CELEX: 62003CJ0323
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Reglamentas (EEB) Nr. 3577/92
Jūrų kabotažas
Taikymas keleivių vežimo paslaugoms Vigo įlankoje
Vieninteliam ūkio subjektui dvidešimčiai metų suteikta administravimo koncesija
Atitiktis
Galimybė sudaryti visuomenės aptarnavimo sutartis arba nustatyti visuomenės aptarnavimo įsipareigojimus
Neveikimo (arba "standstill") sąlyga

1       Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad toliau palikdama galioti teisės aktus:
–       kurie leidžia vienam ūkio subjektui suteikti jūrų transporto paslaugų Vigo įlankoje koncesiją dvidešimties metų laikotarpiui
ir kurie numato, kad vienas iš šios koncesijos suteikimo kriterijų – minėtoje įlankoje transporto srityje įgyta patirtis,
–       kurie leidžia visuomenės aptarnavimo paslaugų įsipareigojimus taikyti sezoninio transporto paslaugoms salose arba reguliarioms
transporto tarp kontinentinių uostų paslaugoms,
–       kurie leidžia įtvirtinti griežtesnę tvarką nei ta, kuri buvo taikoma įsigaliojant 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentui
(EEB) Nr. 3577/92, taikančiam laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364,
p. 7), šiuo atveju – 1984 m. birželio 11 d. sprendimu nustatytą tvarką,
–       dėl kurių prieš jų priėmimą visiškai nebuvo pasitarta su Komisija,
Ispanijos Karalystė pažeidė Reglamento Nr. 3577/92 1, 4, 7 ir 9 straipsnius bei neįvykdė įsipareigojimų pagal šį reglamentą
ir EB sutartį.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
2       EB sutarties 59 straipsnio (po pakeitimo – EB 49 straipsnis) pirmoji pastraipa numatė:
„Pagal toliau išdėstytas nuostatas Bendrijoje draudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams
subjektams, įsisteigusiems kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, ir kuriam tos paslaugos
teikiamos, pereinamuoju laikotarpiu laipsniškai panaikinami.“
3       EB sutarties 62 straipsnis (panaikintas Amsterdamo sutartimi) įtvirtino:
„Jei šioje Sutartyje nenumatyta kitaip, valstybės narės nenustato jokių naujų apribojimų laisvei teikti paslaugas, kuri pagal
šios Sutarties nuostatas jos įsigaliojimo metu jau yra faktiškai pasiekta.“
4       Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Nuo 1993 m. sausio 1 d. laisvė teikti jūrų transporto paslaugas valstybėje narėje (jūrų kabotažą) suteikiama Bendrijos laivų
savininkams, kurių laivai įregistruoti valstybėje narėje ir plaukioja su jos vėliava, jei šie laivai atitinka visas kabotažo
vykdymo šioje valstybėje narėje sąlygas <...>“
5       Pagal Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnį:
„Šiame reglamente:
1)      „jūrų transporto paslaugos valstybėje narėje (jūrų kabotažas)“ – tai paprastai už užmokestį teikiamos paslaugos, kurias visų
pirma sudaro:
a)      „kontinentinis kabotažas“: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp uostų, esančių vienos ir tos pačios valstybės narės žemyno
dalyje arba pagrindinėje teritorijoje, nesustojant salose;
<...>
c)      „salų kabotažas“: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp:
–      uostų, esančių vienos ir tos pačios valstybės narės žemyno dalyje ir vienoje arba daugiau salų,
–      vienos ir tos pačios valstybės narės salose esančių uostų;
<...>“
6       Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 1 dalis įtvirtina:
„Valstybė narė gali sudaryti su laivybos kompanijomis, teikiančiomis reguliarias paslaugas į salas, iš jų arba tarp jų, visuomenės
aptarnavimo sutartis arba nustatyti joms visuomenės aptarnavimo įsipareigojimus kaip sąlygą kabotažo paslaugoms teikti.“
7       Reglamento Nr. 3577/92 6 straipsnis išdėstytas taip:
„1.      Taikant išimtį, šis reglamentas laikinai netaikomas šioms jūrų transporto paslaugoms, teikiamoms Viduržemio jūroje ir palei
Ispanijos, Portugalijos bei Prancūzijos krantus:
–       kruizų paslaugoms iki 1995 m. sausio 1 d.,
–       strateginių prekių (naftos, naftos produktų ir geriamojo vandens) vežimui iki 1997 m. sausio 1 d.,
–       mažesnių kaip 650 bruto tonažo laivų teikiamoms paslaugoms iki 1998 m. sausio 1 d.,
–       reguliarioms keleivių pervežimo ir keltų paslaugoms iki 1999 m. sausio 1 dienos.
2.      Taikant išimtį, iki 1999 m. sausio 1 d. šis reglamentas laikinai netaikomas salų kabotažui Viduržemio jūroje ir kabotažui,
susijusiam su Kanarų, Azorų bei Madeiros salynais, Ceuta ir Melila, Prancūzijos salomis palei Atlanto vandenyno pakrantę ir
Prancūzijos užjūrio departamentais.
3.      Dėl socialinės ir ekonominės sanglaudos priežasčių šio straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis iki 2004 m. sausio 1 d. taip
pat taikoma Graikijai reguliarioms keleivių pervežimo ir keltų paslaugoms bei paslaugoms, teikiamoms mažesniais kaip 650 bruto
tonažo laivais.“
8       Reglamento Nr. 3577/92 7 straipsnis numato:
„Šiame reglamente reglamentuojamiems klausimams taikomas Sutarties 62 straipsnis.“
9       Pagal Reglamento Nr. 3577/92 9 straipsnį:
„Prieš priimdamos įstatymus ir kitus teisės aktus, reikalingus šiam reglamentui įgyvendinti, valstybės narės pasitaria su
Komisija. Jos praneša Komisijai apie bet kokias taip patvirtintas priemones.“

Nacionalinės teisės aktai
10     1999 m. balandžio 9 d. Galisijos autonominė bendruomenė priėmė Įstatymą 4/1999, nustatantį, kad visuomeninis keleivių jūrų
transportas Vigo įlankoje yra Galisijos regioninei vyriausybei priklausanti visuomenės aptarnavimo paslauga (ley 4/1999 de
declaración de servicio público de titularidad de la Junta de Galicia del transporte público marítimo de viajeros en la ría
de Vigo, 1999 m. gegužės 18 d. BOE Nr. 118, p 18552, toliau – Įstatymas 4/1999).
11     Pagal šio įstatymo 2 straipsnio 2 ir 3 dalis, suteikdama dvidešimčiai metų administravimo koncesiją, kuri gali būti atnaujinta
daugiausiai dešimties metų laikotarpiui, Galisijos regioninė administracija netiesiogiai valdo keleivių jūrų transporto paslaugas
Vigo įlankoje.
12     Įstatymo 4/1999 3 straipsnis numato, jog ši koncesija bus suteikta viešojo konkurso keliu ir kad, be kitų veiksnių, bus atsižvelgta
į Vigo įlankoje transporto srityje įgytą patirtį, paslaugos kokybę, tarifus, įsipareigojimą įdarbinti Vigo įlankos transporto
darbuotojus, remiantis darbo stažu ir profesionalumu, bei į garantijas išsaugoti gamtinę Cíes salų aplinką.
13     Iki Įstatymo 4/1999 priėmimo galiojusi tvarka, pagal kurią keleivių ir prekių reguliaraus vežimo jūra tarp Vigo ir Kangaso
bei Vigo ir Moanja paslaugoms teikti reikėjo gauti leidimą dešimties metų laikotarpiui, kuris galėjo būti pratęstas, buvo
nustatyta 1984 m. birželio 11 d. sprendimu.

Ikiteisminė procedūra
14     Gavusi keletą skundų, Komisija, manydama, kad Įstatymas 4/1999 neatitinka Reglamento Nr. 3577/92, 2000 m. liepos 19 d. nusiuntė
Ispanijos Karalystei oficialų pranešimą, į kurį ši atsakė 2000 m. spalio 5 d. laišku.
15     Šiame atsakyme pateikti paaiškinimai nepatenkino Komisijos, todėl 2001 m. gegužės 7 d. ši nusiuntė Ispanijos Karalystei pagrįstą
nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo dienos imtis visų reikiamų priemonių, kad į šią nuomonę būtų tinkamai atsižvelgta.
16     Vis dėlto manydama, kad Ispanijos valdžios institucijos nesiėmė visų būtinų priemonių įvykdyti pagal Reglamentą Nr. 3577/92
kylančius įsipareigojimus, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl Reglamento Nr. 3577/92 taikymo jūrų transporto Vigo įlankoje paslaugoms
17     Prieš nagrinėjant keturis Komisijos pateiktus kaltinimus, susijusius atitinkamai su Reglamento Nr. 3577/92 1, 4, 7 ir 9 straipsnių
pažeidimu, reikia pareikšti nuomonę dėl Ispanijos vyriausybės argumento, kad bet kuriuo atveju ieškinys yra nepagrįstas, nes
šis reglamentas netaikomas Įstatymu 4/1999 reglamentuojamoms jūrų transporto paslaugoms Vigo įlankoje.
18     Anot šios vyriausybės, „jūrų kabotažą“ reikia suprasti kaip prekių ir keleivių vežimą jūra tarp uostų. Taigi jūrų transportas
Vigo įlankoje, remiantis Reglamente Nr. 3577/92 nustatytomis sąvokomis, nėra nei vežimas jūra, nei tarp uostų.
19     Visų pirma dėl vežimo jūra sąvokos Ispanijos vyriausybė teigia, kad Bendrijos įstatymų leidėjas, reglamentuodamas jūrų transportą,
numatė išorinę jūrą, o ne vidaus vandenis. Išorinė jūra atitiktų teritorinę jūrą, kaip ji apibrėžta tarptautinėse sutartyse,
būtent 1982 m. gruodžio 10 d. Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos (toliau – Montego Bėjaus Konvencija) 8 straipsnyje,
atribojančiame ją nuo vidaus vandenų, t. y. vandenų, esančių į sausumos pusę nuo teritorinės jūros bazinės linijos.
20     Be to, anot minėtos vyriausybės, Reglamentas Nr. 3577/92 pagrįstas principu, kad kabotažas yra esminė Bendrijos susisiekimo
sistemos dalis ir būtina priemonė vidaus rinkai sukurti. Tačiau skirtingai nei išorinė laivyba arba laivyba teritorinėje jūroje,
vien vidaus vandenyse vykdoma laivybos veikla turėtų labai ribotą ekonominę ir socialinę įtaką, kuri tik silpnai paveiktų
vidaus rinkos sukūrimo Bendrijoje tikslą.
21     Antra, Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad laivyba Vigo įlankoje nėra laivyba tarp uostų, nes, pirma, pagal taikomus nacionalinės
teisės aktus minėta įlanka sudaro sudėtinę Vigo uosto paslaugų zonos dalį ir, antra, Cíes salos neturi uosto, o tik prieplauką,
skirtą keleiviams išlaipinti, kurioje švartavimosi galimybės labai ribotos.
22     Galiausiai minėta vyriausybė mano, kad iš 1998 m. kovo 17 d. Tarybos direktyvos 98/18/EB dėl keleivinių laivų saugos taisyklių
ir standartų (OL L 144, p. 1) 2 straipsnyje esančių jūros zonos ir uosto akvatorijos sąvokų apibrėžimo matyti, jog uosto akvatorija
apima visus Vigo įlankos vandenis. Taigi patys Bendrijos teisės aktai šios akvatorijos nelaiko jūros zona.
23     Aiškinant Bendrijos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės aktu, kuriame
ji yra, siekiamus tikslus (2005 m. birželio 7 d. Sprendimo
VEMW ir kt
., C‑17/03, Rink. p. I‑0000, 41 punktas ir minėta teismų praktika).
24     Iš to išplaukia, kad aiškinant formuluotę „vežimas jūra tarp uostų“, kuri vartojama kontinentinio kabotažo ir salų kabotažo
apibrėžimuose, esančiuose Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 dalies a ir c punktuose, reikia atsižvelgti į jo tikslą, t. y.
įgyvendinti jūrų kabotažo paslaugų teikimo laisvę, remiantis šio reglamento nustatytomis sąlygomis bei išimtimis (žr. 2001 m.
vasario 20 d. Sprendimo
Alinar ir kt
., C‑205/99, Rink. p. I‑1271, 19 punktą).
25     Todėl jūros sąvokos pagal Reglamentą Nr. 3577/92 ir teritorinės jūros sąvokos pagal Montego Bėjaus konvenciją sutapatinimas
gali kelti grėsmę minėtam tikslui. Iš tiesų taikant minėtą reglamentą tik teritorinei jūrai šios konvencijos prasme, tai reikštų
netaikyti šiame reglamente nurodyto potencialiai svarbių jūrų transporto paslaugų liberalizavimo, kai šios teikiamos vandenyse,
esančiuose į sausumos pusę nuo teritorinės jūros bazinės linijos, kurią gali išvesti valstybės narės pagal minėtą konvenciją
sujungdamos įlankos natūralių žiočių taškus.
26     Be to, iš Reglamento Nr. 3577/92 neišplaukia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo apriboti jo taikymo sritį tik teritorine
jūra Montego Bėjaus konvencijos prasme.
27     Todėl toks sutapatinimas negalimas.
28     Argumentas, kad laivyba, pavyzdžiui, Vigo įlankoje, tik silpnai paveiktų vidaus rinkos sukūrimo tikslą, taip pat nereikšmingas.
Iš tiesų Reglamente Nr. 3577/92 nėra jokios nuorodos, leidžiančios padaryti išvadą, kad jo taikymo sritis priklauso nuo to,
kokį poveikį vidaus rinkai sukurti turės laivyba apibrėžtoje zonoje.
29     Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad Ispanijos vyriausybės pateiki argumentai negali įrodyti, kad šiuo atveju Vigo įlanka,
t. y. upės slėnis užtvindytas jūros, nėra jūros dalis Reglamento Nr. 3577/92 prasme.
30     Be to, argumentui, kad jūros transporto paslaugos Vigo įlankoje nėra teikiamos tarp uostų Reglamento Nr. 3577/02 prasme, taip
pat negali būti pritarta.
31     Iš tikrųjų, skirtingai nei Direktyva 98/18, kurios 2 straipsnio p punkte nustatyta, jog „uosto akvatorija“ – tai ne jūros
zona, o valstybės narės apibrėžtas kitas plotas <...>“, Reglamentas Nr. 3577/92 dėl uosto sąvokos apibrėžimo nenukreipia į
minėtų valstybių narių teisę.
32     Taigi tiek iš vienodo Bendrijos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo reikalavimų išplaukia, kad Bendrijos teisės nuostata,
kuri prasmės bei reikšmės nustatymo tikslu aiškiai nenukreipia į valstybių narių teisę, įprastai turi būti aiškinama autonomiškai
ir vienodai visoje Bendrijoje, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamo teisės akto siekiamą tikslą (2005 m. gegužės
26 d. Sprendimo
Stadt Sundern
, C‑43/04, Rink. p. I‑4493, 24 punktas ir nurodyta teismų praktika).
33     Šiuo požiūriu, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 3577/92 kontekstą ir juo siekiamą tikslą, t. y. įgyvendinti jūrų kabotažo paslaugų
teikimo laisvę, šiame reglamente nurodyta uosto sąvoka apima netgi nereikšmingas infrastruktūras, kurių paskirtis – leisti
įkrauti ir iškrauti prekės arba įlaipinti ir išlaipinti žmones, vežamus jūra. Taigi Cíes salose esančios infrastruktūros turi
būti laikomos uostais Reglamento Nr. 3577/92 prasme.
34     Be to, autonomiškas ir vienodas uosto sąvokos šio reglamento prasme aiškinimas priveda prie išvados, kad Vigo, Kangaso ir
Moanja miestuose esančios infrastruktūros atitinka šią koncepciją, nes kiekvienas iš šių miestų turi infrastruktūras, sudarančias
galimybę įlaipinti ir išlaipinti žmones bei įkrauti ir iškrauti prekes, vežamas jūra.
35     Iš viso to, kas išdėstyta, reikia padaryti išvadą, kad Įstatymu 4/1999 reglamentuojamos keleivių vežimo jūra Vigo įlankoje
paslaugos yra vežimo jūra tarp uostų paslaugos Reglamento Nr. 3577/92 prasme. Todėl šis reglamentas yra taikomas minėtoms
paslaugoms.

Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnio pažeidimu
36     Komisija teigia, kad Įstatymas 4/1999 pažeidžia Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnį dviem atžvilgiais: pirma, suteikiant administravimo
koncesiją dvidešimčiai metų, keleivių vežimo jūra Vigo įlankoje paslaugos rezervuojamos vienai įmonei, dėl to šios koncesijos
galiojimo laikotarpiu užkertamas kelias patekti į rinką; antra, įmonės koncesijos gavėjos atrankos kriterijumi pasirenkant
patirtį, įgytą transporto srityje Vigo įlankoje, suteikiama pranašumų vietos ūkio subjektui bei diskriminuojami kitų valstybių
narių ūkio subjektai.
37     Ispanijos vyriausybė atsikerta, kad koncesijos suteikimo sistema keleiviams vežti jūra Vigo įlankoje yra pateisinama privalomaisiais
bendrojo intereso pagrindais Teisingumo Teismo praktikos prasme.
38     Pirmiausia ši vyriausybė pažymi, kad į Cíes salas teikiama vežimo jūra, kuri yra vienintelis įmanomas susisiekimas su šiomis
salomis, paslauga turi būti ribojama dėl ekologinių priežasčių. Iš tiesų asmenų, kurie kiekvieną dieną gali aplankyti minėtas
salas, skaičius yra ribojamas ir vienintelis tinkamas būdas šiam reikalavimui užtikrinti – kontroliuoti keliautojų, kurie
įlaipinami vykti šia kryptimi, skaičių. Prie viso to prisideda menkos šiose salose pastatytos prieplaukos galimybės teikti
paslaugas intensyviam jūrų eismui.
39     Antra, dėl susisiekimo jūra tarp Vigo, Kangaso ir Moanja miestų, Ispanijos vyriausybės nuomone, šis transporto būdas yra tiesiausias,
paprasčiausias, greičiausias ir pigiausias. Jo galimas panaikinimas turėtų sunkių pasekmių eismo organizavimui geografinėje
Vigo ir Morrazo pusiasalio zonoje bei sukeltų sunkumų, susijusių su žemės transporto infrastruktūrų per dideliu naudojimu
ir kamščiais. Taigi su šiuo susisiekimu susijusios paslaugos būtų nuostolingos ir dėl to turėtų abejotiną ar menką ekonominę
naudą. Todėl šių paslaugų visiškas liberalizavimas tikriausiai lemtų maršruto Vigas–Kangasas–Moanja panaikinimą arba eksploatavimą
netinkamomis saugumo, reguliarumo ir tarifų sąlygomis.
40     Trečia, Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad jūrų eismas Vigo įlankoje turi būti kontroliuojamas, o jo intensyvumas ribojamas.
Iš tiesų kalbama apie apibrėžtą geografinę teritoriją, kur vienu metu turi būti vykdoma skirtinga veikla, kurios tam tikroms
rūšims, pavyzdžiui, kiaukutinių žvejybai baržomis arba plaukiojančiomis konstrukcijomis, akivaizdžiai būtini jūrų eismo apribojimai.
41     Ketvirta, šios vyriausybės teigimu, koncesijos suteikimo trukmė gali būti pateisinta būtinumu padengti dideles investicijas.
42     Galiausiai dėl įmonės, konkurso laimėtojos, atrankos kriterijaus, susijusio su Vigo įlankoje įgyta patirtimi jūrų transporto
srityje, Ispanijos vyriausybė nurodo, kad šis kriterijus nebuvo lemiamas koncesijai suteikti ir neskatino atiduoti pirmenybę
minėtoje įlankoje jau vykdančiai veiklą įmonei. Be to, ši vyriausybė savo triplike nurodo, jog minėtas kriterijus buvo panaikintas
2003 m. gruodžio 23 d. įstatymu.
43     Primintina, kad Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnis aiškiai įtvirtina laisvo jūrų kabotažo paslaugų teikimo Bendrijoje principą
(minėto sprendimo
Analir ir kt
. 20 punktas ir 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑288/02, Rink. p. I‑10071, 29 punktas).
44     Taigi nacionalinė priemonė, kai suteikiant administravimo koncesiją dvidešimties metų laikotarpiui, kuris gali būti atnaujintas
dešimčiai metų, jūrų transporto Vigo įlankoje paslaugos rezervuojamos vienai įmonei, gali kliudyti ar net užkirsti kelią kitose
valstybėse narėse esančioms įmonėms teikti šias paslaugas, ir todėl riboja paslaugų teikimo laisvę. Tas pats pasakytina ir
apie atrankos kriterijų, susijusį su Vigo įlankoje įgyta patirtimi jūrų transporto srityje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Analir ir kt
. 22 punktą bei
Komisija prieš Graikiją
30 punktą).
45     Kalbant apie šių apribojimų priimtinumo vertinimą, svarbu priminti, kad laisvė teikti paslaugas, kaip pagrindinis Sutarties
principas, gali būti ribojama tik teisės aktais, pateisinamais privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais ir taikomais visiems
asmenims ir įmonėms, vykdantiems veiklą priimančiosios valstybės narės teritorijoje. Be to, kad būtų taip pateisinami, nagrinėjami
nacionalinės teisės aktai turi būti tinkami įgyvendinti tikslą, kurio jais siekiama, ir neturi viršyti to, kas būtina jam
pasiekti (minėto sprendimo
Analir ir kt
. 25 punktas ir nurodyta teismų praktika bei minėto sprendimo
Komisija prieš Graikiją
32 punktas). Tačiau šiuo atveju taip nėra.
46     Iš tiesų dėl Ciés salų, kaip teisingai pažymi Komisija, galėtų būti imamasi mažiau suvaržančių priemonių nei minėta koncesija,
pavyzdžiui, galimų atvykimų rezervavimo ir pardavimo sistemos organizavimas tam, kad eismas šių salų kryptimi būtų pritaikytas
atsižvelgiant į Ispanijos vyriausybės nurodytus aplinkosaugos reikalavimus bei menkas prieplaukos aptarnavimo galimybes.
47     Galiausiai kalbant apie eismo organizavimo geografinėje Vigo ir Morrazo pusiasalio zonoje reikalavimus, kaip savo išvados
49 punkte pažymėjo generalinis advokatas, reikia konstatuoti, kad Ispanijos vyriausybė neįrodė, jog keleivių vežimo tarp Vigo
įlankos krantų paslaugos, kurios pagal jos triplike nurodytus duomenis sudaro 1,3 milijono keleivių per metus, tam, kad nebūtų
nuostolingos ir panaikintos, turi būti koncesijos, suteiktos vienam ūkio subjektui dvidešimties metų laikotarpiui, kuris gali
būti pratęstas iki trisdešimties metų, objektu.
48     Be to, ši vyriausybė taip pat neįrodė, kad jūrų eismo intensyvumas Vigo įlankoje sukeltų sunkumų, kurie galėtų būti išspręsti
tik imantis tokios ribojančios priemonės kaip minėta koncesija, ar kad reikalingos didelės investicijos atitinkamam susisiekimui
jūra galėtų būti padengtos tik per dvidešimties – ar net trisdešimties – metų laikotarpį.
49     Galiausiai dėl atrankos kriterijaus, susijusio su Vigo įlankoje įgyta patirtimi jūrų transporto srityje, pakanka konstatuoti,
kad Ispanijos vyriausybė nenurodo privalomųjų pagrindų, pateisinančių iš šio kriterijaus išplaukiančio apribojimo.
50     Be to, aplinkybė, kad minėtas kriterijus nebuvo lemiamas suteikiant koncesiją, nėra svarbi, nes pripažinimas, jog valstybė
narė neįvykdė įsipareigojimų nėra susijęs su dėl to atsiradusios žalos konstatavimu (1998 m. kovo 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑175/97. Rink. p. I‑963, 14 punktas ir nurodyta teismų praktika).
51     Minėto kriterijaus panaikinimas 2003 m. gruodžio 23 d. įstatymu taip pat nereikšmingas. Iš tikrųjų įsipareigojimų neįvykdymas
turi būti vertinamas atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės padėtį baigiantis argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui,
ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (žr. 2004 m. sausio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑209/02, Rink. p. I‑1211, 16 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
52     Iš to, kas išdėstyta, reikia padaryti išvadą, kad pirmasis kaltinimas yra pagrįstas.

Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio pažeidimu
53     Komisijos teigimu, iš Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio matyti, kad valstybė narė gali sudaryti su laivybos kompanijomis
visuomenės aptarnavimo sutartis arba nustatyti tokioms kompanijoms visuomenės aptarnavimo įsipareigojimus, tik jei šios teikia
reguliarias paslaugas į salas, iš jų arba tarp jų.
54     Tačiau transporto paslaugos Vigo įlankoje nėra reguliarios transporto paslaugos, teikiamos saloms ar tarp jų. Iš tiesų, viena
vertus, reguliarios paslaugos, pavyzdžiui, Vigas‑Kangasas ir Vigas‑Moanja maršrutais, nėra salose teikiamos paslaugos ir,
kita vertus, paslaugos į Cíes salas nėra reguliarios, bet sezoninės ir turistinio pobūdžio.
55     Ispanijos vyriausybė mano, kad Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnis šiuo atveju vis dėlto gali būti taikomas.
56     Iš tikrujų, šios vyriausybės nuomone, galimybė sudaryti visuomenės aptarnavimo sutartis, susijusias su jūrų transporto paslaugomis,
teikiamomis saloms ar tarp jų, arba nustatyti šioms paslaugoms visuomenės aptarnavimo įsipareigojimus yra pagrįsta tuo, kad
tokios galimybės atitinkamoje zonoje yra vienintelis būdas įtvirtinti susisiekimą tarp salų arba tarp salų ir žemyno. Todėl
įlankoje susisiekimui jūra reikia taikyti tapačią arba panašią į Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnyje nustatytą tvarką, nes
egzistuojantis susisiekimas sausuma yra daug sudėtingesnis.
57     Komisija pripažįsta, kad 4 straipsnis iš tiesų išimtiniais atvejais gali būti taikomas jūrų transporto paslaugoms, kitoms
nei teikiamos salose ar tarp salų, ypač kai kalbama apie įlanką arba fiordą, kur susisiekimas keliais yra toks ilgas ir sudėtingas,
kad nėra reali alternatyva susisiekimui jūra. Ji vis dėlto pažymi, kad nagrinėjamu atveju tokia ypatinga situacija neegzistuoja.
58     Šiuo atžvilgiu, darant prielaidą, kad Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnis galėtų išimties tvarka būti taikomas atitinkamoms
jūrų transporto paslaugoms, kitoms nei teikiamos salose ar tarp jų, reikia konstatuoti, kaip savo išvados 43 ir 44 punktuose
tai nurodė generalinis advokatas, kad Vigo, Kangaso ir Moanja miestai, be susisiekimo jūra, turi juos tiesiogiai jungiantį
ir leidžiantį lengvai pasiekti kelių tinklą. Šiomis aplinkybėmis reguliarios jūrų transporto tarp šių miestų paslaugos bet
kuriuo atveju negali būti sutapatintos su jūrų transporto paslaugomis, teikiamomis salose ar tarp jų.
59     Dėl jūrų transporto paslaugų į Cíes salas ir iš jų Ispanijos vyriausybė neginčija, kad jos nėra reguliarios.
60     Iš to išplaukia, kad antrasis kaltinimas yra pagrįstas.

Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 3577/92 7 straipsnio pažeidimu
61     Komisijos nuomone, Reglamento Nr. 3577/92 7 straipsnis draudžia valstybėms narėms įtvirtinti griežtesnę tvarką nei ta, kuri
buvo taikoma įsigaliojant šiam reglamentui, t. y. 1993 m. sausio 1 dieną. Tačiau iki Įstatytmo 4/1999 priėmimo galiojusi tvarka
buvo ne tokia griežta, nei nustatyta minėtu įstatymu.
62     Šiuo požiūriu reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 3577/92 7 straipsnis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į prieš jį įtvirtintą
nuostatą. Nors minėto reglamento 6 straipsnis leidžia valstybėms narėms laikotarpiu nuo 1993 m. sausio 1 d. ir vėliausiai
iki 2004 m. sausio 1 d. tam tikrais specifiniais atvejais palikti galioti esamus apribojimus, 7 straipsnis iš esmės numato,
kad šios valstybės negali nustatyti naujų apribojimų, palyginti su egzistuojančia padėtimi. Taigi abi nuostatos viena kitą
papildo ir iš tikrųjų sudaro dvi laipsniško liberalizavimo sistemos dalis.
63     Šį Reglamento Nr. 3577/92 6 ir 7 straipsnių aiškinimą patvirtina tai, kad 7 straipsnyje nurodyto EB sutarties 62 straipsnio,
draudžiančio valstybėms narėms nustatyti naujus apribojimus laisvei teikti paslaugas, panaikinimas Amsterdamo sutartimi sutapo
su nuorodos į laipsnišką apribojimų laisvės teikti paslaugas Bendrijoje pereinamuoju laikotarpiu panaikinimą EB 49 straipsnio
pirmojoje pastraipoje.
64     Iš to, ką savo išvados 75 punkte nurodė generalinis advokatas, aišku, kad Reglamento Nr. 3577/92 7 straipsnis turi prasmės
tik šio reglamento nurodyto laipsniško paslaugų liberalizavimo kontekste.
65     Taigi klausimas, ar Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 3577/92 7 straipsnį, nes Galisijos autonominė
bendruomenė priėmė Įstatymą 4/1999, kyla tik tuomet, jei argumentuotoje nuomonėje nustatyto termino pasibaigimo dieną jūrų
transporto Vigo įlankoje paslaugoms buvo taikomas to paties reglamento 6 straipsnis.
66     Kadangi šiuo atveju taip nėra, trečiasis kaltinimas atmestinas kaip nepagrįstas.

Dėl ketvirtojo kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 3577/92 9 straipsnio pažeidimu
67     Komisija tvirtina, kad pažeidžiant Reglamento Nr. 3577/92 9 straipsnyje numatytą pareigą, priimant Įstatymą 4/1999, visiškai
nebuvo pasitarta su Komisija.
68     Šiuo atžvilgiu primintina, kad remiantis šio 9 straipsnio formuluote, „prieš priimdamos įstatymus ir kitus teisės aktus, reikalingus
<...> reglamentui įgyvendinti, valstybės narės pasitaria su Komisija.“
69     Kadangi Įstatymas 4/1999 yra tokia nuostata ir Ispanijos vyriausybė neginčija, kad dėl šio įstatymo nebuvo pasitarta su Komisija,
ketvirtasis kaltinimas yra pagrįstas.
70     Iš viso, kas pirmiau išdėstyta, reikia padaryti išvadą, kad toliau palikdama galioti teisės aktus:
–       kurie leidžia vienam ūkio subjektui suteikti keleivių vežimo jūra Vigo įlankoje paslaugų koncesiją dvidešimties metų laikotarpiui
ir kurie numato, kad vienas iš šios koncesijos suteikimo kriterijų – minėtoje įlankoje transporto srityje įgyta patirtis,
–       kurie leidžia visuomenės aptarnavimo paslaugų įsipareigojimus taikyti sezoninio transporto paslaugoms salose arba reguliarioms
transporto tarp kontinentinių uostų paslaugoms,
–       dėl kurių prieš jų priėmimą visiškai nebuvo pasitarta su Komisija,
Ispanijos Karalystė pažeidė Reglamento Nr. 3577/92 1, 4 ir 9 straipsnius bei neįvykdė įsipareigojimų pagal šį reglamentą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
71     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Ispanijos Karalystė iš esmės pralaimėjo bylą, pastaroji
turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Toliau palikdama galioti teisės aktus:
–
kurie leidžia vienam ūkio subjektui suteikti keleivių vežimo jūra Vigo įlankoje paslaugų koncesiją dvidešimties metų laikotarpiui
ir kurie numato, kad vienas iš šios koncesijos suteikimo kriterijų – minėtoje įlankoje transporto srityje įgyta patirtis,
–
kurie leidžia visuomenės aptarnavimo paslaugų įsipareigojimus taikyti sezoninio transporto paslaugoms salose arba reguliarioms
transporto tarp kontinentinių uostų paslaugoms
,
–
dėl kurių visiškai nebuvo pasitarta su Europos Bendrijų Komisija prieš juos priimant,
Ispanijos Karalystė pažeidė 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas
principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas), 1, 4 ir 9 straipsnius bei neįvykdė įsipareigojimų pagal šį reglamentą.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.