CELEX: 62009CJ0160
Asetus (ETY) N:o 1591/84
Euroopan talousyhteisön sekä Cartagenan sopimuksen ja sen jäsenvaltioiden Bolivian, Kolumbian, Ecuadorin, Perun ja Venezuelan välinen yhteistyösopimus
Suosituimmuuslauseke
Välitön oikeusvaikutus
Banaanien tuonnista Kreikkaan maksettava valmistevero

Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan talousyhteisön sekä Cartagenan sopimuksen ja sen jäsenvaltioiden Bolivian, Kolumbian,
Ecuadorin, Perun ja Venezuelan välisen yhteistyösopimuksen (jäljempänä yhteistyösopimus), joka on hyväksytty 4.6.1984 annetulla
neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1591/84 (EYVL L 153, s. 1), 4 artiklaan sisältyvän suosituimmuuslausekkeen tulkintaa.
Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajana on Ioannis Katsivardas – Nikolaos Tsitsikas OE (jäljempänä
Katsivardas), joka on Kreikan oikeuden mukaisesti perustettu yhtiö, ja vastapuolena on Ypourgos Oikonomikon (valtionvarainministeriö)
ja joka koskee sen määrän palauttamista, jonka Katsivardas on maksanut Ecuadorista vuonna 1993 tuodun banaanierän tulliselvityksen
johdosta Kreikan lainsäädännössä tuolloin voimassa olleena, banaaneista kannettavana valmisteverona.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Kansainväliset sopimukset
Tullitariffeja ja kauppaa koskeva yleissopimus
Tullitariffeja ja kauppaa koskeva yleissopimus 1994 (jäljempänä vuoden 1994 GATT-sopimus), joka on Maailman kauppajärjestön
perustamisesta tehdyn sopimuksen liitteenä 1A, on hyväksytty Uruguayn kierroksen (1986–1994) monenvälisissä kauppaneuvotteluissa
laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta sen toimialaan kuuluvilla aloilla 22.12.1994 tehdyllä neuvoston
päätöksellä 94/800/EY (EYVL L 336, s. 1). Vuoden 1994 GATT-sopimuksen 1 artiklan a alakohdassa todetaan, että se rakentuu
tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen 1947 (jäljempänä vuoden 1947 GATT-sopimus), sellaisena kuin se on korjattuna,
lisättynä tai muutettuna sellaisten oikeudellisten asiakirjojen ehdoilla, jotka on saatettu voimaan ennen Maailman kauppajärjestön
perustamisesta tehdyn sopimuksen voimaantuloa, määräyksistä.
Yksi vuoden 1947 GATT-sopimuksen määräyksistä, jotka on otettu osaksi vuoden 1994 GATT-sopimusta, on 1 artiklan 1 kohtaan
sisältyvä suosituimmuuslauseke, jonka sanamuoto on seuraava:
”Tulleihin ja kaikenlaisiin muihin maksuihin, jotka on määrätty suoritettaviksi maahantuonnin tai maastaviennin yhteydessä
tai tuonnista tai viennistä aiheutuvien kansainvälisten maksusiirtojen yhteydessä, ja sellaisten tullien ja maksujen kantotapaan
ja kaikkiin tuonnin ja viennin yhteydessä esiintyviin sääntöihin ja muodollisuuksiin sekä sisäisten maksujen soveltamiseen
vientitavaroihin samoin kuin kaikkiin seikkoihin, joihin viitataan 3 artiklan 2 ja 4 kohdassa, kohdistuva mikä tahansa etu,
suosinta, etuoikeus tai koskemattomuus, minkä jokin sopimuspuoli suo jollekin jostakin toisesta maasta peräisin olevalle tai
sinne tarkoitetulle tuotteelle, on myönnettävä heti ja ehdoitta vastaavanlaiselle tuotteelle, joka on peräisin minkä tahansa
muun sopimuspuolen alueilta tai on sinne tarkoitettu.”
Vuoden 1947 GATT-sopimuksen 3 artiklan 2 kohta koskee sisäisiä veroja tai muita sisäisiä maksuja, kun taas kyseisen artiklan
4 kohdassa viitataan lakeihin, säädöksiin ja vaatimuksiin, jotka koskevat tuotteiden myyntiä, kaupaksi tarjoamista, ostoa,
kuljetusta, jakelua ja käyttöä.
Yhteistyösopimus
Yhteistyösopimuksen, jonka teksti on osa asetusta N:o 1591/84, jolla yhteistyösopimus on hyväksytty, 1 artiklan mukaan ”sopimuspuolet
sitoutuvat toimivaltuuksiensa rajoissa ja ottaen huomioon yhteisen edun ja talouksiensa pitkän aikavälin tavoitteet harjoittamaan
mahdollisimman laajaa taloudellista yhteistyötä, josta ei lähtökohtaisesti suljeta pois mitään alaa ja jossa otetaan huomioon
sopimuspuolten erilaiset kehitysasteet”.(
) Samassa artiklassa täsmennetään, että tämän yhteistyön tavoitteena on ”yleisesti edistää niiden talouksien kehittymistä ja
elintasojen parantumista”.
Yhteistyösopimuksen 4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Suosituimmuusjärjestelmä
1. Sopimuspuolet myöntävät tavaroiden tuonnissaan ja viennissään toisilleen suosituimmuuskohtelun kaikilla seuraavilla aloilla:
–        tullien ja erilaisten verojen soveltaminen, mukaan lukien näiden tullien ja verojen kantamistapa,
–        säännökset, jotka liittyvät tulliselvitykseen, passitukseen, varastointiin tai laivaukseen,
–        välittömät ja välilliset verot ja muut kansalliset verot,
–        maksuja koskevat säännöt ja erityisesti valuutan myöntäminen ja maksujen siirrot,
–        tavaroiden myyntiä, ostoa, kuljetusta, jakelua ja käyttöä sisämarkkinoilla koskevat asetukset.
2. Edellä 1 kohdan määräyksiä ei sovelleta:
a)      etuihin, joita myönnetään naapurimaille raja-alueiden välisen kaupan edistämiseksi,
b)      etuihin, joita myönnetään tulliunionin tai vapaakauppa-alueen luomiseksi tai tällaisen unionin tai alueen luomisen seurauksena,
mukaan lukien edut, joita myönnetään Latinalaisen Amerikan alueellisen taloudellisen yhdentymisen alueella,
c)      etuihin, joita myönnetään erityisille maille [vuoden 1947 GATT-sopimuksen] mukaisesti,
d)      etuihin, joita Cartagenan sopimuksen jäsenvaltiot myöntävät joillekin maille [vuoden 1947 GATT-sopimuksen] yhteydessä kehitysmaiden
välisistä kauppaneuvotteluista tehdyn pöytäkirjan mukaisesti.
3. Tämän artiklan soveltaminen ei vaikuta olemassa oleviin oikeuksiin ja velvollisuuksiin, jotka perustuvat [vuoden 1947 GATT-sopimuksen]
määräyksiin.”
Yhteistyösopimuksen 5 artiklan, joka koskee yhteistyöstä vastaavaa sekakomiteaa, 2 kohdassa määrätään, että sekakomitean tehtävänä
on muun muassa suositella ratkaisuja, jos sopimuspuolten kesken on erimielisyyttä tämän sopimuksen tulkinnasta ja täytäntöönpanosta.
Yhteistyösopimuksen liitteen II, jonka otsikkona on ”Kauppayhteistyötä koskeva julistus”, sanamuoto on seuraava:
”Tässä sopimuksessa tarkoitetun kauppayhteistyön puitteissa sopimuspuolet julistavat olevansa valmiita tutkimaan sekakomiteassa
ja talouspolitiikkojensa yhteydessä kaupan alalla mahdollisesti esiintyvät erityisongelmat.”
Yhteistyötä koskeva puitesopimus
Euroopan talousyhteisön sekä Cartagenan sopimuksen ja sen jäsenvaltioiden, Bolivian tasavallan, Kolumbian tasavallan, Ecuadorin
tasavallan, Perun tasavallan ja Venezuelan tasavallan välistä yhteistyötä koskeva puitesopimus (jäljempänä yhteistyötä koskeva
puitesopimus) hyväksyttiin yhteisön nimissä 7.4.1998 tehdyllä neuvoston päätöksellä 98/278/EY (EYVL L 127, s. 10).
Yhteistyötä koskevan puitesopimuksen 2 artiklan mukaan sopimuspuolet sitoutuvat antamaan uutta vauhtia suhteidensa kehittämiselle
edistämällä yhteistyötään siten, että sitä laajennetaan uusille yhteistyöaloille.
Yhteistyötä koskevan puitesopimuksen 4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet myöntävät kauppasuhteissaan toisilleen suosituimmuuskohtelun [vuoden 1994 GATT-sopimuksen] määräysten mukaisesti.
Molemmat osapuolet vahvistavat uudelleen tahtonsa noudattaa kauppasuhteissaan tätä sopimusta.”
Yhteistyötä koskevan puitesopimuksen 33 artiklan 2 kohdassa määrätään, että tämän sopimuksen määräyksillä korvataan ne yhteisön
ja Cartagenan sopimuksen jäsenmaiden välisten sopimusten määräykset, jotka ovat tämän sopimuksen määräysten kanssa ristiriitaisia
tai samoja kuin ne.
Neljäs AKT–ETY-yleissopimus
Neljäs AKT–ETY-yleissopimus, joka on allekirjoitettu Loméssa 15.12.1989, hyväksyttiin 25.2.1991 tehdyllä neuvoston ja komission
päätöksellä 91/400/EHTY, ETY (EYVL L 229, s. 1). Tämän yleissopimuksen liitteenä olevassa banaaneista tehdyssä pöytäkirjassa
N:o 5 olevan 1 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Mitään [Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren valtioihin, jotka ovat tehneet kyseisen yleissopimuksen (jäljempänä AKT-valtiot),
kuuluvaa] valtiota ei aseteta sen yhteisön markkinoille suuntautuvan banaaniviennin osalta, ja kun on kyse pääsystä sen perinteisille
markkinoille ja sen eduista näillä markkinoilla, epäedullisempaan asemaan, kuin joka sillä on aiemmin ollut tai joka sillä
tällä hetkellä on.”

Kansallinen lainsäädäntö
Lain 1798/1988, sellaisena kuin se on muutettuna lailla 1914/1990, 7 §:ssä säädettiin 1.7.1988 lukien, että valmistevero,
jonka määrä on 150 Kreikan drakmaa (GRD) kilogrammalta, kannetaan banaaneista, jotka tuodaan ulkomailta, ja joissain tilanteissa
Kreikassa tuotetuista banaaneista. Tämän jälkeen valmisteveroa on korotettu ja alennettu ennen kuin se poistettiin vuonna
1998.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Suoraan Ecuadorista tuodun banaanierän tulliselvityksen johdosta heinäkuussa 1993 Katsivardasilta kannettiin tulleina ja muina
maksuina yhteensä 6 785 565 GRD (19 913, 61 euroa), jonka se maksoi esittäen kuitenkin varauksen valmisteverona maksetusta
4 986 100 GRD:n määrästä. Katsivardas vaati myöhemmin viimeksi mainitun määrän ja vastaavan arvonlisäveron osan, jotka sen
mukaan on maksettu perusteettomasti, palauttamista.
Kun toimivaltainen tulliviranomainen oli kieltäytynyt palauttamasta tätä määrää, Katsivardas nosti kanteen Dioikitiko Protodikeio
Athinonissa (Ateenan hallintotuomioistuin), joka hyväksyi kanteen kyseessä olevien veropäätösten kumoamisen ja palautusvaatimuksen
osalta. Kun ylemmän oikeusasteen hallintotuomioistuin kuitenkin muutti tätä päätöstä, Katsivardas teki kassaatiovalituksen
Symvoulio tis Epikrateiasiin (ylin hallintotuomioistuin).
Toisin kuin pääasian valittaja, Symvoulio tis Epikrateias katsoo, että riidanalaista valmisteveroa on pidettävä ETY:n perustamissopimuksen
95 artiklassa (josta on tullut EY:n perustamissopimuksen 95 artikla, josta on muutettuna tullut EY 90 artikla) tarkoitettuna
sisäisenä verona eikä ETY:n perustamissopimuksen 9 ja 12 artiklassa (joista on tullut EY:n perustamissopimuksen 9 ja 12 artikla,
joista on muutettuina tullut EY 23 ja EY 25 artikla) tarkoitettuna tullia vaikutuksiltaan vastaavana maksuna. Tällaista sisäistä
veroa voidaan kantaa laillisesti banaaneista, jotka tuodaan suoraan kolmansista maista, jos epäedullista verokohtelua ei ole
suljettu pois yhteisön ja näiden kolmansien maiden välillä tehtyihin kauppasopimuksiin sisältyvissä erityislausekkeissa, kuten
yhteistyösopimuksen 4 artiklassa.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin viittaa lisäksi asiassa C-469/93, Chiquita Italia, 12.12.1995 annettuun tuomioon
(Kok., s. I-4533), jonka mukaan banaaneista tehty pöytäkirja N:o 5, joka on neljännen AKT–ETY-yleissopimuksen liitteenä, sisältää
määräyksen, jolla on tarkoitus taata AKT-valtioista peräisin olevien banaanien pääsy niiden perinteisille markkinoille sellaisin
edellytyksin, jotka eivät ole epäedullisempia kuin ne, jotka olivat voimassa, kun vastaava lauseke, joka sisältyi 28.2.1975
allekirjoitettuun Lomén AKT–ETY-yleissopimukseen liitetyssä banaaneista tehdyssä pöytäkirjassa N:o 6 olevaan 1 kohtaan, tuli
voimaan 1.4.1976 (jäljempänä standstill-lauseke).
Tästä seuraa ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen mukaan, että suosituimmuuskohtelun myöntäminen Cartagenan sopimuksen
jäsenvaltioille merkitsee sitä, että näistä maista peräisin olevat banaanit samastetaan AKT-maista peräisin oleviin banaaneihin.
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen mahdollisuus arvioida pääasiassa kyseessä olevan veron kaltaisen valmisteveron
laillisuutta riippuu siitä, luodaanko yhteistyösopimuksessa ja erityisesti sen 4 artiklassa oikeuksia, joihin yksityiset voivat
vedota välittömästi jäsenvaltioiden kansallisissa tuomioistuimissa, jolloin Katsivardas voisi vedota tähän artiklaan, luettuna
yhdessä standstill-lausekkeen kanssa, pääasiassa kyseessä olevaa banaanien valmisteveroa vastaan.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa C-377/02, Van Parys, 1.3.2005
antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-1465), että Cartagenan sopimuksen jäsenvaltioiden kanssa myöhemmin tehdyn yhteistyötä koskevan
puitesopimuksen sisältämästä suosituimmuuslausekkeesta ei voida päätellä tällaisia oikeuksia ja että AKT–ETY-yleissopimuksista
seuraavat edut koskevat yksinomaan ”perinteisiä” AKT-banaaneja eli AKT-valtioista peräisin olevia banaaneja 1.4.1976 todetun
vuotuisen maahantuodun määrän rajoissa, joten näitä etuja ei näytetä voivan ulottaa koskemaan muista maista peräisin olevia
banaaneja.
Symvoulio tis Epikrateias katsoi toisaalta, ettei unionin tuomioistuin ole milloinkaan lausunut yhteistyösopimuksesta, ja
päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voiko yksityinen ([Ecuadorista peräisin olevia banaaneja myyntiin] tuova elinkeinonharjoittaja), joka vaatii kansallisen
valmisteveron palauttamista sillä perusteella, että se on maksettu perusteettomasti, vedota kansallisessa tuomioistuimessa
siihen, että kansallinen verosäännös (Kreikan lain 1798/1988 7 §, sellaisena kuin se on muutettuna Kreikan lain 1914/1990
10 §:llä) ei sovi yhteen [yhteistyösopimuksen] 4 artiklan kanssa?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu

Tutkittavaksi ottaminen
Kreikan hallitus kyseenalaistaa ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen sillä perusteella, että ensinnäkään se ei koske
yhteisön oikeussäännön tulkintaa vaan sitä, missä määrin yksityinen voi vedota kansallisten säännösten ja yhteisön toimen
ristiriitaisuuteen, ja toiseksi siinä ei täsmennetä, minkä säännöksen tulkinta on tarpeen.
Tältä osin on huomautettava, että vaikka unionin tuomioistuimella ei EY 234 artiklan mukaan ole toimivaltaa soveltaa yhteisön
oikeussääntöä määrättyyn riitaan eikä sillä näin ollen ole toimivaltaa luonnehtia kansallisen oikeuden säännöstä tämän oikeussäännön
kannalta, se voi kuitenkin tässä artiklassa määrätyssä tuomioistuinten välisessä yhteistyössä esittää asiakirjoista ilmenevien
seikkojen perusteella kansalliselle tuomioistuimelle sellaiset yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka voivat
olla kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisiä sen arvioidessa tämän säännöksen vaikutuksia (asia C‑6/01, Anomar ym., tuomio
11.9.2003, Kok., s. I-8621, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa esitetty ennakkoratkaisukysymys, joka koskee yksityisen mahdollisuutta vedota kansallisessa tuomioistuimessa
yhteistyösopimuksen 4 artiklaan sisältyvään suosituimmuuslausekkeeseen vastustaakseen kansallisen verosäännöksen soveltamista,
koskee sitä, voiko tällä lausekkeella olla välitön oikeusvaikutus yksityiseen nähden, ja näin ollen sen tulkintaa.
Kyseinen lauseke sisältyy yhteistyösopimukseen, joka hyväksyttiin yhteisön nimissä asetuksella N:o 1591/84 ja joka muodostaa
näin ollen vakiintuneen oikeuskäytännön valossa yhteisön toimielinten toimen, jonka tulkitsemiseen ennakkoratkaisumenettelyssä
unionin tuomioistuimella on toimivalta (ks. vastaavasti asia 181/73, Haegeman, tuomio 30.4.1974, Kok., s. 449, Kok. Ep. II,
s. 283, 4–6 kohta; asia C-162/96, Racke, tuomio 16.6.1998, Kok., s. I‑3655, 41 kohta ja asia C-301/08, Bogiatzi, tuomio 22.10.2009,
23 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen
ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin
tuomioistuimen tehtävä, esittämillä yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta.
Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön ainoastaan, jos on
ilmeistä, että pyydetyllä yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän
asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella
ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen
sille esitettyihin kysymyksiin (asia C-210/06, Cartesio, tuomio 16.12.2008, Kok., s. I‑9641, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Se, voiko pääasian valittaja vedota tehokkaasti standstill-lausekkeeseen, johon sen pääasiassa esittämät perustelut, jotka
koskevat kansallisessa lainsäädännössä käyttöön otetun banaanien valmisteveron laittomuutta, perustuvat, määräytyy käsiteltävässä
asiassa sen vastauksen perusteella, joka annetaan ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen
siitä, voiko Katsivardasin kaltainen yksityinen vedota kansallisissa tuomioistuimissa yhteistyösopimuksen 4 artiklaan.
Näin ollen ei ole ilmeistä, että pyydetystä yhteisön oikeuden tulkinnasta ei olisi hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisukysymys on otettava tutkittavaksi.

Asiakysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii kysymyksellään selvittämään, voiko yksityinen vedota välittömästi yhteistyösopimuksen
4 artiklaan jäsenvaltion kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevassa riita-asiassa.
Tältä osin on aivan ensimmäiseksi todettava, että kansainvälisen oikeuden periaatteiden mukaisesti Euroopan unionin toimielimillä,
joilla on toimivalta neuvotella ja tehdä sopimus kolmansien maiden kanssa, on vapaus sopia näiden kolmansien maiden kanssa
niistä oikeusvaikutuksista, joita sopimusmääräyksillä on oltava sopimuspuolten kansallisissa oikeusjärjestyksissä. Ainoastaan
silloin, kun tätä kysymystä ei ole ratkaistu sopimuksessa, on toimivaltaisten tuomioistuinten ja erityisesti unionin tuomioistuimen
– Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen mukaisen toimivaltansa rajoissa – tehtävänä päättää tästä kysymyksestä samalla
tavoin kuin kaikista muistakin tulkintakysymyksistä, jotka koskevat sopimuksen soveltamista unionissa (ks. asia 104/81, Kupferberg,
tuomio 26.10.1982, Kok., s. 3641, Kok. Ep. VI, s. 555, 17 kohta; asia C-149/96, Portugali v. neuvosto, tuomio 23.11.1999,
Kok., s. I‑8395, 34 kohta ja yhdistetyt asiat C-120/06 P ja C-121/06 P, FIAMM ja FIAMM Technologies v. neuvosto ja komissio,
tuomio 9.9.2008, Kok., s. I‑6513, 108 kohta).
On myös huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin kolmansien maiden kanssa tekemän sopimuksen määräysten
välitöntä oikeusvaikutusta on aina analysoitava kyseisen sopimuksen tarkoituksen, rakenteen ja sanamuodon perusteella (ks.
em. asia Chiquita Italia, tuomion 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten Euroopan komissio huomautti istunnossa, tällaisen tutkinnan yhteydessä kansainvälisen sopimuksen hyväksymisestä tehdyn
oikeustoimen luonteella ei sen sijaan ole merkitystä. Kuten asiassa 12/86, Demirel, 30.9.1987 annetusta tuomiosta (Kok., s.
3719, Kok. Ep. IX, s. 177, 25 kohta) ilmenee, sillä, onko kansainvälisen sopimuksen määräys hyväksytty päätöksellä vai asetuksella,
ei nimittäin voi olla vaikutusta tämän määräyksen välittömän oikeusvaikutuksen tunnustamiseen. Näin ollen on hylättävä Katsivardasin
sen tueksi, että yhteistyösopimuksen suosituimmuuslausekkeella on välitön oikeusvaikutus, esittämä perustelu, joka koskee
sitä, että yhteistyösopimus on hyväksytty asetuksella toisin kuin yhteistyötä koskeva puitesopimus, joka on hyväksytty päätöksellä.
Yhteistyösopimuksen 4 artiklan osalta on todettava, että toisin kuin Italian hallitus väittää, se, että tämä määräys sisältyy
yhteistyösopimukseen, ei lähtökohtaisesti sulje pois sitä, että yksityinen voi vedota siihen. Vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan nimittäin se, että tällaisen sopimuksen tarkoituksena on pääasiassa edistää sopimuksen osapuolina olevien kolmansien
maiden talouden kehittymistä, ja sopimuksessa rajoitutaan yhteistyön aikaansaamiseen sopimuspuolten välillä pyrkimättä näiden
maiden tulevaan jäsenyyteen unionissa, ei luonteeltaan estä sopimuksen tiettyjen määräysten välitöntä sovellettavuutta (ks.
analogisesti asia 87/75, Conceria Bresciani, tuomio 5.2.1976, Kok., s. 129, Kok. Ep. III, s. 17, 23 kohta; em. asia Kupferberg,
tuomion 22 kohta ja asia C-18/90, Kziber, tuomio 31.1.1991, Kok., s. I-199, Kok. Ep. XI, s. I-9, 21 kohta).
Edellä mainitussa asiassa Van Parys antamansa tuomion 58 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin vastasi kysymykseen, joka koski
yhteistyösopimusta seuranneen yhteistyötä koskevan puitesopimuksen sisältämän suosituimmuuslausekkeen tulkintaa, ja totesi,
että yksityinen ei voi vedota tähän lausekkeeseen jäsenvaltion tuomioistuimessa. Yksikään niistä, joita asia koskee ja jotka
ovat esittäneet huomautuksia unionin tuomioistuimelle esillä olevassa oikeudenkäyntimenettelyssä, ei ole kyseenalaistanut
tätä tulkintaa.
Näin ollen on tutkittava, onko olemassa seikkoja, joiden perusteella tästä yhteistyötä koskevan puitesopimuksen sisältämää
suosituimmuuslauseketta koskevasta arviosta voitaisiin poiketa, kun kyse on yhteistyösopimuksen sisältämän suosituimmuuslausekkeen
tulkinnasta.
On totta, että yhtäältä yhteistyötä koskevaan puitesopimukseen sisältyvän suosituimmuuslausekkeen ja toisaalta yhteistyösopimukseen
sisältyvän suosituimmuuslausekkeen sanamuodot ovat erilaiset. Sitä, että tämän viimeksi mainitun lausekkeen sanamuoto on erilainen,
voidaan kuitenkin pitää seikkana, joka edellyttää poikkeavaa tulkintaa kyseisen lausekkeen mahdollisen välittömän oikeusvaikutuksen
osalta, ainoastaan, jos sopimusten yleinen rakenne ja tarkoitus osoittaisivat, että sopimuspuolet olisivat tahtoneet tämän
sanamuodon erilaisuuden avulla poistaa yhteistyötä koskevan puitesopimuksen 4 artiklalta välittömän oikeusvaikutuksen, joka
olisi aiemmin tunnustettu yhteistyösopimuksen 4 artiklalle.
Yhteistyötä koskeva puitesopimus ja erityisesti sen 4 artikla eivät kuitenkaan ole ominaisuuksiltaan sellaisia, että ne osoittaisivat,
että sopimuspuolet olisi asetettu epäedullisempaan asemaan kuin missä asemassa ne olivat yhteistyösopimuksen nojalla erityisesti
suosituimmuuslausekkeen valossa.
Päinvastoin yhteistyötä koskevan puitesopimuksen luonteesta ja tarkoituksesta on nimittäin ensiksi todettava, että puitesopimuksen
tavoitteena on uudistaa ja syventää sopimuspuolten yhteistyösopimuksen puitteissa antamia vastavuoroisia sitoumuksia. Vaikka
samat sopimuspuolet ovat tehneet molemmat sopimukset ja vaikka niiden täytäntöönpano tapahtuu samoissa institutionaalisissa
puitteissa, koska yhteistyötä koskevan puitesopimuksen 32 artiklan 1 kohdan nojalla säilytetään yhteistyösopimuksella luodut
sekakomitea ja alakomiteat, yhteistyötä koskevassa puitesopimuksessa määrätään kyseessä olevien alojen lukumäärän kannalta
laajemmasta ja erityistoimenpiteiden osalta pidemmälle menevästä yhteistyöstä.
Yhteistyösopimuksen nimen muuttaminen yhteistyötä koskevaksi puitesopimukseksi johtuu viimeksi mainitun sopimuksen 39 artiklan
1 kohdan mukaan siitä, että sopimuspuolet halusivat varata itselleen mahdollisuuden täydentää puitesopimusta alakohtaisilla
tai erityisiä toimia koskevilla sopimuksilla, eikä siitä, että ne olisivat halunneet sopia suppeammista sitoumuksista.
Näiden kahden sopimuksen vertailu paljastaa siis sen yhteistyön, johon sopimuspuolet ovat sitoutuneet, intensiteetin asteittaisen
vahvistumisen.
Kuten lisäksi komissio huomauttaa, on niin, että kun yhteistyösopimuksen 4 artikla hyväksyttiin, kaikki Cartagenan sopimuksen
jäsenmaat eivät vielä olleet vuoden 1947 GATT-sopimuksen osapuolia. Kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi edellä mainitussa
asiassa Van Parys antamansa tuomion 57 kohdassa yhteistyötä koskevasta puitesopimusta, tämän puitesopimuksen osapuolten aikomuksena
oli laajentaa vuoden 1994 GATT-sopimuksen yhteydessä luodun järjestelmän soveltaminen koskemaan Cartagenan sopimuksen jäsenvaltioita,
jotta niihin voidaan soveltaa GATT-sopimuksen 1 artiklan 1 kohtaan sisältyvää suosituimmuuslauseketta ilman, että tämän lausekkeen
ulottuvuutta muutetaan. Samat perustelut pätevät myös yhteistyösopimuksen osalta, koska sen 4 artiklan muotoilun perusteella
ei ole selvää, että sopimuspuolet olisivat halunneet myöntää kolmelle Cartagenan sopimuksen jäsenmaalle, jotka eivät vielä
olleet vuoden 1947 GATT-sopimuksen jäseniä, kaupallisia myönnytyksiä, jotka ylittäisivät ne myönnytykset, jotka ne olivat
myöntäneet GATT-sopimuskumppaneilleen.
Tästä seuraa, että yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Van Parys antama ratkaisu, jonka mukaan yhteistyötä
koskevan puitesopimuksen sisältämällä suosituimmuuslausekkeella ei ole välitöntä oikeusvaikutusta, pätee myös yhteistyösopimuksen
4 artiklaan.
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että yhteistyösopimuksen, joka on hyväksytty asetuksella
N:o 159/84, 4 artiklassa ei myönnetä yksityisille oikeuksia, joihin ne voisivat vedota jäsenvaltion tuomioistuimissa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Euroopan talousyhteisön sekä Cartagenan sopimuksen ja sen jäsenvaltioiden Bolivian, Kolumbian, Ecuadorin, Perun ja Venezuelan
välisen yhteistyösopimuksen, joka on hyväksytty 4.6.1984 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1591/84, 4 artiklassa ei
myönnetä yksityisille oikeuksia, joihin ne voisivat vedota jäsenvaltion tuomioistuimissa.
Allekirjoitukset
Oikeudenkäyntikieli: kreikka.
Tässä ja jäljempänä tuomiossa esitetyt lainaukset asetuksesta ja siihen sisältyvästä yhteistyösopimuksesta on suomennettu
unionin tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.