden jakamista oikeudenmukaisesti koskevan tavoitteen saavuttamiseksi, vaikkei se koskekaan
samalla tavalla kaikkia toimijoita, koska niiden tilanteet ovat erilaiset.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
110   Prosessinjohtotoimena kantajia pyydettiin täsmentämään suullisessa käsittelyssä suullisesti niiden suhteellisuusperiaatteen
loukkaamista koskevan kanneperusteen laajuus ja selvittämään, miten sen kaksi osaa eroavat toisistaan. Vastauksena tähän pyyntöön
kantajat totesivat esittäneensä tämän kanneperusteen toissijaisesti siltä varalta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
katsoisi, että komissiolla oli oikeus määrittää vuoden 1999 viitemäärät ”tosiasiallisen tuojan” arviointiperusteen mukaisesti,
ja arvostelleensa valitun viitejakson ja asetuksen N:o 2362/98  5 artiklan 4 kohdassa säädetyn todistamista koskevan erityissäännöksen
”yhteisvaikutusta”.
111   Tältä osin riittää, kun todetaan, kuten edellä 60, 69, 78–85 ja 102 kohdassa, ettei kantajien sitä kohtaan esittämä arvostelu,
että vuodet 1994–1996 valittiin viitejaksoksi, eikä arvostelu, joka koski uusiin jäsenvaltioihin vuonna 1994 ja vuoden 1995
kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana tosiasiallisesti tuotujen banaanien määrän määrittämisessä käytettävää todistamismenetelmää,
ole perusteltua.
112   Tämän vuoksi suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste on hylättävä.
Viides kanneperuste, joka koskee toimivallan lainvastaista delegointia neuvostolta komissiolle
–       Asianosaisten lausumat
113   Kantajat väittävät, että EY 37 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan nojalla neuvoston on toimittava lainsäätäjänä yhteisen
maatalouspolitiikan alalla. Neuvoston on itse säädettävä alan olennaisista seikoista EY 37 artiklan menettelytapojen mukaisesti.
Kantajat katsovat, ettei neuvostolla ollut näin ollen oikeutta antaa komissiolle asetuksen N:o 404/93  19 artiklan 1 kohdalla,
sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1637/98, toimivaltaa määrittää, millä toimijoilla oli oikeus saada osa tariffikiintiöstä
ja minkä suuruinen tämä osa on. Kantajat arvostelevat myös sitä, ettei neuvosto varannut itselleen mitään vaikutus- tai valvontamahdollisuutta,
ja väittävät, että koska tämä toimielin delegoi toimivaltansa asiassa komissiolle, jäsenvaltioilla ei ollut enää mahdollisuutta
puolustaa niihin sijoittautuneita toimijoita. Näin ollen kantajien oikeuksia vaarannettiin huomattavasti.
114   Neuvosto ja komissio väittävät, että yhteisön toimielinten välillä tapahtuvan toimivallan jakamisen tarkoituksena on taata
perustamissopimuksessa tarkoitettu toimielinten välinen tasapaino eikä suojella yksityishenkilöitä (asia C-282/90, Vreugdenhil
v. komissio, tuomio 13.3.1992, Kok. 1992, s. I-1937, 20 kohta). Tämän vuoksi täytäntöönpanotoimivallan delegointia komissiolle
koskevien periaatteiden loukkaaminen ei ole omiaan aiheuttamaan yhteisön vastuuta.
115   Neuvosto ja komissio toteavat lisäksi, että joka tapauksessa asetuksen N:o 404/93  19 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin
se on muutettuna asetuksella N:o 1637/98, tarkoitettu toimivallan siirto oli yhteisön tuomioistuinten oikeuskäytännössä kehitettyjen,
täytäntöönpanotoimivallan delegointia komissiolle koskevien periaatteiden mukainen.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
116   On todettava, että yhteisön toimielinten välillä tapahtuvaa toimivallan jakamista koskevien säännösten tarkoituksena on taata
perustamissopimuksessa tarkoitettu toimielinten välinen tasapaino eikä luoda yksityishenkilöille oikeuksia (ks. vastaavasti
em. asia Vreugdenhil v. komissio, tuomion 20 kohta). Tämän vuoksi mahdollinen lainvastainen neuvoston toimivallan delegointi
komissiolle ei ole omiaan aiheuttamaan sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta.
117   Tämä kanneperuste ei missään tapauksessa ole perusteltu.
118   Perustamissopimuksen 155 artiklan neljännen luetelmakohdan (josta on tullut EY 211 artikla) mukaan komissio käyttää neuvoston
sille siirtämää toimivaltaa neuvoston antamien sääntöjen täytäntöönpanoon varmistaakseen yhteismarkkinoiden moitteettoman
toiminnan ja kehityksen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen rakenteesta, jonka yhteydessä EY 211 artiklaa
on tarkasteltava, samoin kuin käytännön vaatimuksista seuraa, että täytäntöönpanon käsitettä on tulkittava laajasti. Koska
ainoastaan komissio pystyy seuraamaan jatkuvasti ja tarkkaavaisesti maatalousmarkkinoiden kehitystä sekä toimimaan tilanteen
vaatimalla ripeydellä, neuvosto voi joutua antamaan sille laajat valtuudet. Tästä seuraa, että näiden valtuuksien rajoja on
arvioitava erityisesti olennaisten markkinajärjestelyn yleisten tavoitteiden perusteella (ks. asia C-478/93, Alankomaat v.
komissio, tuomio 17.10.1995, Kok. 1995, s. I-3081, 30 kohta ja asia C-239/01, Saksa v. komissio, tuomio 30.9.2003, 54 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että komissiolla on maatalouden alalla toimivalta
toteuttaa kaikki perussäädöksen toteuttamisen kannalta tarvittavat tai hyödylliset täytäntöönpanotoimenpiteet sillä edellytyksellä,
että ne eivät ole ristiriidassa perusasetuksen tai neuvoston antaman täytäntöönpanoasetuksen kanssa (em. asia Alankomaat v.
komissio, tuomion 31 kohta ja em. asia Saksa v. komissio, tuomion 55 kohta).
119   Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi todennut, että on tehtävä ero sellaisten sääntöjen, jotka ovat käsiteltävän asian kannalta
olennaisia ja joita koskeva toimivalta neuvoston on näin ollen pidätettävä itselleen, ja toisaalta sellaisten sääntöjen välillä,
jotka koskevat ainoastaan täytäntöönpanoa ja joiden osalta toimivalta voidaan siirtää komissiolle (asia 25/70, Köster, tuomio
17.12.1970, Kok. 1970, s. 1161, Kok. Ep. I, s. 515, 6 kohta ja asia C-240/90, Saksa v. komissio, tuomio 27.10.1992, Kok. 1992,
s. I-5383, Kok. Ep. XIII, s. I-145, 36 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että olennaisiksi katsotaan yksinomaan
sellaiset säännökset, joiden tarkoituksena on ilmentää yhteisön politiikan perussuuntaviivoja (em. asia Saksa v. komissio,
27.10.1992 annetun tuomion 37 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on myös todennut, että ”neuvosto voi heti, kun se on antamassaan
perusasetuksessa vahvistanut käsiteltävää asiaa koskevat olennaiset säännöt, siirtää komissiolle yleisen toimivallan niiden
soveltamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen antamiseen ilman, että sen on tarpeen täsmentää siirretyn toimivallan
keskeistä sisältöä, ja että tätä varten säännös, joka on muotoiltu yleisin ilmaisuin, on riittävä toimivaltaperusta” (em.
asia Saksa v. komissio, 27.10.1992 annetun tuomion 41 kohta).
120   Käsiteltävänä olevassa asiassa on katsottava, että asetuksen N:o 404/93  19 artiklan 1 kohta, sellaisena kuin se on muutettuna
asetuksella N:o 1637/98, jossa annetaan komissiolle toimivalta antaa tariffikiintiöiden ja perinteisten AKT-banaanien tuonnin
hallinnointia koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, täyttää edellä mainitut oikeuskäytännössä vahvistetut periaatteet. Erityisesti
kun neuvosto säätää tässä säännöksessä, että ”18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja tariffikiintiöitä ja perinteisten
AKT-banaanien tuontia hallinnoidaan käyttämällä perinteisen kaupankäynnin huomioonottavaa (niin sanottua ’perinteiset/uudet
tulokkaat’) menettelyä”, neuvosto on kuvannut riittävän tarkasti komissiolle myönnetyn täytäntöönpanotoimivallan keskeisen
sisällön.
121   Edellä esitetystä seuraa, että kanneperuste, koskee toimivallan lainvastaista delegointia neuvostolta komissiolle, on hylättävä.
Kuudes kanneperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä
–       Asianosaisten lausumat
122   Kantajat katsovat, että koska yhteisö noudattaa oikeusvaltion periaatteita, sen sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen on
voitava vedota silloin, kun yhteisön lainsäätäjä antaa toimen, jonka pätevyyttä ei voida valvoa perustelujen puuttumisen tai
niiden puutteellisuuden vuoksi. Kantajien kanneperuste jakautuu kolmeen osaan.
123   Ensiksi kantajat väittävät, ettei komissio selvittänyt asetuksessa N:o 2362/98 riittävällä tavalla, miksi vuodet 1994–1996
oli valittava viitejaksoksi.
124   Toiseksi kantajat väittävät, ettei yhteisön lainsäätäjä selvittänyt riittävällä tavalla, miksi uusien jäsenvaltioiden toimijat
saattoivat säilyttää lopullisesti ”väliaikaiset määrät”, jotka ne olivat saaneet vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen
osalta, ja vedota niihin määritettäessä niiden viitemäärää vuodeksi 1999.
125   Kolmanneksi kantajat väittävät vastauskirjelmässään, että yhteisön lainsäätäjän olisi pitänyt asetuksessa N:o 1637/98 ja/tai
asetuksessa N:o 2362/98 täsmentää, miksi se ei aikonut soveltaa asetuksen N:o 1924/95  6 artiklaa.
126   Neuvosto ja komissio väittävät, että lainsäädäntötoimen perustelujen puutteellisuus ei aiheuta yhteisölle korvausvastuuta
(asia 106/81, Kind v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1982, Kok. 1982, s. 2885, 14 kohta).
127   Ne toteavat myös, että joka tapauksessa asetusten N:o 1637/98 ja N:o 2362/98 perustelut ovat riittävät.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
128   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan lainsäädäntötoimen perustelujen mahdollinen puutteellisuus ei aiheuta yhteisölle korvausvastuuta
(em. asia Kind v. neuvosto ja komissio, tuomion 14 kohta; asia C-119/88, AERPO ym. v. komissio, tuomio 6.6.1990, Kok. 1990,
s. I-2189, 20 kohta ja em. asia Cordis v. komissio, tuomion 79 kohta).
129   Perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä koskeva kanneperuste ei missään tapauksessa ole perusteltu.
130   Yhtäältä asetuksen N:o 2362/98 kolmannessa perustelukappaleessa, jossa viitataan siihen, että ”tosiasiallisesta tuonnista
on tältä osin tietoja”, esitetään riittävällä tavalla, miksi vuodet 1994–1996 valittiin viitejaksoksi.
131   Toisaalta perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä koskevan kanneperusteen kaksi muuta osaa perustuvat virheellisiin olettamiin
(ks. edellä 60, 61–68 ja 102 kohta).
132   Perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä koskeva kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Seitsemäs kanneperuste, joka koskee WTO:n riitojen ratkaisuelimen päätöksen rikkomista
–       Asianosaisten lausumat
133   Kantajat toteavat aluksi, että WTO:n riitojen ratkaisuelin totesi WTO:n erityiskomitean 12.4.1999 laatiman kertomuksen perusteella
asetuksilla N:o 1637/98 ja N:o 2362/98 luodun banaanien tuontitodistusten myöntämisjärjestelmän olevan WTO:n säännösten vastainen.
WTO:n erityiskomitea totesi kertomuksessaan, että palvelujen kauppaa koskevan yleissopimuksen (GATS) II ja XVII artiklassa
tarkoitettuja suosituimmuuskohtelun ja kansallisen kohtelun periaatteita on loukattu. Kantajien mukaan WTO:n riitojen ratkaisuelin
totesi erityisesti, että käyttämällä tuontitodistusten myöntämisperusteena ”tosiasiallisen tuojan” käsitettä ja näin ollen
tuontitodistusten käyttämistä viitejakson 1994–1996 aikana yhteisö kohteli sellaisia palvelujen tarjoajia, jotka myivät yhteisössä
perinteisiä AKT-banaaneja ja/tai yhteisön banaaneja, paremmin kuin sellaisia palvelujen tarjoajia, jotka myivät kolmansien
maiden banaaneja. Erityiskomitea totesi, että tuontitodistusten myöntämistä koskeva yhteisön järjestelmä toisti näin ollen
edeltävän järjestelmän syrjiviä piirteitä, joita WTO:n pysyvä valituselin arvosteli jo 9.9.1997 laaditussa kertomuksessaan.
134   Kantajat väittävät tämän jälkeen, että koska yhteisö ei ole riitauttanut tätä WTO:n riitojen ratkaisuelimen päätöstä, se sitoo
yhteisöä (yhteisöjen tuomioistuimen lausunto 1/91, 14.12.1991, Kok. 1991, s. I-6079, Kok. Ep. XI, s. I-565, 39 kohta). Kuitenkaan
”yhteisö ei [kantajien mukaan] noudattanut tätä sitovaa vaikutusta, kun se sovelsi ja/tai kannusti jäsenvaltioita soveltamaan
[kantajiin vuoden 1999 järjestelmän mukaista] markkinajärjestelyä ja erityisesti ’tosiasiallisen tuojan’ arviointiperustetta
jakotapana myös WTO:n riitojen ratkaisuelimen päätöksen jälkeen”.
135   Lopuksi kantajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti asiassa T-254/97, Fruchthandelsgesellschaft Chemnitz
vastaan komissio, 28.9.1999 antamassaan tuomiossa (Kok. 1999, s. II-2743, 30 kohta) avoimeksi kysymyksen siitä, ”voivatko
yksityishenkilöt tukeutua WTO:n riitojen ratkaisuelimen päätöksiin”. Kantajat huomauttavat, että toisin kuin kantajat edellä
mainituissa asioissa Cordis vastaan komissio, Bocchi Food Trade International vastaan komissio ja T. Port vastaan komissio,
ne eivät käsiteltävänä olevassa asiassa viittaa WTO:n oikeussäännöksiin. Vastavuoroisuuden ja keskinäisten etujen periaate,
johon oikeuskäytännössä viitataan, jotta yksityishenkilöt eivät voi suoraan vedota näihin säännöksiin, ei kantajien mukaan
vaikuta mitenkään, ”kun yleissopimuksen osapuoli aloittaa WTO:n riitojen ratkaisumenettelyn, ja sille huomautetaan siitä,
että asiassa annettu päätös sitoo sitä”.
136   Neuvosto ja komissio väittävät, ettei väitetty WTO:n riitojen ratkaisuelimen päätöksen rikkominen voi aiheuttaa yhteisön sopimuksen
ulkopuolista vastuuta.
137   Neuvosto ja komissio korostavat tältä osin, etteivät WTO-sopimukset luonteensa ja rakenteensa vuoksi lähtökohtaisesti kuulu
niihin normeihin, joihin nähden yhteisöjen tuomioistuimet valvovat yhteisön toimielinten toimenpiteiden lainmukaisuutta (asia
C-149/96, Portugali v. neuvosto, tuomio 23.11.1999, Kok. 1999, s. I-8395, 47 kohta). Ne viittaavat edellä mainituissa asioissa
Cordis vastaan komissio, Bocchi Food Trade International vastaan komissio ja T. Port vastaan komissio annettuihin tuomioihin
ja väittävät, ettei WTO:n säännöillä periaatteessa pyritä antamaan oikeuksia yksityishenkilöille, ja toteavat, että sama koskee
WTO:n elinten sitovia päätöksiä. WTO:n jäsenvaltioiden hallituksilla on neuvoston ja komission mukaan tietty harkintavalta
näistä päätöksistä tehtävien johtopäätösten suhteen. Neuvosto ja komissio viittaavat myös yhteisöjen tuomioistuimen asiassa
C-104/97 P, Atlanta vastaan Euroopan yhteisö, 14.10.1999 antamaan tuomioon (Kok. 1999, s. I-6983). Ne toteavat lisäksi, ettei
asetuksilla N:o 1637/98 ja N:o 2362/98 pyritä takaamaan WTO:n piirissä hyväksytyn erityisvelvoitteen täytäntöönpanoa yhteisön
oikeusjärjestyksessä eikä niissä myöskään viitata nimenomaan WTO-sopimusten tiettyihin säännöksiin.
138   Neuvosto toteaa lopuksi, että asetukset, joiden laillisuuden kantajat riitauttavat, on annettu aiemmin kuin kyseinen WTO:n
riitojen ratkaisuelimen päätös on tehty. Yhteisöä ei näin ollen voida moittia siitä, ettei niissä otettu huomioon tämän päätöksen
sitovuutta.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
139   On todettava, että yhteisöjen tuomioistuinten on valvottava yhteisön toimenpiteen lainmukaisuutta WTO:n sääntöihin nähden
vain, jos yhteisön tarkoituksena on ollut panna täytäntöön WTO:n yhteydessä hyväksymänsä erityinen velvoite taikka jos kyseisessä
yhteisön toimenpiteessä nimenomaisesti viitataan WTO-sopimuksen liitteisiin sisältyvien sopimusten tiettyihin määräyksiin
(ks. em. asia Portugali v. neuvosto, tuomion 49 kohta).
140   Kantajat eivät kuitenkaan lainkaan väitä eivätkä varsinkaan osoita, että neuvosto ja komissio olisivat antamalla asetukset
N:o 1637/98 ja N:o 2362/98 ”pyrkineet täytäntöönpanemaan” oikeuskäytännössä (ks. tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen
(GATT) osalta asia C-69/89, Nakajima v. komissio, tuomio 7.5.1991, Kok. 1991, s. I-2069, Kok. Ep. XI, s. I-161, 31 kohta)
tarkoitetulla tavalla WTO:n erityisryhmän 12.4.199 laaditun kertomuksen tai sen hyväksymistä koskevan riitojen ratkaisuelimen
päätöksen sisältämiä erityisvelvoitteita tai vielä vähemmän WTO:n elinten aiempia toimia. Kantajat eivät myöskään väitä eivätkä
osoita, että näissä asetuksissa viitattaisiin nimenomaisesti tiettyihin WTO:n erityisryhmän 12.4.1999 laaditun kertomuksen
tai sen hyväksymistä koskevan riitojen ratkaisuelimen päätöksen sisältämiin säännöksiin tai vielä vähemmän WTO:n elinten aiempiin
toimiin.
141   Tästä seuraa, etteivät kantajat voi käyttää kanteensa perusteluna väitettyä WTO:n riitojen ratkaisuelimen päätöksen rikkomista.
142   Edellä esitetystä seuraa, etteivät kantajat ole osoittaneet sen toiminnan lainvastaisuutta, josta ne neuvostoa ja komissiota
arvostelevat. Koska yksi yhteisön sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymistä koskeva edellytys jää täyttymättä, kanteet,
jotka perustuvat yhteisön vastuuseen lainvastaisesta toimesta, on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan, eikä ole tarpeen
tutkia sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen muita edellytyksiä (ks. vastaavasti asia C-146/91, KYDEP v.
neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1994, Kok. 1994, s. I-4199, 81 kohta).

Yhteisön vastuu laillisesta toimesta
Asianosaisten väitteet
143   Toissijaisesti kantajat vetoavat jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen ja yhteisön oikeuskäytäntöön ja väittävät,
että yhteisön vastuu voi syntyä sen toimielinten laillisesta toimesta, ja vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta
toteamaan tällaisen vastuun olemassaolon käsiteltävänä olevassa asiassa.
144   Kantajat viittaavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-184/95, Dorsch Consult v. neuvosto ja komissio, 28.4.1998
antamaan tuomioon (Kok. 1998, s. II-667) ja väittävät, että tämän vastuun syntyminen edellyttää kolmen seuraavan edellytyksen
samanaikaista täyttymistä: vahinko on todellinen, vahingon ja yhteisön toimielimen riidanalaisen toimen välillä on syy-yhteys
ja vahinko on epätavallinen ja erityinen. Kantajat väittävät, että käsiteltävänä olevassa asiassa nämä edellytykset täyttyvät.
145   Ensiksi kantajat väittävät, että väitetty vahinko on todellinen eli mitattavissa oleva ja varma eli korjaamaton ja lopullinen.
146   Toiseksi kantajat väittävät kärsineensä epätavallisen ja erityisen vahingon. Yhtäältä niiden kaupallinen toiminta uusissa
jäsenvaltioissa ei sisältänyt ”väitettyyn vahinkoon erottamattomasti liittyviä riskejä”. Erityisesti ne eivät voineet millään
perusteella olettaa, että edellä 45–50 kohdassa mainitut kolme ”erityispiirrettä” sisällytettäisiin vuoden 1999 järjestelmään.
Toisaalta ne väittävät, että näiden valtioiden liittämisestä banaanialan yhteiseen markkinajärjestelmään aiheutuvat kustannukset
määrättiin suhteellisuusperiaatteen vastaisesti tietyn taloudellisten toimijoiden ryhmän maksettaviksi. Kantajat selvittävät
tältä osin, että ”[muiden] jäsenvaltioiden toimijat, jotka olivat toimittaneet banaaneja uusiin jäsenvaltioihin ennen niiden
liittymistä, ovat kärsineet – – kolmesta suuresta haitasta, kun taas uusien jäsenvaltioiden toimijat saivat ’liittymislahjoja’”.
147   Kolmanneksi kantajat väittävät, että väitetty vahinko on suoraan ja yksinomaan yhteisön lainsäätäjän vastuulla.
148   Neuvosto ja komissio kiistävät, että yhteisön vastuuta sen toimielinten lainmukaisista toimista koskeva periaate olisi tunnustettu
yhteisön oikeuden oikeuskäytännössä tai että se voitaisiin johtaa jäsenvaltioiden yhteisestä valtiosääntöperinteestä.
149   Neuvosto ja komissio katsovat, etteivät kolme samanaikaisesti vaadittua edellytystä sille, että tällainen vastuu syntyisi,
missään tapauksessa täyty käsiteltävänä olevassa asiassa. Ensinnäkään kantajat eivät ole osoittaneet kärsineensä todellista
ja varmaa vahinkoa eivätkä sitä, että väitetty vahinko johtuisi suoraan yhteisön toimielinten toiminnasta. Toiseksi tätä vahinkoa
ei voida pitää erityisenä, koska kantajat eivät kuulu talouden toimijoiden erityiseen luokkaan, jolle olisi määrätty muille
toimijoille määrättyyn maksuun verrattuna suhteeton maksu. Lisäksi neuvoston ja komission mukaan viitemäärien määrittäminen
asetuksen N:o 2362/98 säännösten mukaan perustui objektiivisiin arviointiperusteisiin, joita sovellettiin kaikkiin toimijoihin,
jotka olivat vastaavassa tilanteessa kuin kantajat. Neuvosto ja komissio katsovat kolmanneksi, ettei väitetty vahinko ylittänyt
niiden taloudellisten riskien rajoja, jotka ovat ominaisia banaanialalla harjoitetulle toiminnalle.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
150   On huomautettava, että jos yhteisön sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta laillisesta toimesta koskeva periaate pitäisi hyväksyä
yhteisön oikeudessa, se edellyttäisi joka tapauksessa sitä, että kolme edellytystä eli aiheutuneeksi väitetyn vahingon todellista
syntymistä, vahingon ja yhteisön toimielinten toimen välistä syy-yhteyttä sekä vahingon epätavallisuutta ja erityisyyttä koskevat
edellytykset täyttyvät samanaikaisesti (asia C-237/98 P, Dorsch Consult v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.6.2000, Kok. 2000,
s. I-4549, 17–19 kohta ja asia T-196/99, Area Cova ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 6.12.2001, Kok. 2001, s. II-3597, 171 kohta).
151   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi edellä mainitussa asiassa Dorsch Consult vastaan neuvosto ja komissio 28.4.1998
antamassaan tuomiossa, joka on vahvistettu edellä mainitussa asiassa Dorsch Consult vastaan neuvosto ja komissio 15.6.2000
annetulla tuomiolla, että vahinko on ”erityinen”, kun se vaikuttaa erityiseen taloudellisten toimijoiden ryhmään suhteettomalla
tavalla muihin toimijoihin verrattuna, ja ”epätavallinen”, kun se on suurempi kuin kyseisen alan toimintaan kuuluvat taloudelliset
riskit ilman, että väitetyn vahingon aiheuttanut säädös olisi yleisen taloudellisen edun vuoksi perusteltu (tuomion 80 kohta).
152   Nämä päällekkäiset edellytykset eivät selvästikään täyty käsiteltävänä olevassa asiassa.
153   Yhtäältä kunkin kantajan viitemäärä vuodeksi 1999 määritettiin asetuksen N:o 2362/98 sisältämien objektiivisten arviointiperusteiden
nojalla, joita sovellettiin erotuksetta kaikkiin talouden toimijoihin, jotka olivat samassa tilanteessa kuin kantajat. Erityisesti
tämän kantajien riitauttaman asetuksen säännökset koskevat heitä samalla tavoin kuin kaikkia muita perinteisiä toimijoita,
jotka toimittivat banaaneja uusiin jäsenvaltioihin vuonna 1994 ja/tai vuoden 1995 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana.
Kyse ei näin ollen ole erityisestä uhrauksesta, jonka ainoastaan ne olisivat tehneet.
154   Toisaalta banaanialan toimintaan kuuluvia taloudellisia ja kaupallisia riskejä ei ole ylitetty. Tältä osin on riittävää todeta,
että yhteisöjen toimielimillä on harkintavaltaa politiikkansa toteuttamiseksi tarpeellisten toimenpiteiden valinnassa erityisesti
yhteisen markkinajärjestelyn kaltaisella alalla, jonka tavoitteena on jatkuva sopeutuminen muuttuneisiin taloudellisiin tilanteisiin.
Kantajien toimintaan kuului erityisesti asetuksen N:o 404/93 IV osastossa säädetyn kolmansien valtioiden kanssa käytävää kauppaa
koskevaan järjestelmään mahdollisesti tehtävien muutosten riski.
155   Tästä seuraa, että kanteet, jotka toissijaisesti perustuvat yhteisön vastuuseen laillisesta toimesta, on hylättävä.
156   Näin ollen kanteet on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
157   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantajat ovat hävinneet asian ja koska neuvosto ja
komissio ovat vaatineet kantajien velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, kantajat on velvoitettava vastaamaan omista
oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan neuvoston ja komission oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kanteet hylätään.
2)
Kantajat vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan neuvoston ja komission oikeudenkäyntikulut.
García-Valdecasas
Lindh
Cooke
Julistettiin Luxemburgissa 10 päivänä helmikuuta 2004.
H. Jung

P. Lindh
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.