CELEX: 62003TJ0442
Valstybės pagalba
Priemonės, kurių ėmėsi Portugalijos Respublika visuomeninio operatoriaus RTP atžvilgiu, finansuoti pastarojo su viešosiomis paslaugomis susijusius įgaliojimus
Sprendimas, nustatantis, kad tam tikros priemonės nėra valstybės pagalba, o kitos yra suderinamos su bendrąja rinka
Kvalifikavimas valstybės pagalba
Suderinamumas su bendrąja rinka
Pareiga atlikti kruopštų ir nešališką tyrimą

Teisinis pagrindas
EB 16 straipsnis nustato:
„Nepažeisdamos (EB) 73, (EB) 86 bei (EB) 87 straipsnių ir atsižvelgdamos į tai, kokią vietą tarp Sąjungos bendrųjų vertybių užima bendrus ekonominius interesus tenkinančios paslaugos ir koks yra jų vaidmuo skatinant socialinę ir teritorinę sanglaudą, Bendrija ir valstybės narės pagal savo atitinkamus įgaliojimus ir šios Sutarties taikymo sritį rūpinasi, kad tokios paslaugos būtų pagrįstos principais ir sąlygomis, padedančiais joms atlikti savo užduotis.“
EB 86 straipsnio 2 dalis numato:
„Įmonėms, kurioms yra patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, arba pajamų gaunančioms monopolinėms įmonėms šioje Sutartyje nustatytos taisyklės, ypač konkurencijos taisyklės, yra taikomos, jei jų taikymas nei teisiškai, nei faktiškai netrukdo atlikti joms patikėtų specialių uždavinių. Prekybos plėtojimui neturi būti daroma tokio poveikio, kuris prieštarautų Bendrijos interesams.“
EB 87 straipsnio 1 dalis nustato:
„Išskyrus tuos atvejus, kai ši Sutartis nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.“
Amsterdamo sutartimi prie EB sutarties pridėtas protokolas dėl valstybių narių visuomeninės transliacijos sistemos (
OL C 340, 1997, p. 109
, toliau – Amsterdamo protokolas) nustato:
„(Valstybės narės), manydamos, kad valstybių narių visuomeninė transliacijos sistema yra tiesiogiai susijusi su kiekvienos visuomenės demokratiniais, socialiniais ir kultūriniais poreikiais bei su poreikiu išlaikyti žiniasklaidos pliuralizmą, susitarė dėl šios aiškinamosios nuostatos, kurios tekstas pridedamas prie EB sutarties:
EB sutarties nuostatos nepažeidžia valstybių narių kompetencijos finansuoti visuomeninę transliaciją, jeigu šis finansavimas teikiamas transliuojančiosioms organizacijoms, kad jos vykdytų su viešosiomis paslaugomis susijusius įgaliojimus, kuriuos suteikia, apibrėžia ir organizuoja kiekviena valstybė narė, ir jeigu šis finansavimas prekybos sąlygų ir konkurencijos Bendrijoje nepaveikia taip, kad pakenktų bendriems interesams, taip pat atsižvelgiant į šios viešosios paslaugos funkcijų vykdymą.“
2001 m. lapkričio 15 d. Komisija paskelbė komunikatą dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo visuomeninei transliacijai (pataisytas vertimas) (
OL C 320, p. 5
, toliau – komunikatas dėl transliacijos), kuriame išdėsto principus, kurių ji laikysis taikydama EB 87 straipsnį ir EB 86 straipsnio 2 dalį viešųjų transliuojančių organizacijų valstybiniam finansavimui (šio komunikato 4 punktas).
Faktinės ginčo aplinkybės
RTP –
Radiotelevisão Portuguesa, SA
yra valstybinio kapitalo akcinė bendrovė, teikianti portugalų televizijos viešąsias paslaugas pagal sutartis, sudarytas 1993 m. kovo 17 d. ir vėliau 1996 m. gruodžio 31 d., vadinamas „televizijos viešųjų paslaugų koncesijos sutartys“ (toliau bendrai – viešųjų paslaugų sutartys).
Ieškovė SIC –
Sociedade Independente de Comunicação, SA
yra komercinės televizijos bendrovė, transliuojanti vieną iš pagrindinių Portugalijos privačios televizijos kanalų.
Ieškovė Komisijai pateikė tris skundus atitinkamai 1993 m. liepos 30 d. ir 1994 m. vasario 12 d. (NN 133/B/01), 1996 m. spalio 16 d. (NN 85/B/2001) ir galiausiai 1997 m. birželio 18 d. (NN 94/B/99), pranešdama, kad Portugalijos Respublika RTP atžvilgiu įgyvendino tam tikras vienkartines priemones ir suteikė metines kompensacines išmokas, kurios yra valstybės pagalba, nesuderinama su bendrąja rinka.
1997 m. kovo 3 d. ieškovė Pirmosios instancijos teismui pateikė ieškinį, kuris buvo įregistruotas numeriu T-46/97, dėl 1996 m. lapkričio 7 d. Komisijos sprendimo, priimto neatlikus formalaus tyrimo, numatyto EB sutarties 93 straipsnio 2 dalyje (po pakeitimo – EB 88 straipsnio 2 dalis), susijusio su EB 88 straipsnio taikymu finansuojant valstybinės televizijos kanalus, panaikinimo ir dėl tariamai 1996 m. gruodžio 20 d. Komisijos laiške esančio sprendimo panaikinimo. Šiuo sprendimu ir šiuo laišku Komisija dėl minėtuose skunduose nurodytų tam tikrų priemonių konstatavo, kad jos nėra valstybės pagalba, o dėl kitų priemonių ji Portugalijos valdžios institucijų paprašė informacijos.
2000 m. gegužės 10 d. Sprendime
SIC prieš Komisiją
(
T-46/97, Rink. p. II-2125
), Pirmosios instancijos teismas, konstatavęs, kad per akivaizdžiai per ilgą preliminarų Komisijos tyrimą iškilę rimti sunkumai pateisino formalios tyrimo procedūros pradėjimą (sprendimo 105–109 punktai), panaikino 1996 m. lapkričio 7 d. Sprendimą. Tačiau Pirmosios instancijos teismas ieškinio dalį dėl 1996 m. gruodžio 20 d. laiško atmetė kaip nepriimtiną, nes šiame laiške nebuvo sprendimo (sprendimo 49 punktas).
Po šio sprendimo ieškovė trimis 2001 m. liepos 26 d. laiškais Komisijai išsiuntė tris raginimus imtis veiksmų, susijusius atitinkamai su trimis jos skundais, kuriais buvo prašoma pradėti formalų skunduose nurodytų priemonių tyrimą.
Po šių raginimų imtis veiksmų 2001 m. gruodžio 6 d. Pirmosios instancijos teismui buvo pateikti du ieškiniai dėl neveikimo, įregistruoti T-297/01 ir T-298/01 numeriais. Dėl šių ieškinių, atsižvelgiant į 2001 m. lapkričio 7 d. Komisijos iniciatyvą ir šios institucijos 2001 m. lapkričio 13 d. ir 2003 m. rugsėjo 30 d. nuomones (šio sprendimo 13 ir 14 punktai), buvo nuspręsta, kad nereikia priimti sprendimo (2004 m. vasario 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SIC prieš Komisiją
,
T-297/01 ir T-298/01, Rink. p. II-743
).
2001 m. lapkričio 7 d. laišku Komisija dėl šio sprendimo 8 punkte nurodytų metinių kompensacinių išmokų, remdamasi 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB (88) straipsnio taikymo taisykles (
OL L 83, p. 1
), 10 straipsnio 3 dalimi paragino Portugalijos Respubliką pateikti Komisijai informaciją, kuri leistų jai nustatyti, ar šios išmokos yra nauja, ar esanti pagalba. Vėliau 2003 m. rugsėjo 30 d. laišku Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 17 straipsnio 2 dalimi, išsiuntė Portugalijos Respublikai prašymą pateikti pastabas ir pradėjo pirmą šių priemonių, kaip esančios pagalbos, tyrimo etapą. Šios metinės kompensacinės išmokos ir 2003 m. rugsėjo 30 d. sprendimu jų atžvilgiu pradėta procedūra nėra šio ieškinio dalykas.
2001 m. lapkričio 13 d. laišku Komisija pranešė Portugalijos Respublikai apie savo sprendimą pradėti formalų tyrimą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje, dėl tam tikrų vienkartinių Portugalijos Respublikos priemonių RTP atžvilgiu nuo 1992 m. iki 1998 metų. Minėtos priemonės yra šios:
—
atleidimas nuo mokesčių ir rinkliavų, susijusių su RTP įsteigimo akto registracija, kurių bendra suma sudarė 33 mln. Portugalijos eskudų (PTE) (toliau – atleidimas nuo mokesčių),
—
mokesčių už naudojimąsi transliavimo tinklu mokėjimų lengvatos, kurias RTP suteikė bendrovė
Portugal Telecom
(toliau – mokėjimų lengvatos),
—
taikos sutartis tarp socialinio draudimo įstaigos ir RTP dėl RTP skolos minėtai įstaigai mokėjimo dalimis ir delspinigių atsisakymo,
—
RTP kapitalo padidinimas 5,4 mlrd. PTE 1993 m., kompensuojant RTP parduotą televizijos transliavimo tinklą,
—
1994 m. išleista 5 mlrd. PTE obligacijų emisija, kurią garantavo Portugalijos Respublika (toliau – 1994 m. obligacijų emisija),
—
1996 m. sudarytas protokolas tarp RTP ir Portugalijos kultūros ministerijos dėl kino skatinimo finansavimo iš RTP lėšų,
—
restruktūrizavimo planas 1996–2000 m. laikotarpiui,
—
RTP kapitalo padidinimas 52 mlrd. PTE iš Portugalijos Respublikos lėšų nuo 1994 m. iki 1997 m.,
—
Portugalijos Respublikos patvirtintos paskolos RTP 1997 m. ir 1998 m., kurių bendra suma sudarė 20 mlrd. PTE.
Sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūra buvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL C 85, 2002, p. 9
) ir išsiųstas ieškovei 2002 m. sausio 8 d. laišku. Šiame sprendime Komisija paprašė suinteresuotųjų šalių pateikti savas pastabas.
2002 m. sausio 8 d. laišku (Nr. 1543.003.CA.001) ir 2002 m. gegužės 9 d. laišku (Nr. 1543.003.OB.001) ieškovė pateikė Komisijai savo pastabas.
Savo pastabose ji paprašė Komisijos, kad ši savo ruožtu paprašytų Portugalijos valdžios institucijų pateikti RTP išorinio audito ataskaitas, numatytas 1993 m. viešųjų paslaugų sutarties 19 straipsnyje ir 1996 m. viešųjų paslaugų sutarties 25 straipsnyje (toliau – sutartinės išorinio audito ataskaitos). Ieškovė išreiškė norą pateikti savo nuomonę apie šių ataskaitų turinį.
Šių ieškovės prašymų Komisija nepatenkino.
Nuo 2003 m. kovo mėn., siekdama gauti sutartines išorinio audito ataskaitas arba pažymą dėl tokių ataskaitų nebuvimo, ieškovė nacionaliniu lygiu pradėjo keletą vieną po kitos sekusių procedūrų, pirmiausia kreipėsi į Finansų ministrą, t. y. ministrą, kuris atsakingas už RTP valdymą ir yra RTP valdybos pirmininkas, vėliau kreipėsi į Portugalijos teisės susipažinti su administraciniais dokumentais komisiją ir galiausiai į
Tribunal Administrativo de Círculo de Lisboa
(Lisabonos apskrities administracinis teismas, Portugalija).
2003 m. gegužės 16 d. laišku ieškovė Komisijai dar kartą pateikė prašymą įpareigoti Portugalijos valdžios institucijas pateikti sutartines išorinio audito ataskaitas.
2003 m. birželio 19 d. laišku Komisija neigiamai atsakė į šį prašymą.
2003 m. rugpjūčio 4 d. laišku Komisijai ieškovė išreiškė nepasitenkinimą tokia Komisijos nuomone.
2003 m. spalio 15 d. Sprendimu 2005/406/EB dėl vienkartinių priemonių, Portugalijos taikytų RTP (
OL L 142, 2005, p. 1
, toliau – ginčijamas sprendimas), Komisija nusprendė, kad tam tikros vienkartinės priemonės yra su bendrąja rinka suderinama valstybės pagalba (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis), o kitos vienkartinės priemonės nėra valstybės pagalba (ginčijamo sprendimo 2 straipsnis).
Vykdydamos 2003 m. spalio 16 d.
Tribunal Administrativo de Círculo de Lisboa
sprendimą, Portugalijos valdžios institucijos 2003 m. gruodžio 4 d. laišku perdavė ieškovei 2001 m. audito bendrovės parengtas sutartines išorinio audito ataskaitas už 1998 ūkio metus (toliau – sutartinė išorinio audito ataskaita už 1998 m.). Portugalijos valdžios institucijos dėl sutartinių išorinio audito ataskaitų už 1993–1997 metus pranešė ieškovei, kad „kadangi šių ataskaitų už valdymą atsakingas ministras neturi, jis negali pateikti pažymos, nes tokių ataskaitų egzistavimo ar neegzistavimo neįmanoma tiksliai nustatyti“.
2003 m. gruodžio 11 d. laišku Komisija išsiuntė ieškovei ginčijamą sprendimą.
Procesas ir šalių reikalavimai
Ieškovė šį ieškinį Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė 2003 m. gruodžio 31 dieną.
Kadangi nuo 2004 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis buvo pakeista, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas penktosios kolegijos pirmininku, kuriai dėl šios priežasties buvo priskirta ši byla.
Prie dubliko ieškovė pridėjo 2002 m. birželio 6 d. RTP apskaitos audito ataskaitą Nr. 08/2002, parengtą
Tribunal de Contas
(Portugalijos audito rūmai) (toliau –
Tribunal de Contas
ataskaita). Be to, remdamasi Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 65 straipsnio b punktu, ieškovė paprašė Pirmosios instancijos teismo pareikalauti iš Komisijos pateikti išsamią informaciją, kurią, kaip matyti iš atsakymo į ieškinį, jai pateikė Portugalijos valdžios institucijos.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo nustatoma, kad nėra visų veiksnių, reikiamų taikyti EB 86 straipsnio 2 dalį,
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį tiek, kiek jame nustatoma, kad atleidimas nuo mokesčių, įmokų mokėjimų lengvatos ir 1994 m. obligacijų emisija nėra valstybės pagalba,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Šis ieškinys, nepaisant keturių pagrindų, pagrįstų pirmiausia kruopštumo ir nešališkumo pareigų pažeidimu, antra, faktinėmis klaidomis ir motyvavimo pareigos nesilaikymu, trečia, teisės klaida, susijusia su tam tikrų priemonių nepripažinimu valstybės pagalba, ketvirta, teisės klaidomis dėl EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygų, iš esmės yra sudarytas iš dviejų pagrindinių dalių, atitinkančių ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies du straipsnius ir trečią bei ketvirtą panaikinimo pagrindus.
Pirmoji pagrindinė dalis, atitinkanti trečią panaikinimo pagrindą, yra susijusi su Komisijos išvada, pateikta ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje, pagal kurį tam tikros Portugalijos Respublikos nustatytos priemonės nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Antroji pagrindinė dalis, atitinkanti ketvirtą panaikinimo pagrindą, yra dėl Komisijos išvados, pagal kurią kitoms priemonėms, neginčijamai esančioms valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, gali būti taikoma EB 86 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis).
Grįsdama savo ieškinio antrąją dalį ieškovė, išdėstydama pirmąjį ieškinio pagrindą ir antrojo ieškinio pagrindo tam tikrus elementus, remiasi Komisijos pareigos atlikti kruopštų ir nešališką tyrimą nesilaikymu.
Pirmiausia reikia išnagrinėti pirmąją pagrindinę ieškinio dalį, taigi ir trečiąjį panaikinimo pagrindą.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisės klaida dėl tam tikrų priemonių nepripažinimo valstybės pagalba
Dėl pirmosios dalies, pagrįstos atleidimo nuo mokesčių nepripažinimu valstybės pagalba
— Šalių argumentai
Ieškovė mano, kad 1992 m. rugpjūčio 14 d.
Lei n
o
21/92, transforma a Radiotelevisão Portuguesa, E.P., em sociedade anónima
(Portugalijos įstatymas Nr. 21/92 dėl
Radiotelevisão Portuguesa, E.P.
reorganizavimo į akcinę bendrovę) (1992 m. rugpjūčio 14 d.
Diário da República
I, I-A serija, Nr. 187, toliau – Įstatymas Nr. 21/92) 11 straipsnio 1 dalyje numatyta priemonė, leidžianti RTP reorganizavimą į akcinę bendrovę oficialiai įregistruoti be notarinio patvirtinimo, suteikė RTP pranašumą, kuriuo negalėjo pasinaudoti kiti rinkoje veikiantys ūkio subjektai. Iš tikrųjų tai buvo RTP atleidimas nuo registracijos mokesčių ir rinkliavų, susijusių su šiuo reorganizavimu. Šio atleidimo nuo mokesčių dydis buvo 33 mln. PTE.
Be to, Įstatymo Nr. 21/92 11 straipsnio 2 dalis be jokių ribojimų taip pat numatė, kad RTP yra atleidžiama nuo bet kokio mokesčio ar rinkliavos už įrašymą, įregistravimą ar anotaciją registrų tarnybose ir viešosios valdžios įstaigose.
Šios valstybės nustatytos nuostatos, suteikiančios įmonei, kuriai jos skirtos, pranašumą, ir esančios atrankinio pobūdžio, nes yra taikomos tik viešajam ūkio subjektui, priešingai nei tvirtina Komisija ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 125 ir kitos konstatuojamosios dalys), yra valstybės pagalba.
Ieškovė neįsivaizduoja, kaip pagrindiniai principai ir Portugalijoje taikomos teisės bendra sistema galėtų pateisinti tokių privilegijų suteikimą RTP, kaip tai, atrodo, tvirtina Komisija.
Komisija atsako primindama savo argumentus, išdėstytus ginčijamo sprendimo 125 ir kitose konstatuojamosiose dalyse.
Ji pažymi, kad RTP reorganizavimas į akcinę bendrovę nebuvo būtinas ir jokiu būdu negali būti vertinamas kaip pranašumas. Tai susiję tik su visuomeninio operatoriaus veikimo palyginimu su privataus operatoriaus veikimu.
Ji priduria, kad net jei ieškovės pozicija būtų pagrįsta ir tokiu atveju RTP turėtų padengti visus notaro įregistravimo mokesčius, susijusios su jos įstatų pakeitimu, šias išlaidas turėtų padengti pati Portugalijos Respublika, ir ši „pagalba“ negalėtų būti laikoma neteisėta, nes būdama būtina įkurti įmonei, ji yra tiesiogiai susijusi su RTP su viešosiomis paslaugomis susijusių galiojimų vykdymu.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, norint pagalbą laikyti nesuderinamą su bendrąja rinka, ji turi atitikti visas EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas (1990 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
,
C-142/87, Rink. p. I-959
, 25 punktas, 1994 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
,
C-278/92–C-280/92, Rink. p. I-4103
, 20 punktas ir 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
,
C-482/99, Rink. p. I-4397
, 68 punktas).
EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatytas valstybės pagalbos draudimo principui taikomos toliau nurodomos sąlygos. Visų pirma, tai turi būti valstybės įsikišimas arba įsikišimas panaudojant valstybinius išteklius. Antra, juo turi būti suteiktas pranašumas pagalbos gavėjui. Trečia, šis įsikišimas turi turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai. Ketvirta, jis turi ar gali iškreipti konkurenciją.
Pirmoji šių sąlygų, susijusi su valstybės išteklių panaudojimu, šioje byloje neginčijama. Akivaizdu, kad ji yra įvykdyta.
Ieškovės argumentai daugiausia skirti antrajai sąlygai. Atleidimu nuo mokesčių išskirtinai naudojosi RTP, o tai yra ekonominė nauda, kurios negavo kiti ūkio subjektai.
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovė šiuo atveju išskiria du pranašumus.
Pirmiausia RTP naudojosi vienkartine nauda, t. y. atleidimu nuo įregistravimo mokesčių ir rinkliavų, susijusių su jos reorganizavimu į akcinę bendrovę.
Antra, RTP gavo nuolatinę naudą, t. y. buvo atleista be jokių ribojimų nuo visų mokesčių ir rinkliavų už bet kokį įrašymo, įregistravimo ar anotacijos aktą bet kokioje administracinėje institucijoje.
Pirmiausia reikia išnagrinėti vienkartinę naudą, kurią, kaip tvirtina ieškovė, gavo RTP.
Šią naudą iš tikrųjų galima padalyti į dvi dalis: pirma, RTP buvo atleista nuo paprastai reikalaujamo notariškai patvirtinto akto parengimo ir nuo su tuo susijusių notarinių mokesčių (tai pat vadinamų „notaro rinkliavos“). Antra, ji buvo atleista nuo įregistravimo mokesčio ir su tuo susijusių paskelbimo mokesčių, nes įregistravimo formalumai, susiję su RTP reorganizavimu į akcinę bendrovę, buvo sutvarkyti
ex officio
, o paskelbimo formalumai, Komisijos nuomone, buvo nereikalingi dėl Įstatymo Nr. 21/92 paskelbimo
Diário da República
(šio sprendimo 36 punktas).
Ginčijamame sprendime dėl šių dviejų vienkartinės naudos dalių Komisija tvirtina, kad Įstatymo Nr. 21/92 11 straipsnio 1 dalis, kuria remiantis RTP buvo atleista nuo notaro ir įregistravimo mokesčių, RTP nesuteikia specialaus pranašumo. Šis tekstas paprasčiausiai iš naujo patvirtino 1988 m. liepos 20 d.
Lei n
o
84/88 transformação das empresas públicas em sociedades anónimas
(Portugalijos įstatymas Nr. 84/88 dėl valstybinių įmonių reorganizavimo į akcines bendroves) (1988 m. liepos 20 d.
Diário da República
I, I serija, Nr. 166, toliau – Įstatymas Nr. 84/88) taikomumą konkrečiam RTP atvejui, o šis įstatymas numatė, kad valstybinės įmonės gali būti reorganizuotos į akcines bendroves dekretu-įstatymu, kuriuo patvirtinami akcinės bendrovės įstatai, ir kuris laikomas pakankamu dokumentu, tenkinančiu visas pareigas, susijusias su įregistravimu (ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamoji dalis). Skirtingas valstybinių įmonių, kurių teisinis statusas pakeičiamas reorganizuojant jas į akcines bendroves, traktavimas yra logiška sistemos pasekmė, nesuteikianti šioms įmonėms specialios naudos, nes neegzistuoja išlaidas generuojančių veiksnių (skundžiamo sprendimo 128 konstatuojamoji dalis).
Prieš išnagrinėjant šiuos Komisijos motyvus reikia pacituoti atitinkamas Portugalijos įstatymų ištraukas:
Įstatymo Nr. 84/88 1 straipsnis nustato:
„Valstybinės įmonės <…> dekretu–įstatymu gali būti reorganizuotos į viešojo kapitalo arba iš esmės viešojo kapitalo akcines bendroves, nepažeidžiant Konstitucijos ir šio įstatymo.“
Įstatymo Nr. 84/88 3 straipsnio 3 dalis nustato, kad „(dekretas–įstatymas, kuriuo vykdoma ši reorganizacija) yra pakankamas dokumentas, patvirtinantis visus įregistravimo veiksmus“.
Įstatymo Nr. 21/92 11 straipsnio 1 ir 2 dalys numato:
„1.   Patvirtinami prie šio įstatymo pridėti
RTP, SA
įstatai, kurių nereikia tvirtinti notariškai, su įstatais susijęs įregistravimas atliekamas
ex officio
, nemokant jokių mokesčių ar rinkliavų, remiantis
Diário da República
, kuriame jie skelbiami.
2.   Įrašymai, įregistravimai, pasirašymai registruose ar viešosiose įstaigos, konkrečiai juridinių asmenų registre, hipotekoje ir automobilių savininkų registre bus atliekami pateikus dviejų bendrovės valdybos narių paprastą pasirašytą prašymą ir yra atleidžiami nuo bet kokių mokesčių ar rinkliavų.“
Pirmiausia tiek iš Įstatymo Nr. 84/88 pavadinimo (žr. šio sprendimo 52 punktą), tiek iš šio įstatymo 1 straipsnio (žr. šio sprendimo 54 punktą) matyti, kad jis nenustato bendros priemonės, taikomos visiems ūkio subjektams. Šis įstatymas taikomas tik valstybinių įmonių reorganizavimui į akcines bendroves. Taigi privačioms įmonėms jis nėra taikomas.
Be to, ieškovė savo ieškinyje tvirtina, kad privati įmonė, kuriai taikomos rinkos taisyklės, keisdama savo teisinį statusą negali pasinaudoti atleidimu nuo mokesčių, kaip tai buvo RTP atveju.
Komisija, nors ir pripažįsta ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje, kad turi „nustatyti, ar priemonės <…> buvo taikomos išskirtinai RTP (arba kaip alternatyva – tik valstybinėms įmonėms) ir netaikomos privačioms įmonėms“, ji ginčijamame sprendime nepateikia jokio atsakymo į šį klausimą, bent jau dėl vienkartinės naudos.
Ginčijamo sprendimo 126–129 konstatuojamosios dalys nepaneigia šio sprendimo 57 punkte išdėstyto teiginio, kad Įstatymo Nr. 84/88 nuostatos taikomos tik valstybinėms įmonėms.
Ginčijamo sprendimo 126 konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad RTP nėra atleidžiama nuo visų įregistravimo mokesčių. Tačiau tai nepaneigia aplinkybės, kad šis nors ir ne visiškas atleidimas Įstatymu Nr. 84/88 yra suteikiamas tik valstybinėms įmonėms, o ne visiems subjektams.
Dėl ginčijamo sprendimo 127 punkto, nors jame teigiama, kad Įstatymo Nr. 21/92 11 straipsnis tik patvirtina Įstatymo Nr. 84/88 taikomumą RTP, ir nors Įstatymas Nr. 21/92 nesuteikia specialaus pranašumo RTP ir tik leidžia jai taikyti bendrą tvarką, nustatytą Įstatyme Nr. 84/88, vis dėlto ši tvarka yra „bendra“ tik valstybinėms įmonėms. Ji nėra taikoma kitiems ūkio subjektams. Taigi valstybės pagalbos srityje taikomų normų prasme tai yra pranašumas, suteiktas konkrečiai tam tikroms įmonėms.
Ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamojoje dalyje Komisija vis dėlto tvirtina, kad „Skirtingas valstybinių įmonių, kurių teisinis statusas pakeičiamas reorganizuojant jas į akcines bendroves, traktavimas yra logiška sistemos pasekmė, nesuteikianti šioms įmonėms specialios naudos, nes neegzistuoja išlaidas generuojančių veiksnių“.
Iš tikrųjų atrankinio pobūdžio sąlygos neatitinka valstybinės priemonės, kuri, nors ir suteikia naudą konkrečiai ūkio subjektų kategorijai, nenukrypsta nuo įprasto sistemos veikimo, tačiau patenka į šią sistemą ir taip yra sistemos neatsiejama priemonė arba, kai dėl šios priemonės atsiradęs skirtingas požiūris gali būti pateisintas sistemos pobūdžiu ar jos struktūra (žr. generalinio advokato A. Tizzano išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2005 m. kovo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Heiser
,
C-172/03, Rink. p. I-1627
,
I-1631
, 47 punktą; generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje, kurioje buvo priimtas 2001 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas
PreussenElektra
,
C-379/98, Rink. p. I-2099
,
I-2103
, 130 punktą ir generalinio advokato P. Léger išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Nyderlandai prieš Komisiją
,
C-159/01, Rink. p. I-4461
, I-4463, 36 ir 37 punktus; taip pat 2000 m. rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CETM prieš Komisiją
,
T-55/99, Rink. p. II-3207
, 52 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 2004 m. liepos 1 d. Sprendimo
Salzgitter prieš Komisiją
,
T-308/00, Rink. p. II-1933
, 42 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kadangi atleidimas nuo notaro mokesčių, t. y. pirmoji vienkartinės naudos dalis, nėra valstybės pagalba ir yra pateisinamas sistemos, kurioje tai buvo padaryta, pobūdžiu ir bendra struktūra, tam, kad prireikus būtų galima priimti sprendimą, nepakako konstatuoti, kaip tai padarė Komisija, kad dėl rėmimosi įstatymu reorganizuojant valstybinę įmonę į akcinę bendrovę notaro mokesčius lemiantis veiksnys neegzistavo. Toks konstatavimas iš esmės buvo akivaizdaus fakto nurodymas.
Komisija turėjo išnagrinėti, ar valstybinės įmonės reorganizavimas į akcinę bendrovę remiantis įstatymu neprieštaravo Portugalijos teisinės sistemos logikai, ar vis dėlto tokių operacijų grindimas įstatymu buvo nukrypimas, kuriuo dėl iš to atsirandančių pasekmių (notarinio patvirtinimo nereikalingumas ir todėl su tuo susijusių mokesčių nebuvimas) iš esmės buvo suteiktas valstybinėms įmonėms pranašumas lyginant su kitomis įmonėmis.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad kadangi Komisija nenagrinėjo klausimo, ar, nepaisant jo ypatingumo, atleidimas nuo notaro mokesčių nėra valstybės pagalba dėl to, kad pasitelktas teisėkūros instrumentas, kuris lėmė šį atleidimą nuo mokesčio, buvo pasirinktas ne tam, kad valstybinės įmonės išvengtų mokesčių, tačiau buvo Portugalijos teisinės sistemos logiška pasekmė, ji nepagrindė savo išvados, kad atleidimas nuo notaro mokesčių nėra valstybės pagalba.
Dėl antrosios vienkartinės naudos dalies, t. y. dėl atleidimo nuo įregistravimo mokesčių ir paskelbimo išlaidų, susijusių su RTP reorganizavimu į akcinę bendrovę, Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje Komisija tvirtina, jog turi būti taikomi tie patys minėto sprendimo 128 konstatuojamojoje dalyje išdėstyti argumentai. Ji priduria iš esmės, kad dėl Įstatymo Nr. 21/92 (prie kurio buvo pridėti RTP įstatai) paskelbimo
Diário da República
reikalavimas RTP atlikti paskelbimo formalumus pagal bendrąją teisę būtų perteklinis. Paskelbimas
Diário da República
sukelia tokias pačias pasekmes kaip ir įregistravimas.
Net manant, kad šie tvirtinimai, susiję su paskelbimo
Diário da República
poveikiu, yra teisingi, kas yra iš esmės abejotina, nes Portugalijos įstatymas (nurodytas šio sprendimo 55 punkte) nurodo, kad įregistravimo formalumai yra būtini, net jei RTP buvo reorganizuota į akcinę bendrovę teisėkūros aktu, vis dėlto čia taip pat reikia atsakyti į klausimą, ar neprieštarauja Portugalijos teisinės sistemos logikai tai, kad RTP reorganizavimas į akcinę bendrovę buvo vykdomas ne įprastu būdu, numatytu privačioms bendrovėms, t. y. notariškai patvirtinant (su visomis iš to kylančiomis bendrosios teisės pasekmėmis dėl įregistravimo ir paskelbimo formalumų), o įstatymu.
Kadangi Komisija ginčijamame sprendime neatsakė į šį klausimą, reikia konstatuoti, kad, kaip ir atleidimo nuo notaro mokesčių atveju, ši institucija dėl atleidimo nuo įregistravimo ir paskelbimo mokesčių, susijusių su RTP reorganizavimu į akcinę bendrovę, neįrodė, kad minėtas atleidimas nesuteikia RTP specialaus pranašumo, ir todėl nėra valstybės pagalba.
Dėl nuolatinės naudos, kuri tariamai buvo suteikta RTP, ieškovė tvirtina, kad RTP be jokių apribojimų buvo atleista nuo visų mokesčių ir rinkliavų už bet kokį įrašymą, įregistravimą ar anotaciją visose administracinės valdžios institucijose.
Komisija atsiliepime į ieškinį atsako, kad Įstatymo Nr. 21/92 11 straipsnio 2 dalis (žr. šio sprendimo 56 punktą) paprasčiausiai patvirtina bendro taikymo nuostatos, konkrečiai 1990 m. gruodžio 21 d.
Decreto-Lei n
o
404/90
(Portugalijos dekretas–įstatymas Nr. 404/90) (1990 m. gruodžio 21 d.
Diário da República
I, I serija, Nr. 293, toliau – Dekretas–įstatymas Nr. 404/90) 1 straipsnio, kuriuo patvirtinama įmonių, kurios vykdo kooperaciją ar koncentraciją, atleidimo nuo perdavimo mokesčių sistema (
regime de isenção de sisa
) (žr. taip pat ginčijamo sprendimo 130 punktą).
Be to, Komisija ginčija, kad Įstatymo Nr. 21/92 11 straipsnio 2 dalyje numatytas atleidimas nuo mokesčių buvo „visiškas“ ir nuolatinis. Ji tvirtina, kad daugeliu atvejų RTP mokėjo notaro ir įregistravimo mokesčius, susijusius su pakeitimais po jos reorganizavimo į akcinę bendrovę (žr. taip pat ginčijamo sprendimo 126 konstatuojamąją dalį).
Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad Komisija savo argumentais iš esmės tvirtina, jog Įstatymo Nr. 21/92 11 straipsnio 2 dalis yra bendros normos taikymas konkrečiam atvejui ir kad nėra EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatytos specialumo sąlygos, būtinos norint pripažinti valstybės pagalbą.
Šis Komisijos argumentas nėra įtikinamas, jei atsižvelgtume į Dekretą-įstatymą Nr. 404/90, kurio 1 ir 2 straipsniai nustato:
„
1 straipsnis
Įmonės, iki 1993 m. gruodžio 31 d. vykdžiusios kooperaciją ar koncentraciją, gali būti atleistos nuo mokesčio, susijusio su nekilnojamojo turto, būtino koncentracijai ar kooperacijai, perdavimu, taip pat nuo rinkliavų ir kitų įstatymo numatytų mokesčių, kurie paprastai yra privalomi, atliekant šiuos veiksmus.
2 straipsnis
1.   Šio dekreto-įstatymo tikslais koncentracija yra:
a)
dviejų ar daugiau savarankiškų įmonių ir (arba) bendrovių susijungimas į naują akcinę ar įnašų bendrovę (AB ar UAB), apimančią visą ankstesnių įmonių ar bendrovių turtą;
b)
vienos įmonės inkorporavimas, perduodant jai visą ar dalį kitos įmonės turto, net jei pastaroji įmonė nėra likviduojama.
2.   Šio dekreto-įstatymo tikslais kooperacija yra:
a)
remiantis galiojančiais teisės aktais, įmonių papildomų padalinių, kurių tikslas teikti bendras paslaugas, pirkti ar parduoti bendrai ar kooperuojantis, specializuotis ar racionalizuoti produktyvumą, tirti rinkas, skatinti pardavimus, įgyti ir pasidalyti techninėmis žiniomis ir taikytina organizacija, vystyti naujas technologijas ir naujus produktus, apmokyti ir tobulinti darbuotojus, atlikti specialius darbus ar teikti specialias paslaugas, taip pat bet kokie kiti bendri nuolatiniai tikslai, steigimas;
b)
juridinio ne pelno siekiančio asmens steigimas pagal privatinę teisę susijungiant valstybinėms įmonėms, valstybinio kapitalo, ar iš esmės valstybinio kapitalo įmonėms, kitoms privačioms bendrovėms ar asmenims, siekiant atitinkamai jų sektoriuje išlaikyti techninės pagalbos paslaugą, organizuoti informacinę sistemą, skatinti produktų normalizavimą ir kokybę bei gamybos technologijų gerumą, taip pat bendrai analizuoti sektoriaus vystymosi perspektyvas.“
Iš tikrųjų šis dekretas-įstatymas, kuris iš esmės yra bendrojo taikymo norma, iš pirmo žvilgsnio atrodo negali apimti nagrinėjamo atvejo, t. y. valstybinė bendrovės reorganizavimo į akcinę bendrovę. Jis taikomas dviejų ar daugiau įmonių koncentracijai ar kooperacijai. Be to, per posėdį atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą, ieškovė paaiškino, kad šis dekretas–įstatymas neturėjo būti taikomas nagrinėjamu atveju, ir Komisija to rimtai neginčijo.
Panašu, kad privati įmonė, nutarusi pasikeisti savo teisinę formą ir tapti akcine bendrove, negalėtų remtis šiuo tekstu, kad būtų atleista nuo su šia reorganizacija susijusių mokesčių ir rinkliavų. Iš to matyti, kad ginčijamo sprendimo 130 konstatuojamojoje dalyje neįrodoma, jog Įstatymo Nr. 21/92 11 straipsnio 2 dalyje numatytas atleidimas nuo mokesčių yra bendros normos konkretus taikymas RTP.
Taigi, kaip ir vienkartinės naudos atveju, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad Komisija neįrodė, jog nagrinėjama priemonė nesuteikė RTP konkretaus pranašumo, ir todėl tai nėra valstybės pagalba.
Dėl Komisijos argumento, susijusio su atleidimo nuo mokesčio nenuolatiniu pobūdžiu (žr. šio sprendimo 73 punktą), jis greičiausiai yra pagrįstas, tačiau tai neturi jokios reikšmės išvadai, kad nebuvo įrodytas šio atleidimo nuo mokesčių bendras pobūdis ir kad todėl nebuvo galima nuspręsti, jog šis atleidimas nėra valstybės pagalba.
Atsikirtime į ieškinį Komisija nurodo argumentą, pagal kurį, net jei Pirmosios instancijos teismas nuspęstų, kad RTP turėjo mokėti notaro, įregistravimo ir paskelbimo mokesčius, taikomus privačioms įmonėms, su tuo susijusias išlaidas turėtų padengti pati valstybė, nelaikant šios „pagalbos“ neteisėta, nes būdama būtina steigiant įmonę ji yra tiesiogiai susijusi su viešųjų paslaugų teikimu.
Jei Komisijos tvirtinimas, jog RTP reorganizavimas į akcinę bendrovę buvo vykdomas, nes Portugalijos vyriausybė manė, jog tai būtina tinkamam RTP su viešosiomis paslaugomis susijusių įgaliojimų vykdymui, yra teisingas, logiška būtų manyti, kad kadangi notarinis patvirtinimas ir klasikiniai formalumai reikalingi tokiam reorganizavimui, ir kadangi šis reorganizavimas pats savaime nėra naudingas RTP, su tuo susijusias išlaidas visiškai padengia valstybė.
Tačiau šis Komisijos tvirtinimas, kurio nėra ginčijamame sprendime, nepagrįstas jokiais įrodymais. Tačiau negalima atmesti galimybės, kad Portugalijos vyriausybė reorganizavo RTP į akcinę bendrovę dėl kitų priežasčių, kurios nesusijusios su viešųjų paslaugų vykdymu. Pati Komisija savo atsiliepime į ieškinį mano, kad šis reorganizavimas nebuvo būtinas.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti Komisijos paskutinį argumentą.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmoji šio ieškinio pagrindo dalis, susijusi su atleidimu nuo mokesčių, yra pagrįsta, ir todėl turi būti patenkinta.
Dėl antrosios dalies, pagrįstos įmokų lengvatų nepripažinimu valstybės pagalba
— Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad pagal 1990 m. rugsėjo 7 d.
Lei n
o
58/90 regime da actividade de televisão
(Portugalijos įstatymas Nr. 58/90, reglamentuojantis televizijos veiklą) (1990 m. rugsėjo 7 d.
Diário da República
, I serija, Nr. 207, toliau – Įstatymas Nr. 58/90) 13 straipsnio 1 dalies f punktą privataus operatoriaus vėlavimas mokėti
Portugal Telecom
įmokas yra priežastis panaikinti licenciją. Numatomos sankcijos griežtumas prieštarauja RTP suteiktai malonei. Tai paneigia Komisijos argumentą, jog nebuvo jokio skirtumo tarp
Portugal Telecom
nustatytų mokėjimų RTP ir kitiem privatiems operatoriams, nes esminis veiksnys buvo protingo termino reikalauti mokėjimo pabaiga. Taigi
Portugal Telecom
, kurios didžiausia akcininkė nuo 1991 m. iki 1997 m. buvo Portugalijos Respublika, sutikimas atidėti RTP įmokų mokėjimą yra valstybės pagalba. Aplinkybės, kad
Portugal Telecom
neatsisakė šių įsiskolinimų ir mokėtinų delspinigių, nepakanka paneigti šiam vertinimui.
Dublike ieškovė nurodo, kad Portugalijos Respublika kontroliavo
Portugal Telecom
iki 1997 m. ir kad sutartys tarp
Portugal Telecom
ir RTP buvo pasirašytos 1996 m. kovo mėn. ir 1997 m. gruodžio mėnesį. RTP buvo techninio bankroto situacijoje.
Komisija tvirtina nagrinėjusi šį klausimą, tačiau ieškovė konstatuoja, kad ginčijamame sprendime neatsakoma į jos per administracinę procedūrą pateiktus klausimus dėl to, kada buvo padengta skola
Portugal Telecom
, kokio dydžio delspinigiai realiai buvo sumokėti ir kokio dydžio buvo RTP skola
Portugal Telecom
prašymo pateikimo dieną.
Tai, kad
Autoridade Nacional de Comunicações
(Portugalijos nacionalinė ryšių reguliavimo tarnyba, toliau –
Anacom
), užtikrinanti mokesčių už transliavimo tinklą taisyklių taikymą, 2003 m. nusprendė sumažinti Portugalijos televizijos operatorių mokėtiną sumą
Portugal Telecom
už 2002 m., neturi jokios reikšmės nagrinėjant laikotarpį nuo 1992 m. iki 1998 metų.
Komisija ginčija ieškovės tvirtinimą, kad Portugalijos Respublika turėjo įtakos
Portugal Telecom
sprendimui atidėti mokėjimus, taigi ir tariamam mokėjimo sąlygų, kurių negalėjo gauti RTP konkurentai, suteikimui.
Komisija
a priori
neatmetė visuomeninių išteklių panaudojimo galimybės. Tačiau konstatavusi, kad nėra ženklų, patvirtinančių realų Portugalijos valdžios institucijų dalyvavimą pasirašant susitarimus dėl mokėjimų atidėjimo, ji negalėjo nuspręsti, kad šie ištekliai buvo panaudoti EB 87 straipsnio prasme.
Be to,
Portugal Telecom
elgesys prieš ir po jos privatizavimo 1997 m. nesikeitė.
Portugal Telecom
ir po jos privatizavimo toliau sudarinėjo sutartis su RTP dėl RTP įmokų mokėjimo atidėjimo. Pagrindinė šių sutarčių priežastis buvo nesutarimas dėl metinės įmokos dydžio, susijęs su dviejų įmonių tarpusavio priklausomybe. Be to, šią aplinkybę pabrėžė ir
Anacom
savo 2003 m. priimtame sprendime, pagal kurį
Portugal Telecom
turėjo labai sumažinti savo tarifus. Tai įrodo, kad
Portugal Telecom
RTP atžvilgiu veikė kaip privatus kreditorius.
Triplike Komisija pažymi, kad jos nuoroda į 2003 m. priimtą
Anacom
sprendimą yra grindžiama tik aplinkybe, kad šis sprendimas, pabrėžiantis tai, jog pagrindinė sutarčių tarp RTP ir
Portugal Telecom
priežastis, panašu, buvo nesutarimas dėl metinės įmokos dydžio ir kad tai yra papildomas įrodymas, jog
Portugal Telecom
veikė taip pat, kaip būtų elgęsis privatus kreditorius analogiškoje situacijoje.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Tam, kad būtų galima naudą kvalifikuoti pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, ji, pirma, turi būti tiesiogiai arba netiesiogiai suteikta iš valstybės išteklių ir, antra, priskiriama valstybei (šio sprendimo 43 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
24 punktas ir jame minima teismų praktika, 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo
Freskot
,
C-355/00, Rink. p. I-5263
, 81 punktas, 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo
Pearle ir kt.
,
C-345/02, Rink. p. I-7139
, 35 punktas, generalinio advokato F. G. Jacobs išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2003 m. liepos 3 d. Sprendimas
Belgija prieš Komisiją
,
C-457/00, Rink. p. I-6931
,
p. I-6934
, 67 ir 69 punktai, 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Šiaurės Reino – Vestfalijos federalinė žemė prieš Komisiją
,
T-228/99 ir T-233/99, Rink. p. II-435
, 179 punktas ir 2006 m. balandžio 5 d. Sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
,
T-351/02, Rink. p. II-1047
, 101 punktas).
Pagal teismų praktiką priemonės priskiriamumas valstybei negali būti grindžiamas vienintele aplinkybe, kad nagrinėjamą priemonę nustatė valstybinė įmonė (43 punkte minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
51 ir 57 punktai).
Iš tikrųjų, net jei valstybė gali kontroliuoti valstybinę įmonę ir daryti lemiamą įtaką jos sandoriams, reali kontrolė konkrečiu atveju negali būti automatiškai preziumuojama. valstybinė įmonė gali veikti daugiau ar mažiau nepriklausomai, nelygu koks yra jai valstybės suteiktas autonomijos laipsnis. Todėl vienintelės aplinkybės, kad valstybinė įmonė yra kontroliuojama valstybės, nepakanka šios įmonės nustatytas priemones priskirti valstybei. Reikia taip pat patikrinti, ar viešosios valdžios institucijos turi būti laikomos vienaip ar kitaip susijusiomis su nustatytomis priemonėmis (43 punkte minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
52 punktas).
Šiuo klausimu negalima reikalauti, kad remiantis tiksliais nurodymais būtų įrodyta, jog viešosios valdžios institucijos konkrečiai valstybinę įmonę skatino imtis nagrinėjamų pagalbos priemonių. Iš tikrųjų, pirma, atsižvelgiant į tai, kad santykiai tarp valstybės ir valstybinių įmonių yra glaudūs, egzistuoja reali galimybė, kad valstybės pagalba bus suteikta per šias įmones ne visai skaidriai, apeinant valstybės pagalbos taisykles, numatytas Sutartyje (43 punkte minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
53 punktas).
Antra, kalbant konkrečiai apie išskirtinius santykius tarp valstybės ir valstybinės įmonės, paprastai yra labai sunku trečiajam asmeniui konkrečiu atveju įrodyti, kad pagalbos priemonės, kurių ėmėsi tokia įmonė, iš tikrųjų buvo paskatintos viešosios valdžios institucijos (43 punkte minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
54 punktas).
Todėl Teisingumo Teismas 43 punkte minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
55 punkte nusprendė, kad reikia pripažinti, jog pagalbos priemonės, kurios ėmėsi valstybinė įmonė, priskyrimas valstybei gali būti patvirtintas įvairiais požymiais, kylančiais iš bylos aplinkybių ir šios priemonės nustatymo konteksto. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas primena, kad jau buvo atsižvelgta į aplinkybę, kad nagrinėjama įmonė negalėjo priimti ginčijamo sprendimo, neatsižvelgdama į viešosios valdžios reikalavimus (žr. 1988 m. vasario 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją
,
67/85, 68/85 ir 70/85, Rink. p. 219
, 37 punktą), ar kad be organinio pobūdžio veiksnių, kurie sieja valstybines įmones su valstybe, šios įmonės, per kurias buvo suteikta pagalba, turėjo atsižvelgti į tarpžinybinio komiteto parengtas direktyvas (1991 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
C-303/88, Rink. p. I-1433
, 11 ir 12, ir
C-305/89, Rink. p. I-1603
, 13 ir 14 punktai).
Be to, prireikus galima remtis ir kitais požymiais, sprendžiant dėl valstybinės įmonės nustatytos pagalbos priemonės priskyrimo valstybei, pavyzdžiui, tokiais, kaip įmonės integravimas į viešąją administracinę struktūrą, jos veikla ir šios veiklos vykdymas įprastomis konkurencijos su privačiais operatoriais sąlygomis, įmonės teisinis statusas, t. y., ar jos veiklą reglamentuoja viešoji teisė ar bendroji įmonių teisė, viešosios valdžios institucijų vykdomos įmonės valdymo kontrolės intensyvumas ar bet koks kitas požymis, konkrečiu atveju rodantis viešosios valdžios įtaką nustatant priemonę ar mažą tikimybę tokios įtakos nebuvimo, atsižvelgiant tai pat į priemonės apimtį, turinį ar suteikimo sąlygas (43 punkte minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
56 punktas).
Vis dėlto vienintelė aplinkybė, kad valstybinė įmonė buvo įsteigta kaip bendrosios teisės kapitalo bendrovė, atsižvelgiant į autonomiją, kurią jai gali suteikti ši forma, negali būti laikoma pakankama paneigti, kad tokios bendrovės nustatyta priemonė yra priskiriama valstybei. Iš tikrųjų kontrolės buvimas ir galimybė daryti esminį realų poveikį praktikoje neleidžia visiškai atmesti tokios bendrovės nustatytos priemonės, ir todėl Sutartyje nustatytų valstybės pagalbos taisyklių nepaisymo, priskyrimo valstybei, vis dėlto valstybinės įmonės teisinė forma su kitais požymiais leidžia konkrečiu atveju nustatyti, ar konkretūs veiksmai priskirtini valstybei (43 punkte minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
57 punktas ir jame minima teismų praktika)
Šioje byloje Komisija nustačiusi, kad bent iki 1997 m. vidurio Portugalijos Respublika galėjo kontroliuoti
Portugal Telecom
(ginčijamo sprendimo 109 konstatuojamoji dalis), vis dėlto nusprendė, kad niekas neleidžia manyti, jog Portugalijos viešosios valdžios institucijos buvo susijusios su įmokų mokėjimo lengvatų nustatymu (ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamoji dalis).
Šioje situacijoje Komisija nurodo, kad
Portugal Telecom
tarifų ir siūlomų paslaugų reglamentavimas nedaro skirtumo tarp privačių operatorių ir visuomeninių transliuotojų, ir kad
Portugal Telecom,
vykdydama universalių paslaugų pareigą, neprivalėjo teikti tinklo paslaugų RTP (ginčijamo sprendimo 111 konstatuojamoji dalis).
Ji nurodo, kad
Portugal Telecom
, privačios teisės akcinė bendrovė, nebuvo integruota į viešosios administracijos struktūras (ginčijamo sprendimo 113 konstatuojamoji dalis).
Ji konstatavo, kad atsakydamos į jos pateiktą klausimą Portugalijos valdžios institucijos aiškiai patvirtino neturėjusios nei tiesioginės, nei netiesioginės įtakos suteikiant įmokų mokėjimo lengvatas. Be to, joks trečiasis asmuo jai nepateikė įrodymų apie tokią įtaką (ginčijamo sprendimo 114 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija tvirtina, kad
Portugal Telecom
veiksmai prasidėjus antrajai 1997 m. pusei nepasikeitė, nes ji ir toliau sudarinėjo sutartis su RTP dėl mokėjimo lengvatų, ir nurodo, kad pagrindinė šių sutarčių sudarymo priežastis yra nesutarimas dėl metinės įmokos dydžio. Šį faktą patvirtino 2003 m.
Anacom
sprendimas (ginčijamo sprendimo 115 konstatuojamoji dalis).
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovės pateikta kritika dėl Komisijos ginčijamame sprendime nurodytų argumentų ir įrodymų yra ribota.
Dėl ieškovės argumento, jog
Portugal Telecom
buvo kontroliuojama Portugalijos Respublikos kaip didžiausios akcininkės, pažymėtina, kad jis akivaizdžiai yra esminis ginčui, tačiau atsižvelgiant į šiame sprendime nurodytą teismų praktiką, jo nepakanka konstatuoti, kad ginčijama priemonė yra priskirtina valstybei.
Ieškovė tvirtina, kad įstatyme, kiek tai susiję su sankcija už įmokų mokėjimo vėlavimą, pažeidžiamas vienodo požiūrio tarp privačių ir visuomeninių operatorių principas. Tik privatūs operatoriai rizikuoja prarasti licenciją mokėjimų vėlavimo atveju.
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad nors, kaip tvirtina ieškovė, tik privatiems operatoriams taikomas Įstatymo Nr. 58/90 13 straipsnio 1 dalies f punktas, ši aplinkybė nėra įrodymas, jog Portugalijos Respublika turėjo įtakos mokėjimo lengvatų RTP suteikimui. Komisija šiuo klausimu tvirtina, ir tai ginčijo ieškovė, kad bet kuriuo atveju
Portugal Telecom
jokiu būdu neprivalėjo teikti RTP transliavimo paslaugos, vykdydama savo universalių paslaugų pareigą. Kitaip tariant, nors įstatymas aiškiai numatė licencijos atšaukimą tik privačių operatorių mokėjimų vėlavimo atveju, niekas nedraudė
Portugal Telecom
nutraukti ar sustabdyti šių paslaugų teikimą RTP tokiu pačiu atveju.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovė nepaneigia Komisijos vertinimo, pagal kurį mokėjimų lengvatos iš esmės buvo nulemtos ginčo tarp RTP ir
Portugal Telecom
dėl įmokos dydžio. Ieškovė tik nurodo, kad 2003 m. priimtas
Anacom
sprendimas neturi reikšmės šiai bylai. Tačiau šis prieštaravimas, kuris, be kita ko, nepaneigia Komisijos vertinimo, neturi reikšmės. Iš tikrųjų niekas nedraudžia Komisijai remtis šiuo 2003 m. sprendimu kaip įrodymu, nors ir netiesioginiu, tačiau reikšmingu, grindžiančiu jos vertinimą, jog nesutarimai dėl mokesčių tarp RTP ir
Portugal Telecom
lėmė įmokų mokėjimo lengvatas.
Dėl ieškovės argumento, jog vienos aplinkybės, kad
Portugal Telecom
neatsisakė skolos ir delspinigių, nepakanka tam, kad priemonės nebūtų laikomos valstybės pagalba, reikia konstatuoti, jog tai susiję ne su ginčijamos priemonės priskyrimo valstybei klausimu, o su klausimu, ar buvo panaudoti valstybės ištekliai. Tačiau šis klausimas nėra nagrinėtinas, nes ginčijamo sprendimo 107 konstatuojamojoje dalyje Komisija iš esmės nusprendė, jog galima manyti, kad valstybės ištekliai galėjo būti panaudoti.
Galiausiai dėl ieškovės teiginio, kad RTP buvo techninio bankroto situacijoje, kuris gali būti suprantamas kaip leidžiantis manyti, jog tik dėl Portugalijos Respublikos įsikišimo
Portugal Telecom
sutiko suteikti įmokų mokėjimo lengvatą RTP, reikia pažymėti, kad vis dėlto pati ši nuoroda konkrečiai nepaneigia Komisijos teiginio, jog nesutarimai dėl mokesčių tarp RTP ir
Portugal Telecom
lėmė įmokų mokėjimo lengvatą.
Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovė nepaneigia Komisijos vertinimo, pateikto ginčijamame sprendime, jog jokie požymiai jai neleido nuspręsti, kad įmokų mokėjimo lengvatą galima priskirti Portugalijos Respublikai.
Taigi reikia atmesti šią ieškinio pagrindo dalį.
Dėl trečiosios dalies, pagrįstos 1994 m. obligacijų emisijos nepripažinimu valstybės pagalba
— Šalių argumentai
Ieškovė ginčija, kad Komisijos argumentas, jog 1994 m. obligacijų emisijos informaciniame pranešime buvo nurodyta, kad RTP užtikrina skolos grąžinimą iš savo pajamų, leido šiai institucijai nuspręsti, jog nebuvo valstybės pagalbos.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad RTP finansinė situacija pablogėjo 1994 metais. Tik dėl to, kad visas jos akcinis kapitalas priklausė valstybei ir buvo galima spėti, kad valstybė neleis įmonei bankrutuoti, 1994 m. privaloma obligacijų emisija buvo toleruojama rinkoje. Į šią situaciją turėjo būti atsižvelgta vertinant nagrinėjamą priemonę.
Dublike ieškovė cituoja
Tribunal de Contas
ataskaitą, iš kurios matyti, kad RTP bankinių įsiskolinimų lygis gali būti paaiškinamas tuo, kad RTP yra valstybinė įmonė, teikianti visuomeninės televizijos paslaugas, o tai yra pakankama garantija atskiriems RTP kreditoriams.
Komisija mano, kad ieškovės pozicija yra klaidinga. Komisija ginčijamame sprendime paaiškino (121 konstatuojamoji dalis), kodėl ji nusprendė, kad 1994 m. obligacijų emisija nėra valstybės pagalba. Oficialiai nebuvo duota jokia valstybės garantija, kaip tai tvirtina ieškovė. RTP pati garantavo skolos grąžinimą. RTP tuo metu buvo akcinė bendrovė ir neturėjo statuso, leidžiančio tiesiogiai gauti valstybės garantiją.
Todėl Komisija mano, kad 1994 m. obligacijų emisija buvo išleista rinkos sąlygomis ir kad valstybė neatsisakė pajamų. Galiausiai tai, kad RTP priklauso valstybei, atsižvelgiant į sutarties neutralumą atitinkamos įmonės valstybinės ar privačios nuosavybės atžvilgiu, nekeičia šios išvados.
Komisija tvirtina, kad
Tribunal de Contas
ataskaita yra nepriimtina dėl jos nepateikimo kartu su ieškiniu, ir pažymi, kad net minėtos ataskaitos citata, kurią pateikia ieškovė, rodo, kad Portugalijos Respublika nesuteikė jokios garantijos.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo negavusi jokios informacijos, patvirtinančios, kad 1994 m. obligacijų emisijai buvo suteikta valstybės garantija. Pagal obligacijų emisijos prospektą RTP pati garantavo skolos grąžinimą. RTP neturėjo teisinio statuso, kuris suteiktų jai teisę tiesiogiai gauti valstybės garantiją.
Neginčytina, kad 1994 m. obligacijų emisijos metu RTP buvo akcinė bendrovė. Dėl šios teisinės formos RTP savininkė Portugalijos Respublika neturėjo pareigos neribotai atlyginti šios bendrovės skolas.
Taip pat akivaizdu, kad 1994 m. obligacijų emisijos prospekte nebuvo nurodyta jokia valstybės garantija.
Vis dėlto ieškovė tvirtina, kad tai, jog valstybei priklausė 100 % RTP akcijų, patvirtina tiesioginės garantijos buvimą, nes tik tai paaiškintų, kaip ši bendrovė, nepaisant blogos finansinės padėties, sugebėjo rinkoje išleisti 1994 m. obligacijų emisiją.
Vis dėlto nereikia painioti klausimo, ar valstybė, tiesiogiai ar netiesiogiai, sutiko pateikti garantiją, t. y. vienintelio reikšmingo klausimo šiuo atveju, ir klausimo, kaip rinka reagavo į tai, kad obligacijų emitentas buvo ne bet koks privatus operatorius, o RTP.
Tai, kad rinka leido 1994 m. obligacijų emisiją, nes, kaip mano ieškovė, valstybė
de facto
garantavo grąžinimą, neleidžia konstatuoti valstybės pagalbos buvimo, nes akivaizdu, jog valstybė nesuteikė garantijos nei tiesiogiai, nei netiesiogiai. Tik objektyvūs argumentai, leidžiantys daryti išvadą, kad valstybė teisiškai buvo įpareigota atlyginti šią emisiją RTP įsipareigojimų nevykdymo atveju, leistų pripažinti valstybės garantijos buvimą.
Tačiau nei iš bylos medžiagos, nei iš ieškovės rašytinių dokumentų negalima daryti išvados, kad Portugalijos Respublika turėjo tokią pareigą.
Dėl
Tribunal de Contas
ataskaitos, pateiktos dublike, pažymėtina, kad ši ataskaita, kaip tai buvo konstatuota šio sprendimo 186–193 punktuose, yra nereikšminga vertinant ginčijamo sprendimo teisėtumą.
Todėl kadangi savo rašytiniuose dokumentuose ieškovė nepateikė jokio įrodymo, galinčio paneigti Komisijos ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamojoje dalyje pateiktą vertinimą, reikia atmesti ieškovės skundą dėl 1994 m. obligacijų emisijos.
Išvada dėl trečio ieškinio pagrindo
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia iš dalies patenkinti šį ieškinio pagrindą ir panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, kiek jame nurodoma, kad atleidimas nuo notaro ir įregistravimo mokesčių nėra valstybės pagalba.
Tačiau likusi šio ieškinio pagrindo dalis, t. y. dalis, susijusi su įmokų mokėjimo lengvata ir 1994 m. obligacijų emisija, turi būti atmesta.
Toliau reikia išnagrinėti antrąją pagrindinę ieškinio dalį, nurodytą šio sprendimo 33 punkte, taigi ketvirtąjį ieškinio pagrindą.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisės klaida dėl EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygų
Šį ieškinio pagrindą reikia padalyti į dvi dalis. Pirmojoje dalyje ieškovė mano, kad Portugalijos Respublikos be jokio konkurso RTP suteikta teisė teikti viešąsias televizijos paslaugas neleidžia pasinaudoti EB 86 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtimi. Antrojoje dalyje ieškovė nurodo EB 86 straipsnio 2 dalies pažeidimą dėl Komisijos ginčijamame sprendime šios nuostatos taikymo kriterijų, nustatytų komunikate dėl transliavimo, pažeidimo.
Dėl pirmosios dalies, pagrįstos teisės RTP teikti viešąsias televizijos paslaugas suteikimu be konkurso
— Šalių argumentai
Ieškovė, nurodžiusi, kad teisė teikti viešąsias televizijos paslaugas RTP buvo suteikta be konkurso, priekaištauja Komisijai nenagrinėjus šio teisės suteikimo teisėtumo. Ji mano, kad jei Komisija būtų atlikusi šį tyrimą, būtų išsiaiškinusi, kad šis teisės suteikimas neatitiko Bendrijos teisės reikalavimų, ir todėl būtų nusprendusi, kad RTP suteiktam finansavimui negalėjo būti taikomas EB 86 straipsnio 2 dalyje numatytas atleidimas. Ji remiasi Komisijos aiškinamuoju komunikatu dėl Bendrijos teisės koncesijų srityje (
OL C 121, 2000, p. 2
, toliau – komunikatas dėl koncesijų) ir 2002 m. gruodžio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Telaustria ir Telefonadress
(
C-324/98, Rink. p. I-10745
) išaiškinimu, kurį Komisija pateikė savo XXXI Konkurencijos politikos ataskaitoje (SEC(2002) 462 galutinis). Ieškovė taip pat nurodo 1999 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Teckal
(
C-107/98, Rink. p. I-8121
).
Dublike ieškovė iš esmės tvirtina, kad ketvirta iš 2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
(
C-280/00, Rink. p. I-7747
) 88–93 punktuose nurodytų sąlygų (toliau – ketvirta
Altmark
sąlyga), atsižvelgiant į tai, kad nebuvo konkurso, įpareigojo Komisiją patikrinti, ar RTP suteikta kompensacija buvo nustatyta remiantis gerai valdomos, turinčios adekvačius išteklius vidutinės įmonės kriterijais. Akivaizdu, kad tai esą nebuvo padaryta.
Komisija tvirtina, kad su viešosiomis televizijos paslaugomis susijusių įgaliojimų suteikimas RTP yra klausimas, kuris nebuvo keliamas per formalią tyrimo procedūrą ir kuris skiriasi nuo klausimo dėl šiai įmonei suteiktų kompensacijų atitikimo taisyklėms dėl valstybės pagalbos.
Bet kuriuo atveju nei iš EB 86 straipsnio 2 dalies nuostatų, nei iš teismų praktikos nematyti, kad valstybės narės privalo laikytis specialių procedūrų atrinkdamos įmones teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas (toliau – BESP).
Bet kuriuo atveju transliavimo BESP atveju Bendrijos teisė nereikalauja atviro konkurso procedūrų, paprastai reikiamų sudarant viešųjų paslaugų koncesijos sutartį.
Ieškovės nuorodos į koncesijoms taikomą tvarką ir į Teisingumo Teismo praktiką yra nereikšmingos.
Dėl ketvirtos
Altmark
sąlygos pasakytina, kad ieškovė apsiriko dėl jos veikimo. Ši sąlyga susijusi su klausimu, ar priemonė yra valstybės pagalba, o ne su klausimu, ar ši priemonė gali pasinaudoti EB 86 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtimi.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia dėl preliminarios Komisijos pastabos, kad klausimas dėl teisės teikti televizijos BESP suteikimo RTP sąlygų yra pirmą kartą pateiktas Bendrijos teisme, reikia priminti, kad nors procesu valstybės pagalbos srityje suinteresuotas asmuo negali Bendrijos teisme remtis Komisijai nežinomomis faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias Komisijai nebuvo pranešta per tyrimo procedūrą, niekas netrukdo šiam asmeniui ginčyti galutinio sprendimo, remiantis administracinės procedūros metu nepaminėtu teisiniu pagrindu (žr. šiuo klausimu 1999 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kneissl Dachstein prieš Komisiją
,
T-110/97, Rink. p. II-2881
, 102 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką, 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo
Valmont prieš Komisiją
,
T-274/01, Rink. p. II-3145
, 102 punktą ir 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimo
Saxonia Edelmetalle ir ZEMAG prieš Komisiją
,
T-111/01 ir T-133/01, Rink. p. II-1579
, 68 punktą).
Taigi Komisijos tvirtinimo, pagrįsto ieškovės argumento naujumu, nepakanka, kad to argumento būtų galima visai nenagrinėti.
Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas, kaip ir Komisija. mano, kad šis argumentas nepaneigia ginčijamo sprendimo teisėtumo.
Kaip tai buvo nurodyta komunikato dėl transliavimo 29 punkte, EB 86 straipsnio 2 dalyje numatytas išimties dėl valstybės pagalbos draudimo taikymas pagal teismų praktiką (žr. šiuo klausimu 1991 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Merci Convenzionali Porto di Genova
,
C-179/90, Rink. p. I-5889
, 26 punktą, 1997 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
FFSA ir kt. prieš Komisiją
,
T-106/95, Rink. p. II-229
, 173 ir 178 punktus bei 2000 m. birželio 13 d. Sprendimo
EPAC prieš Komisiją
,
T-204/97 ir T-270/97, Rink. p. II-2267
, 125 ir 126 punktus) reikalauja, kad būtų įvykdytos trys sąlygos: pirma, nagrinėjama paslauga turi būti BESP ir aiškiai valstybės apibrėžta kaip tokia, antra, atitinkama įmonė turi būti tiesiogiai valstybės narės įpareigota teikti BESP, trečia, Sutarties konkurencijos normų taikymas – šiuo atveju valstybės pagalbos draudimas – turi trukdyti atlikti įmonei patikėtą specialų uždavinį, o išimtis negali prekybos plėtojimui daryti tokio poveikio, kuris prieštarautų Bendrijos interesams.
EB 86 straipsnio 2 dalyje tarp jos taikymo sąlygų nėra reikalavimo, jog valstybė narė privalo skelbti konkursą teisei teikti BESP. Pirmosios instancijos teismas 2005 m. birželio 15 d. Sprendime
Olsen prieš Komisiją
(
T-17/02, Rink. p. II-2031
, 239 punktas) aiškiai nurodė, kad nei iš EB 86 straipsnio 2 dalies formuluotės, nei iš su šia nuostata susijusios teismo praktikos nematyti, kad BESP ūkio subjektui gali būti patikėta tik konkurso tvarka.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškovės kaltinimas, pagrįstas tuo, kad Komisija atlikdama tyrimą pagal EB 86 straipsnio 2 dalį turėjo patikrinti, ar teisė teikti televizijos BESP RTP buvo suteikta po konkurso, turi būti atmestas.
Taip pat iš šios išvados, jog Komisija atlikdama tyrimą pagal EB 86 straipsnio 2 dalį nenagrinėjo, ar teisė RTP teikti televizijos BESP buvo suteikta po konkurso, matyti, kad net televizijos BESP dėl kitų motyvų, pavyzdžiui, tokių, kaip nurodyti ieškovės ir pakartoti šio sprendimo 134 punkto paskutiniuose dviejuose sakiniuose, turėjo būti suteikta po konkurso, tokio konkurso nebuvimas šiuo atveju gali tik leisti Komisijos pradėti procedūrą dėl Portugalijos Respublikos įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 226 straipsnį, kuri galėtų baigtis tuo, kad ši valstybė narė atimtų teises teikti šią paslaugą ir organizuotų konkursą. Vis dėlto šis konkurso nebuvimas negali lemti to, kad BESP teikiančio asmens viešųjų paslaugų valstybinis finansavimas, net jei BESP apibrėžimo, mandato ir proporcingumo sąlygos buvo įvykdytos, turėtų būti laikomas kaip su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba.
Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas mano, kad Portugalijos Respublika, priešingai nei tvirtina ieškovė, remdamasi šio sprendimo 134 punkto dviejuose paskutiniuose sakiniuose nurodytais motyvais, neprivalėjo organizuoti konkurso prieš RTP suteikdama teisę teikti televizijos BESP.
Šiuo klausimu ieškovė pirmiausia remiasi komunikatu dėl koncesijų (šio sprendimo 134 punktas). Tačiau nors tarp Portugalijos Respublikos ir RTP sudarytos viešųjų paslaugų sutartys yra aiškiai pavadintos „koncesijos“ sutartimis, negalima daryti išvados, ir ieškovė nepateikia jokio įrodymo šiuo klausimu, kad RTP yra koncesionierė minėto komunikato prasme (žr. konkrečiai komunikato dėl koncesijų 2.2 punkto šeštąją pastraipą ir 2.4 punkto trečiąją pastraipą), t. y., kad RTP atlyginimą gavo iš veiklos (kaip televizija, kuri transliuojama abonentams) ir kad ji prisiėmė veiklos riziką.
Priešingai, akivaizdu, kad RTP yra visuomeninės televizijos operatorė, transliuojanti programas visiems gyventojams, kurios viešųjų paslaugų išlaidas padengia valstybė.
Be to, net jei RTP būtų buvusi koncesionierė komunikato dėl koncesijų prasme, reikia pažymėti, kad šis komunikatas, nors nurodo, kad „santykiai tarp viešosios valdžios institucijų ir valstybinių įmonių iš principo yra reglamentuojami (šiuo komunikatu)“ (komunikato dėl koncesijų 2.4 punkto aštuntoji pastraipa), vis dėlto patikslina, kad „transliavimo sektoriuje reikia atsižvelgti į (Amsterdamo protokolą)“ (komunikato dėl koncesijų 2.4 punkto 29 išnaša). Taip komunikatas dėl koncesijų pripažįsta transliavimo viešųjų paslaugų išskirtinumą ir daro išimtis šiam sektoriui.
Galiausiai reikia pažymėti, kad pagal komunikatą dėl koncesijų joms „yra taikomi Sutarties normos ir principai, jei jos <…> yra susijusios su ūkinės veiklos paslaugomis“ (2.4 punkto pirmoji pastraipa). Toliau komunikate dėl koncesijų nurodoma, kad jis „nėra taikomas aktams <…>, susijusiems su ne ekonominio pobūdžio veikla, pavyzdžiui, tokiems, kaip privalomas mokslas ar socialinė apsauga“ (2.4 punkto penktosios pastraipos antra įtrauka).
Tačiau, nors transliavimo viešoji paslauga yra laikoma BESP, o ne bendros ne ekonominės svarbos paslauga, vis dėlto reikia pažymėti, kad šis pripažinimas BESP paaiškinamas labiau transliavimo viešosios paslaugos
de facto
poveikiu konkurencingam ir komerciniam transliavimo sektoriui, o ne tariamu transliavimo viešosios paslaugos komerciniu pobūdžiu. Kaip tai aiškiai matyti iš Amsterdamo protokolo, transliavimo viešoji paslauga yra „tiesiogiai susijusi su kiekvienos bendruomenės demokratiniais, socialiniais ir kultūriniais poreikiais“. Tuo pačiu klausimu 1999 m. sausio 25 d. Tarybos ir valstybių narių rezoliucija dėl visuomeninės transliacijos (
OL C 30, p. 1
) nurodo, kad ši visuomeninė paslauga „atsižvelgiant į jos bendriems poreikiams užtikrinamas kultūrines, socialines ir demokratines funkcijas yra ypač svarbi užtikrinant demokratiją, pliuralizmą, socialinę vienybę ir kultūrinius bei kalbinius skirtumus, (ir) ji turi galėti užtikrinti visai visuomenei platų programų pasirinkimą“ (rezoliucijos konstatuojamoji dalis B ir 7 punktas).
Be to, šis transliavimo visuomeninės paslaugos išskirtinumas yra pagrįstas Amsterdamo protokole valstybėms narėms pripažinta laisve suteikiant teisę teikti transliavimo BESP. Jis paaiškina ir pagrindžia aplinkybę, kad negalima reikalauti iš valstybės narės, jog ši skelbtų konkursą dėl teisės teikti BESP, jei nusprendžia pati užtikrinti šią paslaugą per valstybinę įmonę, kaip šioje byloje.
Būtent dėl tų pačių priežasčių atsiranda ieškovės taip pat neturinčios reikšmės nuorodos į XXXI Konkurencijos politikos ataskaitą ir į Komisijos pateiktą šio sprendimo 134 punkte minėto sprendimo
Telaustria ir Telefonadress
ir sprendimo
Teckal
išaiškinimą. Iš tikrųjų šiomis nuorodomis, kurios susijusios su veiklomis, visiškai nepanašiomis į transliavimo viešąją paslaugą, ieškovė čia dar kartą išskiria pastarojo sektoriaus ypatumus ir ypatingus valstybių narių siekiamus tikslus apibrėžiant ir organizuojant transliavimo viešąją paslaugą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad vykdant išimties, numatytos EB 86 straipsnio 2 dalyje, taikymo reikalavimus, ne tik Komisija neišnagrinėjo, ar teisė teikti televizijos BESP buvo suteikta po konkurso (šio sprendimo 146 punktas), tačiau ir bet kuriuo atveju Portugalijos Respublika neorganizavo konkurso.
Dėl ieškovės kaltinimo, pagrįsto ketvirta
Altmark
sąlyga (šio sprendimo 135 punktas), reikia pažymėti, kad pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį Pirmosios instancijos teismas bet kuriuo metu gali, išklausęs šalis, nuspręsti, ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą. Todėl pagal minėto reglamento 48 straipsnio 2 dalį pagrindai, pirmą kartą išdėstyti dublike, kurie nėra pagrįsti teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui, turi būti pripažinti nepriimtinais (2002 m. lapkričio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Scan Office Design prieš Komisiją
,
T-40/01, Rink. p. II-5043
, 96 punktas ir 2005 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Common Market Fertilizers prieš Komisiją
,
T-134/03 ir T-135/03, Rink. p. II-3923
, 51 punktas). Vis dėlto pagrindas ar argumentas, kuriuo plėtojamas anksčiau ieškinyje nurodytas pagrindas, turi būti pripažintas priimtinu (2007 m. balandžio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Alcon prieš VRDT
,
C-412/05 P, Rink. p. I-3569
, 38–40 punktai ir 2007 m. kovo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Aluminium Silicon Mill Products prieš Tarybą
,
T-107/04, Rink. p. II-669
, 60 punktas ir jame minima teismų praktika).
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad šis kaltinimas buvo pareikštas tik dublike (14–22 punktai) ir nebuvo pagrįstas teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme. Šiuo atveju tai, kad Komisija savo iniciatyva atsiliepime į ieškinį (konkrečiai 37 punktas) nurodė ketvirtą
Altmark
sąlygą, siekdama paneigti ieškinio argumentą, pagrįstą tuo, kad konkursas dėl teisės teikti nagrinėjamą BESP buvo privalomas, šio sprendimo 157 punkte nurodytos teismų praktikos prasme nėra teisinė ar faktinė aplinkybė, kuri tapo žinoma vykstant procesui ir leistų ieškovei pagrįstai dublike nurodyti šį kaltinimą.
Be to, Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad šis kaltinimas, tiek, kiek juo grindžiama Komisijos pareiga patikrinti, ar privalomas kompensavimo lygis buvo nustatytas išnagrinėjus išlaidas, kurias patirtų vidutinė, tinkamai valdoma ir adekvačiai aprūpinta įmonė, vykdydama viešosios paslaugos įsipareigojimus, nėra ieškinyje pateikto pagrindo plėtojimas. Iš tikrųjų ieškinyje ieškovė, nedarydama jokios nuorodos į ketvirtą
Altmark
sąlygą, tik kritikavo konkurso nebuvimą suteikiant RTP teisę teikti televizijos BESP (žr. ieškinio 175–183 punktus) ir nenurodė visiškai kitokio šio nagrinėjamo kaltinimo, jog nesant konkurso Komisija prieš leisdama taikyti EB 86 straipsnio 2 dalyje numatytą išimtį, ieškovės manymu, turėjo pagal ketvirtą
Altmark
sąlygą patikrinti, ar RTP suteiktos kompensacijos lygis buvo pagrįstas vidutinės, tinkamai valdomos ir adekvačiai aprūpintos įmonės poreikiais.
Iš to matyti, kad ieškovės kaltinimas, pagrįstas ketvirta
Altmark
sąlyga, yra nepriimtinas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti pirmąją šio ieškinio pagrindo dalį.
Dėl antrosios dalies, pagrįstos EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo kriterijų pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisija nesilaikė EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo kriterijų, nurodytų komunikate dėl transliavimo, pagal kuriuos pirmiausia valstybė narė privalo nustatyti atitinkamos įmonės, kuriai suteikta teisė teikti viešąsias paslaugas, įsipareigojimus, antra, paslauga turi būti realiai suteikta, trečia, realiam paslaugos teikimui, sutarties objektui, turi būti atliekama nepriklausoma kontrolė ir, ketvirta, valstybės mokama finansinė kompensacija turi atitikti skaidrumo ir proporcingumo principus.
Dėl pirmo kriterijaus pasakytina, kad valstybė, suteikdama teisę teikti viešąją paslaugą įmonei, kuri, kaip šioje byloje, vienu metu vykdo komercinę veiklą ir konkuruoja su kitais operatoriais, negali remtis „plačiuoju“ viešosios paslaugos apibrėžimu. Iš tikrųjų toks apibrėžimas neleidžia aiškiai atskirti konkurencinės veiklos nuo viešosios paslaugos teikimo ir tampa neįmanoma tiek kontroliuoti viešosios paslaugos realaus teikimo, tiek šios įmonės patirtų išlaidų, vykdant komercinę veiklą ir teikiant viešąją paslaugą, atskyrimo. Portugalijos valstybė aiškiai, skaidriai ir kontroliuojamai neapibrėžė RTP teikiamos viešosios paslaugos įsipareigojimų ir šios paslaugos finansavimo priemonių.
Šie kriterijai nėra abstraktūs. Jie aiškiai remiasi kontrolės mechanizmų neefektyvumu. Tarp ginčijamo sprendimo 56–59 konstatuojamosiose dalyse aprašytų mechanizmų vieninteliai nuo Portugalijos Respublikos ir RTP nepriklausomų organizacijų įgyvendinti mechanizmai buvo nustatyti konsultacinės tarybos, sudarytos iš viešosios nuomonės atstovų ir išorinių auditorių.
Tačiau Komisija ginčijamame sprendime ne tik neužsiminė apie nepriklausomos kontrolės vykdymą, bet net ir nebandė išsiaiškinti, ar tokia kontrolė buvo atliekama. Vis dėlto Komisija privalo ne tik atsižvelgti į teoriškai numatytus mechanizmus, tačiau turi ir patikrinti jų realų taikymą.
Nors Komisija turėjo teisę atlikti tyrimą šiuo klausimu, nesiėmė jokios iniciatyvos ir nepatenkino ieškovės pakartotinių prašymų iš Portugalijos valdžios institucijų išreikalauti sutartinių išorinio audito ataskaitų arba įrodymų, kad tokios ataskaitos neegzistuoja. Viena vertus, ieškovės pačios surinkta informacija rodo, kad nuo 1992 m. iki 1997 m. nebuvo atliekamas joks nepriklausomas RTP auditas, kita vertus, su sutartiniu išoriniu auditu, atliktu 1998 m., susiję turimi dokumentai yra labai prieštaringi.
Be to, dėl kriterijaus, pagrįsto viešosios paslaugos realaus teikimo reikalavimu, pažymėtina, kad Komisija jo taip pat nesilaikė. Iš tikrųjų ginčijamas sprendimas nėra pagrįstas jokiu dokumentiniu įrodymu, kad RTP realiai laikėsi jai patikėtos viešosios paslaugos įsipareigojimų. Be to, nuo 1992 m. iki 1997 m. nebuvo atliktas joks nepriklausomas auditas, o sutartinio išorinio audito ataskaita už 1998 m. rodo, kad buvo daug trūkumų RTP teikiant viešąją paslaugą.
Todėl kadangi nebuvo laikytasi EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo kriterijų, nustatytų pačios Komisijos, ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas.
Ieškovė priduria, kad kai viešosios paslaugos vykdymo įsipareigojimų kontrolės mechanizmai neveikia, komunikatas dėl transliavimo draudžia konstatuoti, jog viešoji paslauga yra realiai suteikta. Be to, kai kontrolė veikia ir kai kompetentingos valdžios institucijos mano, kad viešoji paslauga nėra suteikta arba kad tam tikros išlaidos nėra susijusios su šia paslauga, Komisija negali atmesti šios kontrolės ir galutinai nuspręsti, kaip ji tai padarė ginčijamame sprendime ir atsiliepime į ieškinį, kad bendrai tai susiję su viešąja paslauga ir kad visos ieškovės nurodytos išlaidos susijusios su viešosios paslaugos teikimu.
Reikia grįžti prie
Tribunal de Contas
ataskaitos, parengtos daugiau nei prieš vienerius metus, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, apie kurią aiškiai žinojo Portugalijos Respublika ir RTP, ir apie kurią tikrai turėjo žinoti Komisija. Iš tikrųjų Komisija, atsižvelgusi tiek į laiką, praėjusį po jos atlikto RTP tyrimo, tiek į valstybių narių pareigą sąžiningai bendradarbiauti su Bendrijos institucijomis, negalėjo nežinoti to, kad
Tribunal de Contas
vykdė išsamų tyrimą ir negalėjo nežinoti apie minėtos ataskaitos egzistavimą.
Ši ataskaita patvirtino sutartinę išorinio audito ataskaitą už 1998 m. ir ieškinio teiginius, susijusius su Komisijos klaidomis tiriant RTP išlaidas, susijusias su viešosios paslaugos teikimu. Ji taip pat patvirtina ieškovės tvirtinimus dėl Komisijos padarytos teisės klaidos vertinant EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygas, ypač dėl kontrolės mechanizmų neefektyvumo. Galiausiai ji patvirtino, kad RTP nesuteikė laukiamos paslaugos. Taigi, atsižvelgiant į komunikato dėl transliavimo kriterijus, „Komisija neturėjo galimybės įvykdyti savo funkcijų pagal (EB) 86 straipsnio 2 dalį, todėl negalėjo suteikti jokios išimties pagal šį straipsnį“ (komunikato 43 punktas).
Ieškovė mano, kad Komisija negalėjo nežinoti apie
Tribunal de Contas
ataskaitą, iš kurios aiškiai matyti kad nebuvo įvykdytos EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygos. Komisija, remdamasi metinėmis įmonės auditorės ataskaitomis ar įmonės metiniu atsiskaitymu, negalėjo kontroliuoti to, kaip RTP užtikrina viešosios paslaugos teikimą. Be to, auditorius netikrina, ar atitinkama įmonė užtikrina viešosios paslaugos teikimą, ir kokios sumos susijusios būtent su šios paslaugos teikimu. Taigi ginčijamas sprendimas yra akivaizdžiai neteisėtas ir turi būti panaikintas.
Komisija atsako, kad priešingai, nei tvirtina ieškovė, komunikatas dėl transliacijos neįpareigoja nepriklausomai patikrinti realaus transliavimo viešosios paslaugos suteikimo. Šio komunikato 29 punkte nustatyti trys kriterijai, kad priemonei būtų galima taikyti EB 86 straipsnio 2 dalyje numatytą išimtį. Šie kriterijai, susiję su BESP apibrėžimu, teisės teikti viešąją paslaugą suteikimu ir proporcingumu, buvo taikomi ginčijamame sprendime.
Būtų netikslu sakyti, kad „platus“ viešosios paslaugos apibrėžimas neleidžia atskirti konkurencinės veiklos ir viešosios paslaugos teikimo, nei kad šis apibrėžimas neleidžia patikrinti realaus viešosios paslaugos teikimo ir priskirti vienas išlaidas konkurencinei veiklai, kitas – veiklai, susijusiai su viešosios paslaugos teikimu.
Komisijos vaidmuo transliavimo sektoriuje apsiriboja galimų akivaizdžių klaidų apibrėžiant viešąją paslaugą, kuri turi būti teikiama atsižvelgiant į demokratinius, socialinius ir kultūrinius atitinkamos visuomenės poreikius, patikrinimu. Komisija nenustatė tokių klaidų.
Tokiomis aplinkybėmis ji patikrino, ar viešosios paslaugos teikimo finansavimas buvo proporcingas su viešąja paslauga susijusioms realioms išlaidoms. Komisija konstatavo, kad visas nagrinėjamu laikotarpiu RTP gautas finansavimas neviršijo su viešąja paslauga susijusių realių išlaidų.
Akivaizdu, kad RTP vedė atskirą su viešąja paslauga susijusios veiklos ir komercinės veiklos buhalteriją, nes komercinę veiklą vykdė juridiškai atskiros įmonės. RTP buhalterija parodė, kokios buvo su viešąja paslauga susijusios veiklos išlaidos ir pajamos, ir tai, kad RTP turimos komercinių įmonių akcijos buvo apskaitomos kaip finansinės investicijos. RTP buhalterijoje kiekvienais metais buvo atliekamas apskaitos auditas. Be to, pagal Portugalijos vidinio finansavimo sistemą RTP buvo grąžinta tik dalis su viešąja paslauga susijusių išlaidų. Todėl RTP taikė antrą analitinės apskaitos lygį su viešąja paslauga susijusios veiklos viduje – tai visada atsispindėjo ataskaitose apie viešosios paslaugos teikimą – kuris skaidriai įrodė, kurios išlaidos buvo atlygintinos kaip susijusios su viešąja paslauga.
Iš tikrųjų pirmiausia Portugalijos valdžios institucijos nusprendė pagal viešosios paslaugos sutartį nustatyti kompensavimo mechanizmą, pagal kurį būtų padengiamos ne visos išlaidos, susijusios su viešąja paslauga. Vis dėlto Bendrijos teisė leido padengti visas šias išlaidas. Taigi ieškovė negali prieštarauti kitoms, vėliau Portugalijos valdžios institucijų nustatytoms priemonėms, skirtoms padengti išlaidas, už kurias dar nebuvo išmokėta kompensacija.
Be to, nuomonę, kad teisėtai buvo pritarta „plačiam“ viešosios paslaugos įsipareigojimo apibrėžimui RTP atveju, nes buvo įrodyta, kad šio įsipareigojimo finansavimas buvo proporcingas realioms jo išlaidoms, taip pat patvirtina tai, kad nebuvo jokio iškraipymo rinkoje, kiek tai susiję su komercine veikla teikiant viešąją paslaugą.
Dėl argumento, pagrįsto tariamu kontrolės mechanizmų neefektyvumu, pažymėtina, kad jis netinkamas. Iš tikrųjų Komisija neturi vertinti, ar RTP arba Portugalijos Respublika tinkamai taikė Portugalijos vidaus normas, ji turi tik patikrinti, ar RTP finansavimas iš valstybės biudžeto buvo suderinamas su Sutartimi. Tam Komisija turėjo išnagrinėti ir įvertinti objektyvius ir tikėtinus duomenis apie su viešosios paslaugos teikimu susijusias išlaidas ir apie RTP komercinės veiklos išlaidas.
Reikia pažymėti, kad, kaip tai buvo detaliai išdėstyta ginčijamo sprendimo 177 ir kitose konstatuojamosiose dalyse, visi Komisijos analizuoti ir patvirtinti duomenys buvo perėję adekvatų kontrolės mechanizmą Portugalijoje.
Net jei anksčiau būtų konstatuota, kad nė viena aprašyta kontrolės sistema tinkamai neveikė ar kad Komisijai pateikti duomenys buvo netikslūs, tai nereikštų, kad ginčijamame sprendime yra kokių nors trūkumų. Iš tikrųjų Komisija šį sprendimą priėmė remdamasi tuo metu jos turimais įrodymais, dėl kurių ji neturėjo pagrindo abejoti.
Galiausiai dėl argumento, jog ginčijamas sprendimas nėra pagrįstas jokiu įrodymu, kad RTP teikiama viešoji paslauga buvo realiai suteikta, reikia pabrėžti, kad jis yra klaidingas. Iš tikrųjų Komisija neprivalėjo konkrečiai išsiaiškinti, ar sutartys dėl viešųjų paslaugų buvo visiškai įvykdytos, nei ar buvo laikomasi minėtose sutartyse nustatytų kokybės reikalavimų. Ji turėjo tik patikrinti, ar RTP veikla, vykdoma kaip viešoji paslauga, gali būti laikoma BESP Sutarties prasme.
Taigi visa RTP veikla, vykdoma kaip BESP, yra teisėta, ir čia nėra jokios akivaizdžios klaidos. Be to, tyrimas leido nuspręsti, kad RTP suteiktas finansavimas buvo realiai susijęs su jos viešosios paslaugos įsipareigojimų įvykdymu.
Komisija nurodo, kad
Tribunal de Contas
ataskaita dublike buvo pateikta pavėluotai be jokio įtikinamo tokio vėlavimo paaiškinimo. Savo ruožtu ji griežtai neigia žinojusi apie šios ataskaitos egzistavimą prieš priimant ginčijamą sprendimą. Bet kuriuo atveju ši ataskaita nepaneigia ginčijamame sprendime pateikto vertinimo.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia išnagrinėti klausimą, ar prie dubliko pridėta
Tribunal de Contas
ataskaita yra priimtina ir reikšminga šioje byloje vertinant ginčijamo sprendimo teisėtumą.
Reikia išnagrinėti klausimą dėl šios ataskaitos reikšmingumo.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kai pateikiamas ieškinys dėl teisės akto panaikinimo pagal EB 230 straipsnį, Bendrijos teisės akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į jo priėmimo metu turėtą informaciją. Šiuo atveju Komisijos išsami analizė turi būti vertinama atsižvelgiant tik į aplinkybes, kurias ji žinojo tuo metu (1979 m. vasario 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
,
C-15/76 ir C-16/76, Rink. p. 321
7 punktas; 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
,
C-197/99, Rink. p. I-8461
, 86 punktas; 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
,
T-371/94 ir T-394/94, Rink. p. II-2405
, 81 punktas ir 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
BFM ir EFIM prieš Komisiją
,
T-126/96 ir T-127/96, Rink. p. II-3437
, 88 punktas)
Ieškovė mano, kad atsižvelgiant tiek į laiką, praėjusį nuo Komisijos atlikto RTP tyrimo, tiek į valstybės narės pareigą sąžiningai bendradarbiauti su Bendrijos institucijomis, ši institucija negalėjo nežinoti, kad
Tribunal de Contas
atliko išsamų tyrimą dėl RTP ir negalėjo nežinoti apie jo ataskaitos egzistavimą.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad ieškovė, kuriai priklauso įrodinėjimo pareiga, be minėtų bendrų tvirtinimų nepateikia jokių konkrečių įrodymų, kad Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą, iš tikrųjų žinojo apie minėtos ataskaitos egzistavimą. Be to, ieškovė tvirtina, kad priimant minėtą sprendimą ji pati nežinojo apie šios ataskaitos egzistavimą.
Komisija griežtai tvirtina, kad priimdama ginčijamą sprendimą ji visai nežinojo apie šios ataskaitos egzistavimą ir todėl negalėjo prašyti jos pateikti.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad nebuvo įrodyta, jog Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą, žinojo apie
Tribunal de Contas
ataskaitos egzistavimą.
Iš to matyti, kad net nepriklausomai nuo to, ar ši tik su dubliku pateikta ataskaita turi būti laikoma priimtina pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį, ji turi būti pripažinta visiškai nereikšminga šioje byloje, ir į ją negali būti atsižvelgta vertinant ginčijamo sprendimo teisėtumą.
Kadangi šis preliminarus klausimas laikytinas išspręstu, reikia išnagrinėti ieškovės kritiką, pagrįstą tuo, kad valstybė narė, suteikdama teisę teikti viešąją paslaugą įmonei, kuri, kaip šioje byloje, vienu metu vykdo komercinę veiklą ir konkuruoja su kitais operatoriais, negali remtis „plačiuoju“ viešosios paslaugos apibrėžimu.
Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip tai nurodyta teismų praktikoje (žr. šiuo klausimu šio sprendimo 144 punkte minėto sprendimo
FFSA ir kt. prieš Komisiją
99 punktą) ir kaip tai nurodė Komisija 2000 m. rugsėjo 20 d. Komunikato KOM (2000) 580 galutinis dėl Europos interesams bendros svarbos paslaugų 22 punkte, valstybės narės turi plačią diskreciją apibrėždamos BESP. Todėl valstybės narės pateiktą šių paslaugų apibrėžimą Komisija gali užginčyti tik akivaizdžios klaidos atveju (generalinio advokato P. Léger išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2002 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Wouters ir kt.
,
C-309/99, Rink. p. I-1577
,
I-1583
, 162 punktas ir minėto sprendimo
Olsen prieš Komisiją
216 punktas).
BESP svarba Europos Sąjungai ir būtinybė užtikrinti šių paslaugų gerą veikimą buvo pabrėžta įrašant jas Amsterdamo sutartimi į EB sutarties 16 straipsnį (žr. šiuo klausimu generalinio advokato S. Alber išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2001 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas
TNT Traco
,
C-340/99, Rink. p. I-4109
,
I-4112
, 94 punktą; generalinio advokato F. G. Jacobs išvados byloje, kurio buvo priimtas 2001 m. spalio 25 d. Teisingumo Tesimo sprendimas
Ambulanz Glöckner
,
C-475/99, Rink. p. I-8089
,
I-8094
, 175 punktą ir išvados byloje, kurioje buvo priimtas2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimas
GEMO
,
C-126/01, Rink. p. I-13769
,
I-13772
, 124 punktą; taip pat generalinio advokato M. Poiares Maduro išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2006 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas
FENIN prieš Komisiją
,
C-205/03 P, Rink. p. I-6295
,
I-6297
, 26 punkto 35 išnašą ir 2001 m. gegužės 28 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties
Italija prieš Komisiją
,
T-53/01 R, Rink. p. II-1479
, 132 punktą).
Konkrečiai dėl transliavimo BESP Teisingumo Tesimas 1974 m. balandžio 30 d. Sprendime
Sacchi
(
155/73, Rink. p. 409
), kuriame, be kita ko, buvo sprendžiamas klausimas, ar valstybės narės įmonei suteikta išimtinė teisė transliuoti įvairias televizijos laidas, net reklamos tikslais, yra konkurencijos normų pažeidimas, iš esmės pripažino, kad valstybės narės gali teisėtai apibrėžti transliavimo BESP, apimančią bendrojo pobūdžio programos transliavimą. Iš tikrųjų šiame sprendime Teisingumo teismas nusprendė, kad „Sutartis nedraudžia valstybėms narėms viešojo ne ekonominio pobūdžio intereso tikslais televizijos laidoms <…> netaikyti konkurencijos taisyklių, suteikiant išimtinę teisę keletui įstaigų“ (minėto sprendimo
Sacchi
14 punktas, taip pat žr. generalinio advokato G. Reischl išvados šioje byloje, Rink. p. 433, p. 445, nuo antros iki penktos pastraipos ir generalinio advokato P. Léger išvados byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Wouters ir kt.
163 punktą).
Be to, Amsterdamo protokole valstybės narės, pareikšdamos, kad „valstybių narių visuomeninė transliacijos sistema yra tiesiogiai susijusi su kiekvienos visuomenės demokratiniais, socialiniais ir kultūriniais poreikiais bei su poreikiu išlaikyti žiniasklaidos pliuralizmą“, tiesiogiai padarė nuorodą į jų sukurtą visuomeninės transliacijos sistemą, kurios tikslas transliuoti visiems šių valstybių gyventojams bendras televizijos programas.
Galiausiai reikia priminti, kaip Taryba ir valstybės narės savo 1999 m. sausio 25 d. rezoliucijoje dėl visuomeninės transliacijos (šio sprendimo 153 punktas) dar kartą patvirtino transliacijos BESP svarbą.
Šioje rezoliucijoje valstybės narės, „manydamos, kad visuomeninė transliacija, atsižvelgiant į bendram gėriui jos užtikrinamas kultūrines, socialines ir demokratines funkcijas, yra ypač svarbi užtikrinant demokratiją, pliuralizmą, socialinę vienybę ir kultūrinius bei kalbinius skirtumus, <…> pabrėždamos, kad platus programų pasirinkimas, siūlomas naujoje žiniasklaidos aplinkoje, sustiprina bendrų visuomeninio transliuotojo įsipareigojimų svarbą, (ir) primindamos patvirtinimą dėl valstybių narių kompetencijos suteikiant teisę teikti (Amsterdamo protokole) nurodytą paslaugą ir ją finansuojant“, pažymėjo ir dar kartą patvirtino, kad minėtas protokolas įtvirtino „(jų) siekį <…> išskirti visuomeninę transliaciją“, kad „visuomeninė transliacija (turi) užtikrinti platų programų pasirinkimą remiantis valstybių narių nustatytais įsipareigojimais, kad pasiektų visą visuomenę“, ir kad „šioje situacijoje yra teisėta, kad visuomeninė transliacija siekia būti prieinama plačiajai visuomenei“.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrijos teisė nedraudžia valstybėms narėms plačiąja prasme apibrėžti transliavimo BESP, apimant bendro pobūdžio programų transliavimą.
Ši galimybė negali būti paneigta aplinkybės, kad visuomeninis transliuotojas taip pat vykdo komercinę veiklą, pavyzdžiui, parduoda reklamos laiką.
Iš tikrųjų toks paneigimas susietų transliavimo BESP apibrėžimą su jos finansavimo būdu. Tačiau BESP iš esmės apibrėžiama atsižvelgiant į jos užtikrinamą bendrą interesą, o ne į priemones, kurios užtikrina jos teikimą. Kaip tai komunikato dėl transliavimo 36 punkte nurodo Komisija, „viešųjų paslaugų funkcijos apibrėžimo klausimo nereikia painioti su šioms paslaugoms teikti pasirinkto finansinio mechanizmo klausimu“.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad valstybių narių kompetencija apibrėžti transliavimo BESP, apimant didelės programų įvairovės transliavimą, leidžiant BESP teikiančiam operatoriui vykdyti komercinę veiklą, pavyzdžiui, pardavinėti reklamos laiką, negali būti ginčijama.
Be to, Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad be ieškovės išsakytos kritikos dėl plataus viešosios paslaugos apibrėžimo transliuotojo, vykdančio ir komercinę veiklą, atveju, ieškovės kaltinimai yra susiję su RTP šios funkcijos vykdymu ir Komisijos kontrole šiuo klausimu.
Ieškovė mano, kad Komisija iš tikrųjų nenagrinėjo, ar RTP vykdomai funkcijai buvo atliekama nepriklausoma kontrolė. Komisija turi ne tik atsižvelgti į teoriškai numatytus kontrolės mechanizmus. Ji taip pat turi patikrinti jų realų įgyvendinimą. Ieškovė priekaištauja Komisijai nepatenkinus jos prašymų pareikalauti iš Portugalijos valdžios institucijų pateikti sutartinio išorinio audito ataskaitas ar įrodymus, kad šios ataskaitos neegzistuoja. Be to, ieškovė priekaištauja Komisijai, kad ši ginčijamame sprendime nepateikė įrodymų, jog RTP realiai vykdė jai patikėtos viešosios paslaugos įsipareigojimus.
Reikšmingos ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalys yra 56–59 ir 177–181.
Norint nuspręsti dėl šių ieškovės kaltinimų pagrįstumo, reikia išsiaiškinti dėl visuomeninio transliuotojo jam suteiktos teisės teikti viešąją paslaugą laikymosi kontrolės.
Šį tyrimą galima padalyti į dvi dalis. Pirmiausia reikia išsiaiškinti dėl kokybinių kriterijų – arba kokybės reikalavimų – taikomų bendrai visai RTP visuomeninės transliacijos veiklai, laikymosi kontrolės. Antra, reikia išsiaiškinti dėl RTP konkrečių iš jos laukiamų viešųjų paslaugų suteikimo realumo kontrolės ir dėl šių paslaugų ir nurodytų jų išlaidų atitikimo kontrolės.
Pirma tyrimo dalis susijusi su televizijos viešosios paslaugos kokybės subjektyviu vertinimu, antra dalis susijusi su objektyviu klausimu dėl administracinio ir buhalterinio RTP apskaitos sąžiningumo, kiek tai susiję su apskaitoje nurodytomis ir jos skelbiamomis išlaidomis. Komisija iš tikrųjų gali tinkamai patikrinti viešosios paslaugos išlaidų finansavimo iš valstybės biudžeto proporcingumą, jei yra pagrįstai įsitikinusi dėl jai pateiktų viešosios paslaugos operatoriaus ir jo veiklos finansinių ir apskaitos duomenų patikimumo.
Pirmiausia dėl RTP kokybinių kriterijų laikymosi kontrolės reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į plačiai apibrėžtos visuomeninės transliacijos ekonominį poveikį, ji gali gauti pripažintą Sutarties nuostatas dėl valstybės pagalbos atitinkantį valstybės finansavimą tik jei laikomasi leidime teikti viešąją paslaugą nustatytų kokybinių reikalavimų. Šie kokybiniai reikalavimai iš tikrųjų yra priežastis pripažinti transliavimo BESP bendrame nacionalinės televizijos kontekste, todėl nėra priežasčių, dėl kurių plačiai apibrėžta transliavimo BESP, kuri aukoja šiuos kokybinius reikalavimus dėl komercinio operatoriaus elgesio, t. y. dėl programų, pritraukiančių optimalų žiūrovų kiekį reklamuotojo požiūriu, transliavimo, toliau būtų finansuojama valstybės tokiomis pačiomis sąlygomis, kaip ir kokybinių reikalavimų laikymosi atveju.
Vis dėlto tik valstybė narė turi įvertinti visuomeninio transliuotojo leidime teikti viešąją paslaugą nustatytų kokybės reikalavimų laikymąsi. Kaip tai nurodo Komisija 1999 m. gruodžio 14 d. Komunikate KOM (1999) 657 galutinis Tarybai, Europos Parlamentui, Ekonominiams ir socialiniam komitetui ir Regionų komitetui dėl Bendrijos audiovizualinės politikos skaitmeniniame amžiuje principų ir gairių, „klausimai, susiję su turiniu, yra iš esmės nacionalinio pobūdžio, nes yra tiesiogiai ir glaudžiai susiję su atitinkamos visuomenės kultūriniais, socialiniais ir demokratiniais poreikiais“, ir, „remiantis subsidiarumo principu, turinio reguliavimas priklauso iš esmės valstybių narių kompetencijai“. Taigi ne Komisija turi vertinti kokybės reikalavimų laikymąsi, ir ji turi pasitikėti reikiama valstybių narių atliekama priežiūra (Komunikato dėl transliavimo 41 punktas).
Kadangi Komisija nėra kompetentinga konkrečiai tikrinti kokybės reikalavimų laikymąsi, ji gali ir privalo, iš principo, apsiriboti nepriklausomos visuomeninio transliuotojo įgaliojimų laikymosi kontrolės mechanizmų egzistavimo konstatavimu.
Tik jei tyrimo metu Komisijai pateiktoje informacijoje yra rimtų įrodymų, kad nors ir egzistuojantys kontrolės mechanizmai nebuvo įgyvendinti, Komisija gali išnagrinėti šį veikimą, tačiau negali peržengti šio tyrimo ribų, o konkrečiai įsikišti į valstybės narės turimą kompetenciją konkrečiai vertinti kokybinių kriterijų laikymąsi.
Šioje byloje neginčytina tai, kad Komisija išsiaiškino, jog egzistuoja RTP viešosios paslaugos įsipareigojimų laikymosi kontrolės mechanizmas. Ginčijamame sprendime nurodoma, kad „viešųjų paslaugų sutartys numato įkurti konsultacinę tarybą, sudarytą iš asmenų, atstovaujančių įvairių visuomenės dalių viešajai nuomonei ir galinčių įsikišti ir patikrinti, ar RTP vykdo savo bendruosius ir specialiuosius viešųjų televizijos paslaugų įsipareigojimus“ (56 konstatuojamoji dalis), kad RTP turi pateikti „praėjusių metų viešosios paslaugos įsipareigojimų laikymosi ataskaitą“ (toliau – viešosios paslaugos teikimo ataskaita) (ginčijamo sprendimo 57 konstatuojamosios dalies antras sakinys) ir kad „Finansų ministras ir už visuomenės informavimo sritį atsakingas Vyriausybės narys privalo tikrinti, kaip laikomasi viešųjų paslaugų sutarčių“ (58 konstatuojamosios dalies pirmas sakinys).
Šios nuorodos ginčijamame sprendime patvirtina nepriklausomo RTP kokybinių reikalavimų laikymosi teikiant viešąją paslaugą kontrolės mechanizmo egzistavimą.
Be to, Pirmosios instancijos teismas pažymi, jog nebuvo ginčijama, kad, kaip nurodyta ginčijamame sprendime (178 ir 179 konstatuojamosios dalys), viešosios paslaugos teikimo ataskaitą RTP iš tikrųjų pateikė kiekvienais metais ir kad Finansų ministras ir už visuomenės informavimo sritį atsakingas vyriausybės narys tikrino, kaip laikomasi viešųjų paslaugų sutarčių.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, negalima paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo dėl priežasčių, susijusių su Komisijos atliktu kokybės reikalavimų kontrolės mechanizmų egzistavimo patikrinimu.
Antra, reikia išsiaiškinti dėl iš RTP laukiamos konkrečios viešosios paslaugos teikimo realumo kontrolės ir dėl išlaidų, tariamai patirtų dėl šio teikimo, realumo kontrolės.
Ieškovė tvirtina, kad Komisija su reikiamu rūpestingumu neįsitikino dėl jai pateiktos informacijos, susijusios su viešosios paslaugos teikimu ir jo išlaidomis, realumo ir patikimumo. Komisija, būdama nors kiek neutrali ir nešališka, nesuabejojo jai RTP pateiktų duomenų apie su viešąja paslauga susijusias išlaidas patikimumu. Ypač ieškovė priekaištauja Komisijai nepatenkinus jos prašymų pareikalauti iš Portugalijos Respublikos pateikti sutartinio išorinio audito ataskaitas, numatytas viešosios paslaugos sutartyse, kuriose turėjo būti įvertintas ryšys tarp viešosios paslaugos įsipareigojimų ir atitinkamų realių išlaidų mokėjimo.
Komisija atsakė, kad, atsižvelgdama į taikytus apskaitos ir kontrolės mechanizmus, galėjo nuspręsti, jog jai pateikta informacija buvo patikima. Todėl negalima jai priekaištauti nenusprendus, kad pageidautina ar būtina patenkinti ieškovės prašymus dėl sutartinio išorinio audito ataskaitų išreikalavimo iš Portugalijos Respublikos. Nėra labai svarbu, kad ne visos nacionaliniame lygmenyje numatytos kontrolės procedūros buvo vykdomos, nes buvo užtikrintas valstybės narės pateiktos informacijos apie viešosios paslaugos teikimą ir su tuo susijusias išlaidas objektyvus patikimumas.
Reikia priminti, kad valstybės pagalbos kontrolės procedūra, atsižvelgiant į jos bendrą paskirtį, yra prieš atsakingą valstybę narę pradedama procedūra, susijusi su jos įsipareigojimais pagal Bendrijos teisę pagalbos suteikimo srityje. Šioje procedūroje kiti nei susijusios valstybės narės suinteresuoti asmenys turi iš esmės Komisijos informacijos šaltinių statusą, ir šiuo klausimu jos negali pradėti teisminių ginčų su Komisija, išskyrus tą, kuris yra pradėtas minėtos valstybės narės atžvilgiu (žr. 2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Scott prieš Komisiją
,
T-366/00, Rink. p. II-1763
, 52 ir 53 punktus, 2004 m. sausio 14 d. Sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
,
T-109/01, Rink. p. II-127
, 42 ir 43 punktus bei juose minimą teismų praktiką ir minėto sprendimo
Saxonia Edelmetalle ir ZEMAG prieš Komisiją
48 punktą). Kitos nei atitinkama valstybė narė suinteresuotosios šalys turi tik atsižvelgiant į bylos aplinkybes adekvačios apimties partnerio administracinėje procedūroje teisę (minėto sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
60 punktas ir minėto sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Šiaurės Reino-Vestfalijos federalinė žemė prieš Komisiją
125 punktas).
Tokiomis aplinkybėmis suinteresuota šalis, pateikusi Komisijai prašymą, kad ši institucija pasinaudodama savo įgaliojimais gautų iš valstybės narės tam tikros informacijos, neturi jokios teisės į privalomą tokio prašymo patenkinimą. Komisija prireikus pati turi įvertinti tokios informacijos reikalingumą nagrinėjamos priemonės kontrolei. Tai vertindama Komisija gali atsižvelgti į jau turimą informaciją.
Todėl kitų nei valstybių narių suinteresuotų šalių dalyvavimo teisės ir teisės į informaciją apribojimas visiškai neprieštarauja Komisijos pareigai atlikti kruopštų ir nešališką tyrimą valstybės pagalbos srityje (žr. pagal analogiją dėl tos pačios argumentacijos taikymo motyvavimo pareigai minėto sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
64 punktą; dėl pareigos atlikti kruopštų ir nešališką tyrimą žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
,
C-367/95 P, Rink. p. I-1719
, 60–62 punktus ir minėto sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Šiaurės Reino-Vestfalijos federalinė žemė prieš Komisiją
167 punktą).
Todėl nors Komisija turi diskreciją, vis dėlto, atsižvelgiant į jos pareigą atlikti kruopštų ir nešališką tyrimą, negali atsisakyti pareikalauti pateikti informaciją, kuri, panašu, gali patvirtinti ar pagrįsti kitą nagrinėjamos priemonės tyrimui svarbią informaciją, kurios patikimumas negali būti laikomas pakankamai įrodytu.
Pirmiausia šioje byloje yra akivaizdu, kad Komisija turėjo RTP metines finansines ataskaitas (ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamoji dalis ir 180 konstatuojamosios dalies antras sakinys), taip pat neginčytina tai, kad šios metinės ataskaitos nuo 1992 m iki 1998 m. išorinio nepriklausomo auditoriaus buvo tikrinamos kasmet (ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamosios dalies trečias sakinys).
Ieškovė neginčija šio audito buvimo nei tvirtina, kad buvo rasta klaidų RTP metinėse ataskaitose. Ji tik nurodo, kad Komisija, „remdamasi nepriklausomo auditoriaus parengtomis metinėmis ataskaitomis ar įmonės buhalterija, negalėjo patikrinti, kaip RTP užtikrino televizijos viešosios paslaugos teikimą“, ir pažymi šiuo klausimu, kad pagal auditorių teisinį statutą (1999 m. lapkričio 16 d.
Decreto-Lei n
o
487/99
, (Portugalijos Dekretas-įstatymas Nr. 487/99) (1999 m. lapkričio 16 d.
Diário da República I
, serija I-A, Nr. 267) auditorius netikrina, ar atitinkama įmonė užtikrina viešosios paslaugos teikimą ir jokiu būdu nenustatinėja, kokios sumos yra susijusios su šios viešosios paslaugos teikimu.
Šiuo klausimu akivaizdu, kad teisės aktuose nustatytas auditoriaus uždavinys iš esmės nėra susijęs su tikrinimu, ar įmonė vykdo viešosios paslaugos įsipareigojimus, nei su vertinimo dėl apskaitoje įrašytos paslaugos kvalifikavimo „viešąja paslauga“ pateikimu, nei su vertinimu, kokios išlaidos gali būti priskirtos šioms paslaugoms. Teisės aktuose nustatytas auditoriaus uždavinys iš esmės yra patikrinti apskaitą, pateikti išorinį ir nepriklausomą vertinimą apie apskaitos teisėtumą ir teisingumą, ir apie tai, ar apskaita rodo patikimą bendrovės situacijos vaizdą.
Kadangi auditoriaus atliekamas metinis bendrovės apskaitos patikrinimas leidžia Komisija manyti, kad duomenys yra patikimi, niekas nedraudžia šiai institucijai naudotis patikrinta apskaita, kai joje yra informacijos, reikšmingos viešosios paslaugos išlaidų vertinimui, kai Komisija atlieka valstybės pagalbos proporcingumo vertinimą pagal EB 86 straipsnio 2 dalį.
Be to, kadangi auditoriui, be jo pareigos patikrinti apskaitą, gali būti pavesta pateikti vienkartines išvadas kitais klausimais, susijusiais, pavyzdžiui, su viešosios paslaugos įsipareigojimų vykdymu, niekas nedraudžia Komisijai prireikus atsižvelgti į šias išvadas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog niekas neleidžia manyti, kad Komisija, atlikdama savo vertinimą, negalėjo teisėtai remtis nei patikrintomis RTP metinėmis ataskaitomis, nei RTP auditorių išvadomis.
Dėl viešosios paslaugos teikimo ataskaitų, paminėtų ginčijamo sprendimo 57 konstatuojamosios dalies antrame sakinyje ir 178 konstatuojamojoje dalyje, kuriose, „remiantis analitinės apskaitos rezultatais išdėstytas kiekvieno iš viešosios paslaugos įsipareigojimų įvykdymas ir nurodytos sąnaudos, atsiradusios vykdant kiekvieną iš įsipareigojimų“ (178 konstatuojamoji dalis), neginčytina, kad Komisija turėjo viso tyrimo laikotarpio kiekvienų metų ataskaitą.
Vis dėlto šiose ataskaitose esanti informacija buvo objektyviai nepatikima ir Komisija apie tai žinojo. Šis nepatikimumas buvo pagrįstas tuo, kad prie šių viešosios paslaugos teikimo ataskaitų paprastai nebuvo pridedama „audito išvada“ („relatório de auditoria“) (ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamoji dalis).
Kitaip tariant, nebuvo visiškai aišku, ar šios viešosios paslaugos teikimo ataskaitos, kuriose buvo analitinė informacija apie su kiekvienu viešosios paslaugos suteikimu susijusias išlaidas, buvo patikrintos išorinio ir nepriklausomo RTP audito.
Čia reikia pažymėti, kad šis, ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamosios dalies paskutiniame sakinyje paminėtas, viešosios paslaugos teikimo ataskaitų išorinis ir nepriklausomas auditas kitose ginčijamo sprendimo tiek portugališkos versijos, kuri yra autentiška, tiek kitų kalbinių versijų, konkrečiai prancūziškos versijos, vietose yra aprašytas skirtingai ir nenuosekliai: „Paracer do Gabinete de Auditoria“ (audito biuro išvados) ir „avis du conseil des commissaires aux comptes“ (57 konstatuojamosios dalies antras sakinys), „Paracer do Gabinete de Auditoria“ (audito biuro ekspertų išvada) ir „avis du conseil interne des commissaires aux comptes“ (178 konstatuojamosios dalies pirmas sakinys) „controlo <…> pelo Gabinete de Auditoria a nível interno“ (kontrolė buvo vykdoma <…> audito biuro) ir „contrôle <…> par le comité d’audit en interne“ (181 konstatuojamosios dalies pirmas sakinys) arba „auditoria externa sistemática“ (sisteminis išorinis auditas) ir „audit externe systématique“ (181 konstatuojamosios dalies antras sakinys).
Bet kuriuo atveju dėl šių terminų netikslumų Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad Komisija šio sprendimo 233 ir 234 punktuose nustatytą nepatikimumą kompensavo analitinės apskaitos taisyklių, kuriomis buvo remiamasi aiškiai ir tiksliai nustatant viešosios paslaugos teikimą ir jo išlaidas, galimybėmis (ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamosios dalies paskutinis sakinys).
Toliau Komisija pridūrė, kad „nors pasirodo, kad nebuvo vykdomas viešųjų paslaugų ataskaitos sisteminis išorinis auditas, aprašyta sistema užtikrino, kad paslaugos būtų teikiamos taip, kaip numatyta“ (ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamosios dalies antras sakinys).
Vis dėlto nė vienas iš šių argumentų negali būti priimtas.
Dėl pirmo argumento (šio sprendimo 236 punktas) pakanka konstatuoti, kad išorinio audito neatlikimas iš esmės negali būti grindžiamas tvirtinimu, jog „griežtos išlaidų analitinės apskaitos sistemos taisyklės užtikrino, kad kiekvienos iš viešosios paslaugos įsipareigojimų kategorijos išlaidos <…> galėjo būti ir buvo išskirtos, ir teisingai kontroliuojamos“ (ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamosios dalies paskutinis sakinys).
Iš tikrųjų šis tvirtinimas yra prieštaringas siūlymas, pagal kurį tai, kad nebuvo atliktas auditas, neturi reikšmės informacijos patikimumui, nes šis auditas buvo įmanomas. Iš tikrųjų įmonė gali remtis tiksliomis ir aiškiomis analitinės apskaitos taisyklėmis, leidžiančiomis veiksmingą nustatymą ir kontrolę, ir leidžiančiomis tuo pačiu metu į savo apskaitą tiek per klaidą, tiek tyčia įrašyti skaičius ar pavadinimus, kurie neatitinka realių faktinių aplinkybių. Be audito šie tikrovės neatitinkantys duomenys paprasčiausiai nebus nustatyti.
Iš to matyti, kad dėl reguliaraus viešosios paslaugos teikimo ataskaitų išorinio audito neatlikimo ir priešingai, nei ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamosios dalies paskutiniame sakinyje nurodo Komisija, ši institucija būtinai turėjo ar privalėjo turėti abejonių dėl minėtose ataskaitose pateikiamos informacijos patikimumo, ir šių abejonių negalėjo išsklaidyti paprasčiausias tvirtinimas apie analitinės apskaitos taisyklių kokybę.
Dėl antro Komisijos argumento, nurodyto ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamojoje dalyje ir pakartoto šio sprendimo 237 punkte, jog be pirmo argumento, susijusio su apskaitos taisyklių kokybe, ši institucija, nuspręsdama, kad turi patikimą informaciją, rėmėsi visa „sistema“ (
sistema
), Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad šis argumentas taip pat negali būti priimtas, nes taip pat yra prieštaringas.
Iš tikrųjų šis argumentas, vertinamas atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo terminų paaiškinimą, pateiktą šio sprendimo 23 punkte, yra pagrįstas toliau dėstoma logika.
Pirmiausia Komisija ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamosios dalies pirmajame sakinyje iš esmės nurodo, kad iš pirmesnių šio sprendimo konstatuojamųjų dalių matyti, jog egzistavo trijų skirtingų lygių kontrolės sistema.
Pirmasis Komisijos nurodomos sistemos lygis yra „audito biuro“ atliekama kontrolė. Tai yra audito biuro ekspertų atliekamas viešosios paslaugos teikimo ataskaitų patikrinimas, numatytas ginčijamo sprendimo 178 konstatuojamojoje dalyje ir pakartotas šio sprendimo 180 konstatuojamosios dalies paskutinio sakinio pradžioje.
Antras Komisijos nurodomos sistemos lygis yra kontrolės vykdymas „įmonės lygmenyje atsakingų valstybinių organų“. Čia turima omenyje ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamojoje dalyje nurodyta kontrolė.
Trečias šios Komisijos nurodytos sistemos lygis yra „išorinės audito įmonės“ vykdoma kontrolė. Čia turima omenyje ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamosios dalies pirmajame sakinyje nurodyta kontrolė.
Komisija ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamosios dalies antrajame sakinyje pabrėžia, kad nors atrodo, jog nebuvo vykdomas viešųjų paslaugų ataskaitos sisteminis išorinis auditas (taigi nepanašu, kad pirmasis sistemos lygis tinkamai veikė), ši sistema užtikrino, kad paslaugos būtų teikiamos taip, kaip numatyta.
Iš šio Komisijos paaiškinimo matyti, kad ši institucija, grįsdama tai, jog viešoji paslauga buvo teikiama kaip numatyta, nurodo argumentą dėl trijų lygių kontrolės sistemos buvimo ir veikimo, nors konstatuoja šios sistemos, konkrečiai vieno iš jos trijų lygių, neveikimą. Todėl ginčijamame sprendime pateiktas argumentas yra prieštaringas.
Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad, nepaisant dviejų Komisijos nurodytų minėtų argumentų, ši institucija be sistemingo išorinio viešosios paslaugos teikimo ataskaitų audito įrodymų negalėjo manyti, jog šiose ataskaitose, prie kurių nebuvo pridėta audito išvada, esanti informacija yra patikima.
Be to, akivaizdu, kad ieškovė keletą kartų atkreipė Komisijos dėmesį į kitas, t. y. sutartinio išorinio audito ataskaitas, ir prašė, kad ši institucija pareikalautų iš Portugalijos Respublikos jas pateikti. Savo 2002 m. vasario 8 d. pastabose ieškovė nurodė, kad, remiantis jos turima informacija, sutartinio išorinio audito ataskaita už 1998 m. buvo labai kritiška RTP įsipareigojimų pagal 1996 m. viešosios paslaugos sutartį vykdymui.
Nors šios ieškovės pastabos nėra lemiamos, atsižvelgiant į ribotą suinteresuotų šalių vaidmenį valstybės pagalbos tyrimo procedūroje, šios pastabos dėl netikrumo situacijos, kurioje tikrai turėjo būti Komisija, aiškiai patvirtino būtinybę šiai institucijai kreiptis į Portugalijos Respubliką, kad ši pateiktų sutartinio išorinio audito ataskaitas.
Ši būtinybė buvo dar didesnė dėl to, jog Komisija žinojo, kad sutartinio išorinio audito ataskaitų tikslas pagal pačias viešosios pagalbos teikimo sutartis yra patikrinti, ar suteiktos viešosios paslaugos atitinka apmokėtas išlaidas. Taigi ji negalėjo nežinoti, kad šios sutartinio išorinio audito ataskaitos bent už metus, kuriais nebuvo atliktas jų auditas, galėjo suteikti jai reikšmingos informacijos, galinčios patvirtinti ar paneigti jau turimus duomenis.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija, nepareikalavusi iš Portugalijos Respublikos pateikti sutartinio išorinio audito ataskaitas, neįvykdė savo pareigos atlikti kruopštų ir nešališką tyrimą.
Todėl Komisija neturėjo pakankamai patikimos informacijos, kad įvertintų viešosios paslaugos teikimą ir su šiuo teikimu susijusias išlaidas. Neturėdama tokios informacijos, Komisija negalėjo tinkamai įvertinti su viešosios paslaugos teikimu susijusių išlaidų finansavimo proporcingumo ir negalėjo pagrįstai nuspręsti dėl viešosios paslaugos išlaidų per didelio finansavimo nebuvimo.
Iš to matyti, kad, net neprireikus imtis šio sprendimo 28 punkte nurodytų tyrimo priemonių ar nagrinėti kitų ieškovės kaltinimų ir pagrindų, į kuriuos, kiek jais nurodomas Komisijos pareigos atlikti tyrimą nesilaikymas, pateikiami atsakymai šiame sprendime, reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, kuriuo Komisija nusprendė, kad RTP suteikta valstybės pagalba, nurodyta šiame straipsnyje, nebuvo per didelė šiam operatoriui patikėtos viešosios paslaugos įsipareigojimų vykdymo realių išlaidų kompensacija.
Išvada
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia panaikinti, pirma, ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, ir antra, šio sprendimo 2 straipsnį, kiek jis numato, kad „atleidimas nuo notarinių ir registracijos mokesčių ir rinkliavų“ nėra valstybės pagalba.
Reikia atmesti likusią ieškinio dalį, t. y. dalį, susijusią su ginčijamo sprendimo 2 straipsnio panaikinimu dėl įmokų mokėjimo lengvatų ir dėl 1994 m. obligacijų emisijos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Šioje byloje reikia nuspręsti, kad Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir keturis penktadalius ieškovės bylinėjimosi išlaidų, o ieškovė padengia vieną penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2003 m. spalio 15 d. Komisijos sprendimo 2005/406/EB dėl vienkartinių priemonių, Portugalijos taikytų RTP, 1 straipsnį.

2.
Panaikinti Sprendimo 2005/406 2 straipsnį tiek, kiek jame nuspręsta, jog atleidimas nuo notarinių ir registracijos mokesčių ir rinkliavų nėra valstybės pagalba.

3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

4.
Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir keturis penktadalius
SIC – Sociedade Independente de Comunicação, SA.
bylinėjimosi išlaidų.

5.
SIC padengia vieną penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų.

Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Paskelbta 2008 m. birželio 26 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Pirmininkas
M. Vilaras
Turinys

Teisinis pagrindas

Faktinės ginčo aplinkybės

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl teisės

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisės klaida dėl tam tikrų priemonių nepripažinimo valstybės pagalba

Dėl pirmosios dalies, pagrįstos atleidimo nuo mokesčių nepripažinimu valstybės pagalba

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl antrosios dalies, pagrįstos įmokų lengvatų nepripažinimu valstybės pagalba

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl trečiosios dalies, pagrįstos 1994 m. obligacijų emisijos nepripažinimu valstybės pagalba

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Išvada dėl trečio ieškinio pagrindo

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisės klaida dėl EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygų

Dėl pirmosios dalies, pagrįstos teisės RTP teikti viešąsias televizijos paslaugas suteikimu be konkurso

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl antrosios dalies, pagrįstos EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo kriterijų pažeidimu

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Išvada

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: portugalų.