CELEX: 62003TJ0415
Zivsaimniecība
Jūras resursu saglabāšana
Katras dalībvalsts zvejniecības darbību relatīva stabilitāte
Zvejas kvotu apmaiņa
Daļas no anšovu zvejas kvotas, kas piešķirta Portugāles Republikai, nodošana Francijas Republikai
Noteikumu, kas atļauj šo nodošanu, atcelšana
Efektīvu zvejas iespēju samazināšana Spānijas Karalistei
Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība
Tiesību norma, kas piešķir tiesības indivīdiem
Īsti zaudējumi

Atbilstošās tiesību normas un prāvas priekšvēsture
1.
Kopējā pieļaujamā nozveja
1       Akta par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un līgumu pielāgojumiem (OV 1985, L 302,
23. lpp., turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”) 161. panta 1. punkta f) apakšpunkts Spānijas Karalistei piešķīra 90 % no
kopējās pieļaujamās anšovu nozvejas (turpmāk tekstā – “
TAC
”) Starptautiskās Jūras izpētes padomes [
Conseil international d’exploration de la mer
] ūdeņu VIII zonā (turpmāk tekstā – “
ICES
VIII zona”), proti, Gaskoņas līcī, 10 % piešķirot Francijas Republikai. Turklāt atbilstoši principam par katras dalībvalsts
zvejniecības darbību relatīvu stabilitāti katram attiecīgajam zivju krājumam (turpmāk tekstā – “relatīvas stabilitātes princips”),
kurš pirmoreiz pasludināts Padomes 1983. gada 25. janvāra Regulas (EEK) Nr. 170/83, ar ko izveido Kopienas sistēmu zvejas
resursu saglabāšanai un pārvaldībai (OV L 24, 1. lpp.), 4. panta 1. punktā, anšovu
TAC
Starptautiskās Jūras izpētes padomes ūdeņu IX un X zonā (turpmāk tekstā attiecīgi – “
ICES
IX zona” un “
ICES
X zona”) un Centrālaustrumatlantijas zvejas padomes [
Comité des pêches de l’Atlantique Centre‑Est
] izstrādātā plāna apgabalā 34.1.1 (turpmāk tekstā – “
CECAF
apgabals 34.1.1”), kas atrodas uz rietumiem un dienvidrietumiem no Ibērijas pussalas, tika sadalīts starp Spānijas Karalisti
un Portugāles Republiku, aptuveni 48 % piešķirot Spānijas Karalistei un 52 % – Portugāles Republikai.
2       2. panta 1. punkts Padomes 1992. gada 20. decembra Regulā (EEK) Nr. 3760/92, ar ko izveido Kopienas zivsaimniecības un akvakultūras
sistēmu (OV L 389, 1. lpp.), kura pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 43. pantu, paredz:
“Attiecībā uz izmantošanas darbībām kopējās zivsaimniecības politikas vispārējie mērķi ir aizsargāt un saglabāt pieejamos
dzīvos jūras ūdens resursus un paredzēt ilgtspējīgu racionālu un atbildīgu izmantošanu nozarei piemērotos ekonomiskos un sociālos
apstākļos, ņemot vērā tās ietekmi uz jūras ekosistēmu un jo īpaši ņemot vērā gan ražotāju, gan patērētāju vajadzības.
Šajā nolūkā tiek izveidota Kopienas izmantošanas darbību pārvaldības sistēma, kurai jāļauj panākt ilgtspējīgu līdzsvaru starp
resursiem un izmantošanu dažādos zvejas apgabalos.”
3       Regulas Nr. 3760/92 4. pantā paredzēts:
“1. Lai nodrošinātu resursu ilgtspējīgu racionālu un atbildīgu izmantošanu, Padome lemj, ja nav noteikts citādi, saskaņā ar
Līguma 43. pantā paredzēto procedūru par Kopienu pasākumiem, ar kuriem paredz nosacījumus pieejai apgabaliem un resursiem
un izmantošanas darbību veikšanai. Šie pasākumi tiek izstrādāti, ievērojot pieejamos bioloģiskos, sociāli ekonomiskos un tehniskos
pētījumus un jo īpaši 16. pantā paredzētās komitejas ziņojumus.
2. Šie noteikumi var jo īpaši ietvert katrai zvejas zonai vai zvejas zonu grupai pasākumus, kuri:
[..]
b) ierobežo izmantošanas līmeni;
c) nosaka kvantitatīvos ierobežojumus lomiem;
[..]”.
4       Regulas Nr. 3760/92 8. panta 1. punktā noteikts, ka atbilstoši 4. pantam izmantošanas līmeni var regulēt, attiecīgajam periodam
nosakot ierobežojumu atļautajiem nozvejas apmēriem un, ja nepieciešams, zvejas intensitātei.
5       Atbilstoši šīs pašas regulas 8. panta 4. punkta i) un ii) apakšpunktam Padome, lemjot ar kvalificētu balsu vairākumu, pēc
Komisijas priekšlikuma nosaka katrai zvejas zonai vai zvejas zonu grupai katrā atsevišķā gadījumā
TAC
un/vai kopējo pieļaujamo zvejas intensitāti, vajadzības gadījumā ilgtermiņā, un sadala zvejas iespējas starp dalībvalstīm,
nodrošinot relatīvas stabilitātes principa ievērošanu. Tomēr pēc tieši skarto dalībvalstu lūguma var tikt ņemts vērā fakts,
ka “mini-kvotas” un regulāras kvotu apmaiņas tika ieviestas kopš 1983. gada, ievērojot vispārējo daļu līdzsvaru.
6       Regulas Nr. 3760/92 preambulas vienpadsmitais līdz četrpadsmitais apsvērums nosaka relatīvas stabilitātes principu šādi:
“tā kā resursu veidiem, attiecībā uz kuriem ir jāierobežo izmantošanas līmenis, Kopienu zvejas iespējas ir jāsadala, nosakot
zvejas iespējas dalībvalstīm, kas izteiktas piešķirtajās kvotās un, ja nepieciešams, kā zvejas intensitāte;
tā kā resursu saglabāšanai un pārvaldībai jāveicina lielāka zvejas darbību stabilitāte un tā kā tās jānovērtē, pamatojoties
uz sadali, kas atspoguļo Padomes sniegtās vadlīnijas;
tā kā [..] šai stabilitātei, ievērojot krājumu pagaidu bioloģisko situāciju, jāņem vērā tādu reģionu īpašās vajadzības, kuru
iedzīvotāji ir īpaši atkarīgi no zvejas un ar to saistītām darbībām [..];
tā kā tādējādi tieši šādā nozīmē ir jāsaprot vēlamās relatīvās stabilitātes jēdziens”.
7       Pamatojoties uz Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punktu, Padome noteica
TAC
atsevišķiem zivju krājumiem 1995. – 2001. gadam, pieņemot šādas regulas:
–       Padomes 1994. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 3362/94, ar ko nosaka atsevišķiem zivju krājumiem un krājumu grupām
TAC
1995. gadam un zināmus nosacījumus, kādos tās var zvejot (OV L 363, 1. lpp.), kuru groza tostarp Padomes 1995. gada 31. marta
Regula Nr. 746/95 (OV L 74, 1. lpp.);
–       Padomes 1995. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3074/95, ar ko nosaka atsevišķiem zivju krājumiem un krājumu grupām
TAC
1996. gadam un zināmus nosacījumus, kādos tās var zvejot (OV L 330, 1. lpp.);
–       Padomes 1996. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 390/97, ar ko nosaka atsevišķiem zivju krājumiem un krājumu grupām
TAC
1997. gadam un zināmus nosacījumus, kādos tās var zvejot (OV 1997, L 66, 1. lpp.);
–       Padomes 1997. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 45/98, ar ko nosaka atsevišķiem zivju krājumiem un krājumu grupām
TAC
1998. gadam un zināmus nosacījumus, kādos tās var zvejot (OV 1998, L 12, 1. lpp.);
–       Padomes 1998. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 48/1999, ar ko nosaka atsevišķiem zivju krājumiem un krājumu grupām
TAC
1999. gadam un zināmus nosacījumus, kādos tās var zvejot (OV 1999, L 13, 1. lpp.);
–       Padomes 1999. gada 17. decembra Regulu (EK) Nr. 2742/1999, ar ko 2000. gadam nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītos noteikumus
konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām, kas piemērojami Kopienas ūdeņos un Kopienas kuģiem ūdeņos, kur nepieciešami
nozvejas ierobežojumi, un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 66/98 (OV L 341, 1. lpp.);
–       Padomes 2000. gada 15. decembra Regulu (EK) Nr. 2848/2000, ar ko 2001. gadam nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītos noteikumus
konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām, kas piemērojami Kopienas ūdeņos un Kopienas kuģiem ūdeņos, kur nepieciešami
nozvejas ierobežojumi (OV L 334, 1. lpp.).
8       Attiecībā uz
ICES
VIII zonu ikviena no šīm regulām nosaka anšovu
TAC
33 000 tonnu apmērā, iedalot 29 700 tonnas Spānijas Karalistei un 3 300 tonnas Francijas Republikai, neiezīmējot atšķirību
attiecībā uz vietām, kurās tiek veikta nozveja. Lai arī savā sākotnējā redakcijā Regula Nr. 2742/1999 paredzēja
TAC
16 000 tonnu apmērā, iedalot 14 400 tonnas Spānijas Karalistei un 1 600 tonnas Francijas Republikai, šī regula, kas grozīta
ar Padomes 2000. gada 16. jūnija Regulu (EK) Nr. 1446/2000 (OV L 163, 3. lpp.), noteica arī
TAC
33 000 tonnu apmērā.
9       Attiecībā uz
ICES
IX zonu,
ICES
X zonu un
CECAF
apgabalu 34.1.1 1995. –1998. gadam Regulas Nr. 746/95 I pielikuma piektā sadaļa, Regulas Nr. 3074/95 pielikuma trīspadsmitā
sadaļa, Regulas Nr. 390/97 I pielikuma četrpadsmitā sadaļa un Regulas Nr. 45/98 I pielikuma piecpadsmitā sadaļa noteica anšovu
TAC
12 000 tonnu apmērā, iedalot 5 740 tonnas Spānijas Karalistei un 6 260 tonnas Portugāles Republikai. 1999. gadam Regulas
Nr. 48/1999 I pielikuma piecpadsmitā sadaļa noteica anšovu
TAC
13 000 tonnu apmērā, iedalot 6 220 tonnas Spānijas Karalistei un 6 780 tonnas Portugāles Republikai. Visbeidzot, 2000. un
2001. gadam Regulas Nr. 2742/1999 I D pielikuma devītā sadaļa un Regulas Nr. 2848/2000 I D pielikuma devītā sadaļa noteica
anšovu
TAC
10 000 tonnu apmērā, iedalot 4 780 tonnas Spānijas Karalistei un 5 220 tonnas Portugāles Republikai.
10
TAC
un kvotu pārvaldības noteikumi ir paredzēti Padomes 1993. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2847/93, ar kuru izveido kontroles
sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai (OV L 261, 1. lpp.), kuras 21. pantā paredzēts:
“1. Uz visiem lomiem no krājuma vai krājumu grupas, uz kuriem attiecas kvota un kurus nozvejojuši Kopienas zvejas kuģi, attiecina
kvotu, kas piemērojama karoga dalībvalstij uz attiecīgajiem krājumiem vai krājumu grupām neatkarīgi no krastā piestāšanas
vietas.
2. Katra dalībvalsts nosaka datumu, sākot ar kuru lomi no krājumiem vai krājumu grupām, uz kuriem attiecas kvota un kurus
nozvejojuši zvejas kuģi, kas peld zem tās karoga vai ir reģistrēti šajā dalībvalstī, tiek uzskatīti par izsmeltiem kvotai,
kas tiem piemērojama attiecībā uz šiem krājumiem vai krājumu grupu. Sākot no šā datuma, šādiem kuģiem provizoriski aizliedz
zveju no šiem krājumiem vai krājumu grupas [..]. Komisija tūlīt paziņo par šo pasākumu un tad informē pārējās dalībvalstis.
3. Pēc paziņošanas saskaņā ar 2. punktu vai pēc pašas iniciatīvas Komisija, pamatojoties uz pieejamo informāciju, nosaka attiecībā
uz krājumiem vai krājumu grupu datumu, ar kuru tiek uzskatīts, ka lomi, uz kuriem attiecas
TAC
, kvota vai citi kvantitatīvi ierobežojumi, kurus nozvejo zvejas kuģi, kas peld zem kādas dalībvalsts karoga vai reģistrēti
kādā no dalībvalstīm, izsmēluši kvotu, piešķīrumu vai šai dalībvalstij vai, attiecīgi – Kopienai, pieejamo daļu.
Kad pirmajā daļā aprakstītās situācijas novērtējums ir veikts, Komisija var paziņot attiecīgajām dalībvalstīm par zvejas plānu
apturēšanu, jo
TAC
ir izsmelts.
Kopienas zvejas kuģiem jāpārtrauc zveja attiecībā uz krājumiem vai krājumu grupu, uz kuru attiecas kvota vai
TAC
tajā datumā, kad kvota, kas piešķirta attiecīgajam krājumam vai krājumu grupai šai dalībvalstij tiek uzskatīta par izsmeltu,
vai datumā, kurā
TAC
tām sugām, kas veido krājumu vai krājumu grupu, tiek uzskatīts par izsmeltu [..].”
2.
Kvotu apmaiņa
11     Saskaņā ar Regulas Nr. 3760/92 9. panta 1. punktu dalībvalstis pēc paziņošanas Komisijai var veikt pilnīgu vai daļēju apmaiņu
ar zvejas iespējām, kas tām piešķirtas.
12     Padomes 1995. gada 27. marta Regulas (EK) Nr. 685/95 par zvejas intensitātes vadību attiecībā uz dažiem Kopienas zvejas apgabaliem
un resursiem (OV L 71, 5. lpp.), kas pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 43. pantu, 11. panta 1. punktā noteikts, ka attiecīgās
dalībvalstis veic apmaiņu ar zvejas iespējām, kas tām piešķirtas saskaņā ar IV pielikuma 1. punktā minētajiem nosacījumiem.
13     Saskaņā ar minētā pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunktu:
“Zvejas iespēju apmaiņu starp Franciju un Portugāli automātiski atjauno laikā no 1995. līdz 2002. gadam, ar iespēju ik gadu
veikt apmaiņas nosacījumu grozījumus, ko var ierosināt katra no šīm dalībvalstīm laikā, kad notiek ikgadējā
TAC
un kvotu noteikšana.
Apmaiņas noteikumi skar šādas
TAC
:
i)      kopējo
TAC
anšoviem, ko nosaka
ICES
VIII un IX zonām – 80 % no Portugāles zvejas iespējām ik gadu nodod Francijai. Šis daudzums jānozvejo vienīgi ūdeņos, uz
ko attiecas Francijas suverenitāte vai jurisdikcija;
[..]”.
14     Saskaņā ar šī paša pielikuma 1. punkta 1.2. apakšpunktu:
“Zvejas iespēju apmaiņa starp Spāniju un Franciju, pamatojoties uz 1992. gada divpusējo līgumu par anšoviem, stājas spēkā
no 1995. gada ar daudzgadu perspektīvu, ņemot vērā abu dalībvalstu intereses, to skaitā jo īpaši ikgadējās kvotu apmaiņas
pakāpi, kontroles pasākumus un tirgus problēmas, un paredzot iespēju ik gadu veikt apmaiņas nosacījumu grozījumus, ko var
ierosināt katra no šīm dalībvalstīm laikā, kad notiek ikgadējā
TAC
un kvotu noteikšana.
Apmaiņas noteikumi skar šādas
TAC
:
[..]
ix)
TAC
anšoviem, ko nosaka
ICES
VIII zonai – 9 000 tonnas no Spānijas zvejas iespējām ik gadu nodod Francijai.”
15     Attiecībā uz anšovu
TAC
ICES
IX zonai,
ICES
X zonai un
CECAF
apgabalam 34.1.1 Regulas Nr. 746/95 I pielikuma piektā sadaļa, Regulas Nr. 3074/95 pielikuma trīspadsmitā sadaļa, Regulas
Nr. 390/97 I pielikuma četrpadsmitā sadaļa, Regulas Nr. 45/98 I pielikuma piecpadsmitā sadaļa un Regulas Nr. 48/1999 I pielikuma
piecpadsmitā sadaļa 3. piezīmē noteica, ka, atkāpjoties no noteikuma, saskaņā ar kuru šajā apgabalā piešķirtajām anšovu kvotām
atbilstošo zivju daudzumu varēja nozvejot vienīgi ūdeņos, uz ko attiecas konkrētās dalībvalsts suverenitāte vai jurisdikcija,
vai attiecīgā apgabala starptautiskajos ūdeņos, Portugāles Republikas kvotai atbilstošo zivju daudzumu varēja “nozvejot 5 008
tonnu apmērā
ICES
VIII apakšzonas ūdeņos, uz ko attiecas Francijas suverenitāte vai jurisdikcija”.
16     Tāpat Regulas Nr. 2742/1999 I D pielikuma devītās sadaļas 2. piezīmē noteikts, ka Portugāles Republikas kvotai atbilstošo
zivju daudzumu varēja “nozvejot 3 000 tonnu apmērā
ICES
VIII apakšzonas ūdeņos, uz ko attiecas Francijas suverenitāte vai jurisdikcija”.
17     Visbeidzot, Regulas Nr. 2848/2000 I D pielikuma devītās sadaļas 2. piezīmē noteikts, ka Portugāles Republikas kvotai atbilstošo
zivju daudzumu varēja “nozvejot 80 % apmērā
ICES
VIII apakšzonas ūdeņos, uz ko attiecas Francijas suverenitāte vai jurisdikcija”, t.i., 4 176 tonnas.
18     Ar 1995. gada 9. jūnijā Tiesas kancelejā iesniegtu prasības pieteikumu Spānijas Karaliste atbilstoši EK līguma 173. panta
pirmajai daļai lūdza atcelt Regulas Nr. 685/95 IV pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunkta otrās daļas i) apakšpunktu, kā arī
Regulas Nr. 746/95 I pielikuma piekto sadaļu. Tiesa noraidīja šo prasību kā nepamatotu (Tiesas 1999. gada 5. oktobra spriedums
lietā C‑179/95 Spānija/Padome,
Recueil
, I‑6475. lpp., turpmāk tekstā – “1999. gada 5. oktobra spriedums”).
19     Ar 2000. gada 11. un 27. martā Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegtiem prasības pieteikumiem 62 kuģu īpašnieki no Astūrijas
[
Asturies
], Lakorunjas [
Corogne
], Pontevedras [
Pontevedra
] un Lugo [
Lugo
] provinces un trīs kuģu īpašnieku apvienības no Gipuzkojas [
Guipúzcoa
], Kantabrijas [
Cantabria
] un Biskajas [
Biscaye
] provinces, no vienas puses, lūdza saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu atcelt Regulas Nr. 2742/1999 I D pielikuma devīto
sadaļu un, no otras puses, apgalvoja, ka saskaņā ar EKL 241. pantu Regulas Nr. 685/95 IV pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunkta
otrās daļas i) apakšpunkts ir prettiesisks. Šīs prasības tika noraidītas kā nepieņemamas (Pirmās instances tiesas 2001. gada
19. septembra rīkojums apvienotajās lietās T‑54/00 un T‑73/00
Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa
u.c./Padome,
Recueil
, II‑2691. lpp., turpmāk tekstā – “2001. gada 19. septembra rīkojums”).
20     Ar 2002. gada 18. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑61/96, C‑132/97, C‑45/98, C‑27/99, C‑81/00 un C‑22/01 Spānija/Padome
(
Recueil
, I‑3439. lpp., turpmāk tekstā – “2002. gada 18. aprīļa spriedums”) Tiesa pēc Spānijas Karalistes lūguma atcēla Regulas Nr. 3074/95
pielikuma trīspadsmitās sadaļas 3. piezīmi, Regulas Nr. 390/97 I pielikuma četrpadsmitās sadaļas 3. piezīmi, Regulas Nr. 45/98
I pielikuma piecpadsmitās sadaļas 3. piezīmi, Regulas Nr. 48/1999 I pielikuma piecpadsmitā sadaļas 3. piezīmi, Regulas Nr. 2742/1999
I D pielikuma devītās sadaļas 2. piezīmi un Regulas Nr. 2848/2000 I D pielikuma devītās sadaļas 2. piezīmi (turpmāk tekstā –
“Atceltie noteikumi”).

Process
21     Ar 2003. gada 18. decembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu 98 kuģu īpašnieki no Gipuzkojas
un Biskajas provinces, kā arī vienpadsmit zvejnieku apvienības (“
Cofradías de pescadores
”) no Gipuzkojas un Biskajas provinces gan 59 kuģu īpašnieku biedru, gan savā vārdā (turpmāk tekstā – “prasītāji”), pamatojoties
uz EKL 235. pantu un 288. panta otro daļu, cēla šo prasību.
22     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 6. punktam prasītāji pēc šīs tiesas sekretāra lūguma sakārtoja atsevišķus
sava prasības pieteikuma pielikumus, 2004. gada 6. un 13. janvārī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniedzot atsevišķus
dokumentus.
23     Attiecīgi ar 2004. gada 29. martā un 29. aprīlī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegtajiem dokumentiem Komisija un Francijas
Republika iesniedza pieteikumus par iestāšanos lietā Padomes prasījumu atbalstam.
24     Attiecīgi ar 2004. gada 17. maija un 15. jūnija rīkojumiem Komisijai un Francijas Republikai tika atļauts iestāties lietā.
25     Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un procesa
organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus un atbildēt uz rakstveida jautājumiem.
Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajos termiņos.
26     2005. gada 17. marta atklātajā tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz mutvārdu
jautājumiem.
27     Tiesas sēdes laikā prasītāju pārstāvji no prasītāju saraksta svītroja sešpadsmit šādu kuģu īpašniekus:
Gure Leporre
,
Lezoko Gurutze
,
Ortube Berria
,
Waksman
.
28     2005. gada 31. maijā prasītāji iesniedza vairākus dokumentus un lūdza norīkot ekspertīzi, lai izvērtētu anšovu prettiesiskās
nodošanas un apgalvotās pārlieku lielās nozvejas ietekmi uz zivsaimniecības pašreizējo situāciju. Padome un Komisija iesniedza
savus apsvērumus attiecīgi 2005. gada 5. septembrī un 4. jūlijā.

Lietas dalībnieku prasījumi
29     Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atzīt, ka, saskaņā ar Regulu Nr. 3074/95, Nr. 390/97, Nr. 45/98, Nr. 48/1999, Nr. 2742/1999 un Nr. 2848/2000 daļu no anšovu
kvotas, kas piešķirta Portugāles Republikai
ICES
IX zonā, nododot Francijas Republikai tādējādi, ka šai kvotai atbilstošo zivju daudzumu var nozvejot
ICES
VIII zonā, Padome ir uzņēmusies Kopienas ārpuslīgumisko atbildību;
–       piespriest Padomei atlīdzināt nodarītos zaudējumus un, vajadzības gadījumā, samaksāt nokavējuma procentus;
–       piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā arī noteikt, ka Komisija un Francijas Republika sedz savus tiesāšanās
izdevumus pašas.
30     Padomes, ko atbalsta Komisija un Francijas Republika, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       noraidīt prasību kā nepieņemamu attiecībā uz Gipuzkojas un Biskajas zvejnieku apvienībām, kas katrā konkrētā gadījumā rīkojas
savu biedru vai savā vārdā, attiecībā uz kuģu
Dios te salve
,
Gure Leporre
,
Lezoko Gurutze
,
Ortube Berria
,
Tuku Tuku
un
Waksman
īpašniekiem, kā arī attiecībā uz zaudējumiem, kas nodarīti pirms 1998. gada 18. decembra;
–       jebkurā gadījumā noraidīt prasību kā nepamatotu;
–       piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
31     Padome, kuru atbalsta Komisija un Francijas Republika, prasa atzīt prasību par daļēji nepieņemamu attiecībā uz Gipuzkojas
un Biskajas zvejnieku apvienībām un atsevišķiem prasītājiem – kuģu īpašniekiem. Turklāt Padome prasa atzīt prasību par daļēji
nepieņemamu sakarā ar tās noilgumu.
32     No Tiesas 2002. gada 26. februāra sprieduma lietā C‑23/00 P Padome/
Boehringer
(
Recueil
, I‑1873. lpp., 52. punkts) izriet, ka Pirmās instances tiesas kompetencē ir izvērtēt, kas konkrētā gadījuma apstākļos vajadzīgs
pareizai tiesas izspriešanai. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata par pareizu vispirms lemt par prasības būtību.
33     Šīs prasības atbalstam prasītāji apgalvo, ka nosacījumi, kuriem ir pakļautas tiesības uz atlīdzību, saskaņā ar EKL 288. panta
otro daļu ir izpildīti.
34     Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājumos par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību par tās iestāžu prettiesisku
darbību tiesības uz atlīdzību tiek atzītas, ja tiek izpildīti trīs nosacījumi, proti, pārkāptā tiesību norma piešķir tiesības
indivīdiem, un tās pārkāpums ir pietiekami būtisks, zaudējumu esamība ir pierādīta, un pastāv tieša cēloņsakarība starp Kopienām
piedēvējamu pārkāpumu un zaudējumu, ko cietušas aizskartās personas (Pirmās instances tiesas 2002. gada 14. novembra spriedums
apvienotajās lietās T‑332/00 un T‑350/00
Rica Foods
un
Free Trade Foods
/Komisija,
Recueil
, II‑4755. lpp., 222. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā T‑195/00
Travelex Global and Financial Services
un
Interpayment Services
/Komisija,
Recueil
, II‑1677. lpp., 54. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 42. punkts; 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil
, I‑11355. lpp., 53. punkts, un 2003. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑472/00 P Komisija/
Fresh Marine
,
Recueil
, I‑7541. lpp., 25. punkts).
35     Saskaņā ar judikatūru, ja viens no nosacījumiem attiecībā uz Kopienas iestāžu ārpuslīgumiskās atbildības uzņemšanos nav izpildīts,
prasība jānoraida pilnībā un nav nepieciešams izvērtēt citus nosacījumus (Tiesas 1999. gada 14. oktobra spriedums lietā C‑104/97 P
Atlanta
/Komisija un Padome,
Recueil
, I‑6983. lpp., 65. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 28. novembra spriedums lietā T‑40/01
Scan Office Design
/Komisija,
Recueil
, II‑5043. lpp., 18. punkts).
36     Šajā gadījumā jāpārbauda, vai šie trīs nosacījumi ir izpildīti.
1.
Par tiesību normas, kas piešķir tiesības indivīdiem, pietiekami būtisku pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
37     Prasītāji apgalvo, ka, atļaujot Portugāles zvejas flotei zvejot
ICES
VIII zonā saskaņā ar atceltajiem noteikumiem, Padome ir izdarījusi pietiekami būtisku tādu tiesību normu pārkāpumu, kuras
piešķir tiesības indivīdiem.
38     Runājot par, pirmkārt, pārkāpuma pietiekami būtisko raksturu, prasītāji atgādina, ka noteicošais kritērijs šajā sakarā ir
tas, ka attiecīgā Kopienas iestāde ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savu vērtēšanas pilnvaru robežas. Ja attiecīgajai iestādei
ir tikai ievērojami sašaurinātas vērtēšanas pilnvaras vai tai šādu pilnvaru vispār nav, vienkāršs Kopienu tiesību pārkāpums
var būt pietiekams, lai konstatētu pietiekami būtiska pārkāpuma esamību (sprieduma lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija 41. un 42. punkts,
supra
34. punkts, un sprieduma lietā Komisija/
Camar
un
Tico
53. punkts,
supra
34. punkts).
39     Šajā gadījumā prasītāji norāda, ka, pieņemot atceltos noteikumus, Padome ir pārkāpusi, kā tas izriet no 2002. gada 18. aprīļa
sprieduma, relatīvas stabilitātes principu, kas paredzēts Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta ii) apakšpunktā un Pievienošanās
akta 161. panta 1. punkta f) apakšpunktā. Turklāt prasītāji uzskata, ka tādējādi Padome, pirmkārt, ir pārkāpusi tiesiskās
paļāvības un tiesiskās drošības principu, jo Spānijas zvejas flotes, kura ir tiesīga zvejot anšovus
ICES
VIII zonā, situācija tika grozīta ar tādas Kopienas iestādes rīcību, kura nebija kompetenta veikt šādu grozījumu un kura
rīkojās atšķirīgi no rīcības veida, kas paredzēts attiecībā uz starptautiska līguma – tāda kā Pievienošanās akts – grozīšanu,
un, otrkārt, ir nepareizi izmantojusi pilnvaras, palielinot
TAC
ICES
VIII zonā, nenosakot jaunu
TAC
, pamatojoties uz jauniem zinātniskiem un tehniskiem datiem, kā to paredz Regula Nr. 3760/92, un neizmantojot procedūras,
kas tam paredzētas un kas pilnīgi noteikti prasītu Pievienošanās akta grozīšanu.
40     Kā norāda prasītāji, šo pārkāpumu dēļ ciesto zaudējumu radīja spēkā esošajos tiesību aktos, kas piemērojami zvejas iespēju
sadalei, noteikto ierobežojumu neievērošana. Šie ierobežojumi ir skaidri un precīzi un neatstāj Padomei nekādas vērtēšanas
pilnvaras. Pirmais ierobežojums nosaka nepieciešamību veikt pasākumus, kuri negroza tiesisko situāciju, kas izveidota ar starptautisko
līgumu, šajā gadījumā – ar Pievienošanās aktu, proti, faktu, ka Spānijas Karalistei ir tiesības uz 90 % no anšovu
TAC
ICES
VIII zonā. Otrais ierobežojums izriet no Regulas Nr. 685/95 IV pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunkta otrās daļas i) apakšpunkta
un Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta ii) apakšpunkta, kuri nepiešķir Padomei nekādas pilnvaras pieņemt lēmumu atļaut
kvotu apmaiņu, jo atļauja ir pakļauta šajās normās paredzēto nosacījumu – proti, kopēja
TAC
noteikšana un attiecīgo dalībvalstu lūgums – izpildei. Šajos apstākļos ir sarežģīti uzskatīt, ka Padomei ir rīcības brīvība.
41     Šajā sakarā prasītāji atzīmē, ka tie neapstrīd ne Padomes pilnvaras noteikt
TAC
katrai zonai, ne tās pilnvaras apvienot atsevišķu zonu pārvaldību un noteikt kopēju
TAC
, pat ne pilnvaras atļaut
in abstracto
kvotu nodošanu. Šajā gadījumā jautājums ir par veidu, kādā tika atļauta
in concreto
kvotu nodošana starp Francijas Republiku un Portugāles Republiku, lai gan relatīvas stabilitātes princips nepieļāva nekādu
rīcības brīvību.
42     Pēc prasītāju domām, tā kā Padomei nav plašu vērtēšanas pilnvaru, lai grozītu Spānijas Karalistei piešķirto anšovu kvotu,
nevar pieprasīt – pretēji Padomes apgalvojumam – lai pārkāpums būtu arī smags un acīmredzams.
43     Pirmkārt, runājot par normas skaidrības un precizitātes pakāpi, prasītāji uzskata, ka nav pareizi apgalvot, ka pastāv iespējama
atšķirība starp 1999. gada 5. oktobra spriedumu un 2002. gada 18. aprīļa spriedumu, jo Atceltie noteikumi ir absolūti skaidri.
44     Otrkārt, runājot par Padomes pieļautās tiesību kļūdas iespējamo attaisnojamo raksturu, prasītāji uzsver, ka 1999. gada 5. oktobra
spriedumā aplūkotie noteikumi nav Atceltie noteikumi. Regulā Nr. 685/95, kas bija pirmā sprieduma priekšmets, nav ietverts
pilnīgs kvotu nodošanas sistēmas, kas izvērtēta otrās prasības ietvaros, regulējums, jo kvotu apmaiņas atzīšana par prettiesisku
nozīmē, ka Portugāles Republika bauda zvejas tiesības
ICES
VIII zonā. Šīs zvejas tiesības ieviesa tikai Atceltie noteikumi. Līdz ar to tiesa nav atšķirīgi interpretējusi līdzīgu noteikumu.
Kā norāda prasītāji, 1999. gada 5. oktobra sprieduma 51. un 52. punktā turpretim ir apstiprināts fakts, ka nodošana, kas neievēro
daļu vispārējo līdzsvaru, t.i., kvotas katrai zonai saskaņā ar relatīvas stabilitātes principu, nevar būt tiesiska. 2002. gada
18. aprīļa sprieduma 45. punktā Tiesa precīzi apstiprināja valstu kvotu ievērošanas obligāto raksturu, kas ir nosacījums kvotu
nodošanai starp dažādām zonām. Padomes atļauja nodot anšovu kvotas
ICES
VIII zonā no Portugāles Republikas Francijas Republikai, iepriekš nenosakot kopēju
TAC
attiecīgajām zonām, ir turklāt neattaisnojama kļūda, jo tā tika pieļauta, pārkāpjot Padomes pieņemtos tiesību aktus.
45     Visbeidzot, runājot par to, ka pārkāpums tika izdarīts apzināti, prasītāji uzskata, ka Padome pilnīgi ir apzinājusies faktu,
ka tā balstās uz tiesisku fikciju, lai atņemtu Spānijas Karalistei tās tiesības uz anšovu kvotu, kas atbilst 90 % no zvejas
iespējām
ICES
VIII zonā, jo, kā tas izriet no 2002. gada 18. aprīļa sprieduma 36. punkta un 1999. gada 5. oktobra sprieduma 25. punkta,
Padome pati atzīst, ka tā nevarēja tiesiski grozīt kvotu sadali, iepriekš nesaņemot Spānijas Karalistes atteikšanos no savas
anšovu kvotas, ne arī – tā kā tas nav noticis – pamatot ievērojamu
TAC
palielināšanu, kas proporcionāli atbilst desmitkārtīgām anšovu zvejas iespējām, ko tā piedāvāja atzīt Francijas Republikai
ICES
VIII zonā.
46     Tādējādi Padome, pieņemot attiecīgos prettiesiskos noteikumus, ir izdarījusi pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu.
47     Runājot par Komisijas argumentu, ka Tiesa 2002. gada 18. aprīļa spriedumā netika lēmusi par tiesiskās drošības un tiesiskās
paļāvības aizsardzības principu, prasītāji apgalvo, ka tiem ir tiesības izvirzīt visus juridiskos argumentus, kas tiem šķiet
piemēroti savu prasījumu atbalstam, neatkarīgi no tā, vai prasības atcelt tiesību aktu ietvaros Tiesa tos ir/nav pieņēmusi.
Prasītāji uzskata – tā kā prasība atcelt tiesību aktu ir neatkarīga no prasības par atbildību, vienīgā saikne, kas pastāv
starp Spānijas Karalistes celto prasību atcelt tiesību aktu un šo lietu, ir fakts, ka pirmās prasības ietvaros pieņemtais
nolēmums risināja jautājumu par to, vai Padomes rīcība ir bijusi prettiesiska, līdz ar to viens no kritērijiem, kas izvirzīts
Kopienas atbildības konstatēšanai, uzskatāms par izpildītu.
48     Runājot par Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru Padomes pieņemtās regulas, ar kurām nosaka
TAC
, tiek pieņemtas katru gadu un var pamatoti atšķirties no gada gadā un tādējādi tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības
aizsardzības principa pārkāpums nav noticis, prasītāji apgalvo, ka šīs prāvas priekšmets ir kvotu, kas piešķirtas dalībvalstīm,
sadale, tiklīdz ir bijis noteikts
TAC
, kuram
ICES
VIII zonā visos gadījumos un katram gadam, kurā tika atļauta prettiesiskā nodošana, jāatbilst attiecībai 90/10 starp Spānijas
Karalistei piešķirto kvotu un Francijas Republikai piešķirto kvotu, bet šajā gadījumā tā nenotika.
49     Otrkārt, runājot par tādu tiesību normu pārkāpumu, kuras piešķir tiesības indivīdiem, prasītāji vispirms norāda, ka relatīvas
stabilitātes princips, ko pārkāpusi Padome ar noteikumiem, kas tika atcelti ar 2002. gada 18. aprīļa spriedumu, ir augstāka
juridiskā spēka tiesību norma.
50     Pēc prasītāju domām, Pievienošanās akta 161. panta 1. punkta f) apakšpunktā ir ietverts viens no kopējās zivsaimniecības politikas
pamatprincipiem. Turklāt regulas, kuru noteikumi tika atcelti, ir Regulas Nr. 3760/92 un Nr. 685/95 ikgadējas piemērošanas
instrumenti. Līdz ar to, kaut arī runa ir par tā paša juridiskā spēka normām, minētajām regulām mērķa un satura ziņā jāievēro
principi, ko ieviesa Regula Nr. 3760/92 un Nr. 685/95, kas nosaka mērķus, kuri fiksēti primārajās tiesībās, jo īpaši EKL 33. pantā.
51     Šajā sakarā prasītāji precizē, ka Padomes minētā iespēja nodot zvejas tiesības izriet arī no relatīvas stabilitātes principa
īstenošanas. Jebkurā gadījumā jautājums šajā lietā ir par iepriekšēju kvotu piešķiršanu. Kā izriet no 2002. gada 18. aprīļa
sprieduma 47. punkta, zvejas iespēju apmaiņa nozīmē, ka šīs iespējas tika iepriekš piešķirtas saskaņā ar relatīvas stabilitātes
principu un ka tai ir nepieciešams attiecīgo dalībvalstu lūgums. Tiesa, atceļot noteikumus, kas tika tajā apstrīdēti, turklāt
atzina, ka relatīvas stabilitātes princips ir augstāka juridiskā spēka tiesību norma.
52     Prasītāji apgalvo, ka Pievienošanās akts, piešķirot Spānijas Karalistei 90 % no anšovu nozvejas
ICES
VIII zonā, relatīvas stabilitātes princips, kas piedāvā papildu garantijas attiecībā uz šīs daļas saglabāšanu, kā arī ierobežojumi,
ko noteikusi Padome Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta ii) apakšpunktā, proti, attiecīgās dalībvalsts lūguma esamība un
Regulas Nr. 685/95 IV pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunkta otrās daļas i) apakšpunktā ietvertā kopēja
TAC
noteikšana rada tiesības, kuras tie paši bauda, vai vismaz tiesisku paļāvību uz šādām tiesībām. Ja kvota, kas atbilst 90 %
no anšovu
TAC
strīdīgajai zonai, pienākas Spānijas Karalistei, šīs zivju sugas zvejas tiesību baudītāji šajā zonā ir uzņēmēji, kas veic
nozveju, šajā gadījumā – prasītāji un citi uzņēmumi, kuri ir tādu kuģu īpašnieki, ar kuriem ir atļauts zvejot.
53     Pirmkārt, šajā sakarā prasītāji atzīmē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 3760/92 preambulas divpadsmito un četrpadsmito apsvērumu
kvotu sadale tiek veikta atkarībā no tradicionālo zvejas darbību nozīmīguma, tādu reģionu īpašajām vajadzībām, kuru iedzīvotāji
ir īpaši atkarīgi no zvejas un ar to saistītas rūpniecības, kā arī atkarībā no krājumu pagaidu bioloģiskās situācijas, kas
parāda, ka uzņēmēju, kas ir tiesīgi darboties
ICES
VIII zonā, īpašā situācija, kā arī to tiesības ir ņemtas vērā, nosakot anšovu
TAC
minētajā zonā.
54     Prasītāji uzskata, ka tiesību vai tiesiskās paļāvības, kas izriet no relatīvas stabilitātes principa, atzīšana par labu prasītājiem
ir vienīgā interpretācija, kas atbilst normas
ratio legis
, proti, attiecīgo iedzīvotāju dzīves līmeņa saglabāšana un nevis valstu tiesiskā mantojuma “bagātināšana”, atzīstot to tiesības,
kuru saimnieciskā vērtība ir neapstrīdama, šajā gadījumā – tiesības uz zvejas iespējām. Tādējādi valsts ir tikai fiduciārs
tādu anšovu zvejas iespēju turētājs, kas piešķirtas kvotas veidā saskaņā ar relatīvas stabilitātes principu, kas paredzēts
Pievienošanās aktā, bet patiesie ekonomiskie ieguvēji no attiecīgajām zvejas iespējām ir tie Spānijas flotes anšovu zvejas
kuģi Gaskoņas līča ūdeņos, kas ir attiecīgi reģistrēti un kuriem ir atļauja veikt savu darbību šajos ūdeņos.
55     Runājot par Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa savā 2001. gada 6. decembra spriedumā lietā T‑196/99
Area Cova
u.c./Padome un Komisija (
Recueil
, II‑3597. lpp.) jau ir nospriedusi, ka relatīvas stabilitātes princips nevar piešķirt indivīdiem subjektīvas tiesības, kuru
pārkāpums dod tiesības uz atlīdzību, prasītāji norāda, ka Komisijas citētā frāze ir argumentācija
obiter dictum
, ko Pirmās instances tiesa ir izmantojusi kontekstā, kurā nebija runa par relatīvas stabilitātes principa piemērošanu. Šāds
atzinums neveido sprieduma
ratio decidendi
, un līdz ar to tajā ietverto apgalvojumu nekādā gadījumā nevar uzskatīt par judikatūru tādā nolūkā, kādā to izmanto Komisija.
56     Prasītāji turklāt atgādina, ka Pirmās instances tiesa ir nepārprotami noteikusi, ka ieinteresētās personas jebkurā gadījumā,
ciktāl tās uzskata, ka tās ir cietušas tādus zaudējumus, kas izriet tieši no Regulas Nr. 2742/1999 I D pielikuma devītās sadaļas,
var šo noteikumu apstrīdēt EKL 235. un 288. pantā paredzētās procedūras par ārpuslīgumiskās atbildības noteikšanu ietvaros
(2001. gada 19. septembra rīkojums, 85. punkts).
57     Tie apgalvo – pieņemot Komisijas apgalvojumu, tiktu pārkāpts tiesību uz efektīvu tiesas aizsardzību princips. Komisijas prettiesiskais
akts jebkurā gadījumā paliktu nesodīts tāpēc, ka zaudējumus, ko tas radījis, nevarētu atlīdzināt, jo valsts nevar pieprasīt
zaudējumu atlīdzību. Prasītājiem kuģu īpašniekiem tiktu atņemtas zvejas tiesības – vai vismaz tiesiskā paļāvība uz šādām tiesībām – ko
Kopienu tiesības tiem atzīst, un līdz ar to arī zivju lomi, kas tiktu nozvejoti šo tiesību īstenošanas rezultātā, ko tomēr
veica zvejas flote, kas bija ieguvēja no nodošanas. Visbeidzot, tiklīdz bija notikusi kvotu apmaiņa, zvejas iespēju efektīva
nodošana tika nesodīti īstenota, pārkāpjot Pievienošanās akta 161. panta 1. punkta f) apakšpunkta noteikumus.
58     Otrkārt, prasītāji atgādina, ka saskaņā ar EKL 33. pantu viens no kopējās lauksaimniecības politikas mērķiem ir panākt pietiekami
augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem, jo īpaši palielinot lauksaimniecībā nodarbināto personu ienākumus. Lai šo mērķi
sasniegtu, kvotu mērķis ir nodrošināt katrai dalībvalstij daļu no Kopienas
TAC
, pamatojoties uz iepriekš minētajiem kritērijiem. Prasītāji uzsver, ka tikai zvejas kuģi, kas kuģo zem dalībvalsts karoga
vai kas ir tajā reģistrēti, var izmantot kvotas, kas piešķirtas šai dalībvalstij (Tiesas 1989. gada 14. decembra spriedums
lietā C‑216/87
Jaderow
,
Recueil
, 4509. lpp., 16. punkts).
59     Treškārt, prasītāji uzsver, ka saskaņā ar Spānijas likumu Nr. 3/2001, no vienas puses, zvejas iespēju sadale starp kuģiem
var tikt konkrēti izteikta lomu apjomā un notikt, pamatojoties uz agrāk veiktām zvejas darbībām, un, no otras puses, zvejas
iespēju, ko noteikusi Eiropas Savienība vai starptautiskie līgumi, izlīdzināšanai vai samazināšanai proporcionāli jāietekmē
katrs kuģis saskaņā ar vienlīdzības principu, saglabājot katra uzņēmēja relatīvo stāvokli. No tā izriet, ka Spānijas Karalistei
piešķirtās anšovu kvotas samazināšana negatīvi ietekmē prasītāju iegūtās tiesības.
60     Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka pirmais nosacījums, lai saskaņā ar Kopienu tiesībām tiktu atzītas tiesības uz atlīdzību,
nav izpildīts, jo, no vienas puses, Padomes pārkāptās tiesību normas nav piešķīrušas tiesības indivīdiem un, no otras puses,
šie pārkāpumi nav pietiekami būtiski.

Pirmās instances tiesas vērtējums
61     Kā norādīts iepriekš 34. punktā, pirmais nosacījums, lai saskaņā ar Kopienu tiesībām tiktu atzītas tiesības uz atlīdzību,
attiecas uz tiesību normas pārkāpumu no attiecīgās Kopienas iestādes puses, šai normai jāpiešķir tiesības indivīdiem un tās
pārkāpumam jābūt pietiekami būtiskam.
62     Šādos apstākļos pēc tam jāpārbauda, vai Padome, rīkojoties, kā to pārmet [prasītāji], ir pārkāpusi tiesību normu un, ja tas
tā ir, vai šī norma piešķir tiesības indivīdiem, un vai tās pārkāpums ir pietiekami būtisks.
Par Padomei pārmestās rīcības prettiesiskumu
63     Vispirms ir precīzi jānosaka Padomes rīcība, kuras prettiesiskumu apgalvo prasītāji.
64     Ir skaidrs, ka ar šo prasību prasītāji vēlas saņemt atlīdzību par zaudējumiem, ko tiem radījuši Atceltie noteikumi, ar kuriem
Padome atļāva Portugāles Republikai laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam nozvejot daļu no savas anšovu kvotas
ICES
VIII zonas ūdeņos, uz ko attiecas Francijas Republikas suverenitāte vai jurisdikcija. Tieši šo zvejas atļauju, kas piešķirta
Portugāles Republikai
ICES
VIII zonā, Tiesa atzina par prettiesisku 2002. gada 18. aprīļa spriedumā.
65     Jāatgādina, ka Atceltie noteikumi īstenoja IV pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunkta otrās daļas i) apakšpunktu Regulā Nr. 685/95,
saskaņā ar kuru nolīguma par zvejas iespēju apmaiņu, kas, ja vien kāda no pusēm neiebilst, automātiski pagarināms laikposmā
no 1995. līdz 2002. gadam, ietvaros Portugāles Republika nodeva Francijas Republikai 80 % no savām zvejas iespējām
ICES
IX zonā, lai šis zivju daudzums tiktu nozvejots vienīgi ūdeņos, uz ko attiecas Francijas Republikas suverenitāte vai jurisdikcija
ICES
VIII zonā. Tā kā Portugāles Republikai tomēr nebija zvejas tiesību
ICES
VIII zonā, Atceltie noteikumi šādas tiesības radīja.
66     Jāuzsver – kaut arī ar 2002. gada 18. aprīļa spriedumu Tiesa atcēla atļauju, ko Padome bija devusi Portugāles Republikai,
nozvejot daļu no savas anšovu kvotas
ICES
VIII zonā, tā tomēr nelēma par to, vai Portugāles Republikas veiktā anšovu zvejas iespēju
ICES
VIII zonā nodošana Francijas Republikai bija tiesiska, jo šī nodošana tika apstiprināta tās 1999. gada 5. oktobra spriedumā.
67     Šajā spriedumā Tiesa noraidīja atcelšanas pamatus, ko izvirzīja Spānijas Karaliste pret noteikumu, kas paredzēja šo nodošanu,
proti, Regulas Nr. 685/95 IV pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunkta otrās daļas i) apakšpunktu. Šīs normas saderīgums ar Kopienu
tiesībām tādējādi tika galīgi atzīts 1999. gada 5. oktobra spriedumā, padarot šo jautājumu par
res judicata
(šajā sakarā skat. ģenerāladvokāta Albēra [
Alber
] secinājumus Tiesas 2002. gada 18. aprīļa spriedumam,
Recueil
, I‑3441. lpp., 47. un 79. punkts).
68     Tomēr ir jāizvērtē, vai Portugāles Republikai dotā prettiesiskā atļauja nozvejot daļu no savas anšovu kvotas
ICES
VIII zonā ir rīcība, kas var dot pamatu atlīdzībai. Šajā sakarā prasītāji apgalvo, ka Padomes rīcība, kas radīja tiem zaudējumus,
ir pārkāpusi relatīvas stabilitātes principu, Pievienošanās aktu, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu un ka
šī rīcība ir bijusi pilnvaru nepareiza izmantošana.
Par relatīvas stabilitātes principa pārkāpumu
69     Jāatgādina, ka ar 2002. gada 18. aprīļa spriedumu Tiesa nosprieda, ka, ar Atceltajiem noteikumiem atļaujot Portugāles Republikai
nozvejot daļu no savas anšovu kvotas
ICES
VIII zonā laikā no 1996. līdz 2001. gadam, Padome ir pārkāpusi relatīvas stabilitātes principu, jo Spānija nesaņēma 90 %
no zvejas iespējām, kas tai piešķirtas
ICES
VIII zonā.
Par citiem prasītāju apgalvotajiem pārkāpumiem
70     Prasītāji norāda, ka Padomei pārmestā rīcība pārkāpa ne tikai relatīvas stabilitātes principu, bet arī Pievienošanās aktu,
tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu, un ka šī rīcība bija pilnvaru nepareiza izmantošana.
71     Ir zināms, ka 2002. gada 18. aprīļa spriedumā Tiesa nav atzinusi, ka Padome būtu izdarījusi iepriekš minētos pārkāpumus un
nepareizi izmantojusi pilnvaras.
72     Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība atlīdzināt zaudējumus ir neatkarīga no prasības atcelt tiesību
aktu (Tiesas 1993. gada 21. jūnija rīkojums lietā C‑257/93
Van Parijs
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, I‑3335. lpp., 14. un 15. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 16. aprīļa spriedums lietā T‑20/94
Hartmann
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑595. lpp., 115. punkts), jo tiesību akta, kas radījis zaudējumus, atcelšana vai atzīšana par spēkā neesošu nav nepieciešama,
lai varētu celt prasību par zaudējumu atlīdzību.
73     Tiesību uz atlīdzību pastāvēšana saskaņā ar Kopienu tiesībām ir atkarīga no apgalvoto pārkāpumu rakstura, jo EKL 288. panta
otrās daļas piemērošana prasa, lai apgalvotais pārkāpums būtu pietiekami būtisks un pārkāptā tiesību norma piešķirtu tiesības
indivīdiem.
74     Līdz ar to ir jāizvērtē, vai Padomei pārmestā rīcība pārkāpa ne tikai relatīvas stabilitātes principu, bet arī Pievienošanās
aktu, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu, un vai šī rīcība bija pilnvaru nepareiza izmantošana.
75     Pirmkārt, ir jāatzīst, ka Pievienošanās akta pārkāpums ir pierādīts, jo, atļaujot Portugāles Republikai nozvejot daļu no savas
anšovu kvotas
ICES
VIII zonā, Padome, kā to atzinusi Tiesa 2002. gada 18. aprīļa sprieduma 42. punktā, atņēma Spānijas Karalistei 90 % no anšovu
TAC
zvejas iespējām
ICES
VIII zonā, kas tai piešķirtas. 90 % no anšovu
TAC
zvejas iespējām šajā zonā piešķiršana Spānijas Karalistei ir paredzēta Pievienošanās akta 161. panta 1. punkta f) apakšpunktā.
76     Otrkārt, runājot par tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principiem, Pirmās instances tiesa atzīst, ka to pārkāpums
nav ticis pierādīts. Prasītāju apgalvojums ir balstīts uz premisu, saskaņā ar kuru Padome jebkurā gadījumā nevar likumīgi
atļaut Portugāles Republikai zvejot anšovus
ICES
VIII zonā. Taču šī premisa ir kļūdaina. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa 2002. gada 18. aprīļa spriedumā atzina:
“44      Apstrīdētos noteikumus nevar pamatot ar Regulas Nr. 685/95 11. panta 1. punktu, skatot kopsakarā ar IV pielikuma 1. punkta
1.1. apakšpunkta otrās daļas i) apakšpunktu, jo šī pēdēja norma paredz, ka, tiklīdz ir noteikts kopējais anšovu
TAC

ICES
VIII un IX zonām, 80 % no Portugāles zvejas iespējām ik gadu nodod Francijai; šis daudzums jānozvejo vienīgi ūdeņos, uz ko
attiecas Francijas suverenitāte vai jurisdikcija.
45      [1999. gada 5. oktobra sprieduma] 51. un 52. punktā ietvertais konstatējums, ka Portugāles Republikas zvejas iespēju nodošana
Francijas Republikai tika veikta kopējā
TAC
, kas attiecas uz
ICES
VIII un IX zonu, ietvaros, izrādās nepareizs. Lai tiktu izpildīts nosacījums par kopējā anšovu
TAC
noteikšanu
ICES
VIII un IX zonai, kuram Regulas Nr. 685/95 IV pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunkta otrās daļas i) apakšpunkts pakļauj zvejas
iespēju apmaiņu starp Portugāles Republiku un Francijas Republiku, Padomei būtu jānosaka vienots anšovu
TAC

ICES
VIII, IX un X zonai un
CECAF
apgabalam 34.1.1, ko tā nav izdarījusi, kā tā atzīst savos rakstveida apsvērumos. Iespējamā divu dažādu
TAC
kopējā pārvaldība, ko apgalvo Padome, nevar izpildīt šo nosacījumu. Turklāt šajā lietā netiek apstrīdēts, ka divi
TAC
attiecas uz diviem bioloģiski dažādiem krājumiem.
[..]
47      Apstrīdētos noteikumus nevar pamatot arī ar 8. panta 4. punkta ii) apakšpunktu un 9. panta 1. punktu Regulā Nr. 3760/92, kura
paredz nolīgumu par kvotu apmaiņu noslēgšanu. 8. panta 4. punkta ii) apakšpunkts skaidri nosaka, ka tieši skarto dalībvalstu
lūgums ir nepieciešams, lai varētu ņemt vērā šādu Padomes veikto apmaiņu. Šajā gadījumā Spānijas Karaliste, kas tomēr ir tieši
skarta, jo kvotu apmaiņas rezultātā palielinājās anšovu zvejas iespējas
ICES
VIII zonā, šādu lūgumu neizteica. Attiecībā uz 9. panta 1. punktu ir jāatzīst, ka šajā pantā paredzētā zvejas iespēju apmaiņa
nozīmē, ka šīs iespējas ir iepriekš piešķirtas atbilstoši relatīvas stabilitātes principam. Taču tā nenotika attiecībā uz
1996.–2001. gadu, kā tas izriet no šī sprieduma 42. punkta.”
77     No tā izriet, ka Padome principā bija tiesīga saskaņā ar Regulas Nr. 685/95 IV pielikuma 1. punkta 1.1. apakšpunkta otrās
daļas i) apakšpunktu un Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta ii) apakšpunktu atļaut Portugāles Republikai zvejot anšovus
ICES
VIII zonā, jo
ICES
VIII zonai un
ICES
IX zonai tika noteikts kopējais anšovu
TAC
, kā arī visas tieši skartās dalībvalstis par to bija izteikušas lūgumu.
78     Līdz ar to prasītāji nevar apgalvot, ka Atceltie noteikumi pārkāpa tiesiskās drošības principu, jo piemērojamie tiesību akti
principā deva Padomei tiesības tos pieņemt. Šī paša iemesla dēļ prasītājiem nebija pamata tiesiski paļauties uz to, ka tiks
saglabāta esošā situācija, jo Padome to var grozīt, pamatojoties uz savām vērtēšanas pilnvarām, un jo īpaši tādā jomā kā kopējā
lauksaimniecības politika, kuras ietvaros iestādēm ir plašas vērtēšanas pilnvaras (šajā sakarā skat. spriedumu lietā
Area Cova
u.c./Padome un Komisija, 122. punkts,
supra
55. punkts).
79     Visbeidzot, runājot par apgalvoto pilnvaru nepareizu izmantošanu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiesību akts nav
spēkā pilnvaru nepareizas izmantošanas gadījumā tikai tad, ja, pamatojoties uz objektīviem, atbilstošiem un saskaņotiem pierādījumiem,
izrādās, ka tas tika pieņemts ar vienīgo vai vismaz galveno nolūku – sasniegt mērķus, kas ir pretēji atbildētājas iestādes
noteiktajiem mērķiem, vai izvairīties no Līgumā īpaši paredzētas procedūras (spriedums lietā
Rica Foods
un
Free Trade Foods
/Komisija, 200. punkts,
supra
34. punkts).
80     Šajā gadījumā jāatzīst, ka prasītāji nesniedz nekādus pierādījumus, kas pierādītu, ka Atceltie noteikumi nav pieņemti nolūkā
“nodrošināt labāku anšovu zvejas iespēju izmantošanu”, kā to paredz Regulas Nr. 746/95 preambulas ceturtais apsvērums.
81     No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka Padomei pārmestā rīcība ir prettiesiska, jo tā pārkāpj relatīvas stabilitātes principu
un Pievienošanās aktu.
82     Šajos apstākļos ir jāizvērtē, vai Padomes pārkāptās tiesību normas piešķir tiesības indivīdiem un – vajadzības gadījumā –
vai šie pārkāpumi ir pietiekami būtiski.
Par tiesību normas, kas piešķir tiesības indivīdiem, esamību
83     Saskaņā ar judikatūru, lai tiktu atzīta Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, pārmestajam prettiesiskumam jāattiecas uz tiesību
normas, kas piešķir tiesības indivīdiem, pārkāpumu (spriedums lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija, 42. punkts,
supra
34. punkts, un spriedums lietā Komisija/
Camar
un
Tico
, 53. punkts,
supra
34. punkts).
84     Tādējādi jānovērtē, ciktāl relatīvas stabilitātes principu un Pievienošanās akta 161. panta 1. punkta f) apakšpunktu var uzskatīt
par tādiem, kas piešķir tiesības indivīdiem.
85     Šajā sakarā vispirms jāatzīmē, ka pretēji Padomes apgalvojumam ir mazsvarīgi, vai pārkāptā norma ir vai nav augstāka juridiskā
spēka tiesību norma (šajā sakarā skat. spriedumu
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija, 41., 42. un 62. punkts,
supra
34. punkts). Lietas dalībnieku šajā jautājumā izvirzītie argumenti līdz ar to ir neefektīvi.
86     Jānorāda, ka judikatūrā ir atzīts, ka tiesību norma piešķir tiesības indivīdiem, ja pārkāpums attiecas uz noteikumu, kas rada
tiesības, kuras jāaizsargā valstu tiesām, jo šim noteikumam ir tieša iedarbība (Tiesas 1996. gada 5. marta spriedums apvienotajās
lietās C‑46/93 un C‑48/93
Brasserie du pêcheur
un
Factortame
,
Recueil
, I‑1029. lpp., 54. punkts), kas rada priekšrocību, ko var uzskatīt par iegūtām tiesībām (šajā sakarā skat. Pirmās instances
tiesas 1998. gada 29. janvāra spriedumu lietā T‑113/96
Dubois et Fils
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑125. lpp., 63. – 65. punkts), kuras uzdevums ir aizsargāt indivīdu intereses (Tiesas 1978. gada 25. maija spriedums apvienotajās
lietās 83/76 un 94/76, 4/77, 15/77 un 40/77
HNL
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, 1209. lpp., 5. punkts) vai kas par labu indivīdiem piešķir tiesības, kuru saturs ir pietiekami skaidri nosakāms (Tiesas
1996. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑178/94, C‑179/94, C‑188/94 – C‑190/94
Dillenkofer
u.c.,
Recueil
, I‑4845. lpp., 22. punkts).
87     Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 3760/92 8. panta 4. punkta i) un ii) apakšpunktu Padome sadala zvejas iespējas starp
dalībvalstīm, nodrošinot katras dalībvalsts zvejas darbību relatīvu stabilitāti katram attiecīgajam krājumam. Saskaņā ar šo
principu Pievienošanās akta 161. panta 1. punkta f) apakšpunkts piešķīra Spānijas Karalistei 90 % daļu no anšovu
TAC
ICES
VIII zonā, atlikušos 10 % piešķirot Francijai. Padome šo sadali pārkāpa, pieņemot Atceltos noteikumus, jo to rezultātā Spānijas
Karaliste nesaņēma 90 % no anšovu zvejas iespējām minētajā zonā.
88     Šajā sakarā jāuzsver, ka spriedumā lietā
Area Cova
u.c./Padome un Komisija (152. punkts (
supra
55. punkts)) Pirmās instances tiesa jau atzina – tā kā relatīvas stabilitātes princips attiecas tikai uz attiecībām starp
dalībvalstīm, tas nevar piešķirt indivīdiem subjektīvas tiesības, kuru pārkāpums dotu tiesības uz atlīdzību saskaņā ar EKL
288. panta otro daļu.
89     Relatīvas stabilitātes princips atspoguļo kritēriju Kopienas zvejas iespēju sadalei starp dalībvalstīm tām piešķirto kvotu
veidā. Kā atzinusi Tiesa (Tiesas 1992. gada 13. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑63/90 un C‑67/90 Portugāle un Spānija/Padome,
Recueil
, I‑5073. lpp., 28. punkts), relatīvas stabilitātes princips tātad nepiešķir zvejniekiem nekādas garantijas attiecībā uz noteikta
daudzuma zivju nozveju, jo relatīvas stabilitātes prasība jāsaprot tādējādi, ka tā nozīmē tikai tiesību uz noteiktu procentuālu
daļu saglabāšanu katrai dalībvalstij šīs sadales ietvaros.
90     Turklāt jāuzsver arī tas, ka saskaņā ar Regulas Nr. 3760/92 9. panta 1. punktu dalībvalstis var pilnībā vai daļēji savstarpēji
apmainīties ar zvejas iespējām, kas tām piešķirtas, kā to parāda šīs lietas fakti. Procedūra, kas jāievēro šādas apmaiņas
veikšanai, nesniedz nekādas norādes, kas ļautu secināt, ka pastāv tiesības, kuras bauda tās dalībvalsts zvejnieki, kas veikusi
nodošanu.
91     Kā 2001. gada 19. septembra rīkojuma 54. punktā norādījusi Pirmās instances tiesa, Pievienošanās akta 161. panta 1. punkta
f) apakšpunkts paredz tikai anšovu kvotu sadali
ICES
VIII zonā un nesatur nekādu atsauci uz divu valstu, kas var zvejot šajā zonā, anšovu zvejnieku situāciju, ne,
a fortiori
, uz Padomes pienākumu ņemt vērā šo zvejnieku īpašo situāciju, kad tā atļauj nodot anšovu kvotu no blakusesošas zonas šai
zonai.
92     Tādējādi 90 % daļas no anšovu
TAC
ICES
VIII zonā piešķiršana Spānijas Karalistei saskaņā ar relatīvas stabilitātes principu pati par sevi nepiešķir Spānijas zvejniekiem
nekādas tiesības zvejot anšovus šajā zonā, jo iespējamās zvejas iespējas izriet vienīgi no valsts tiesību aktiem, kuri paredz
anšovu zvejas
ICES
VIII zonā nosacījumus.
93     Šajos apstākļos ir jāatzīst, ka relatīvas stabilitātes princips un Pievienošanās akta 161. panta 1. punkta f) apakšpunkts
pietiekami precīzi identificē valstis kā zvejas tiesību subjektus un nosaka šo tiesību saturu; tātad šīs tiesību normas nepiešķir
tiesības indivīdiem iepriekš minētās judikatūras izpratnē.
94     Patiešām, kā norāda prasītāji, saskaņā ar Regulas Nr. 3760/92 preambulas trīspadsmito apsvērumu šajā regulā paredzētajai relatīvajai
stabilitātei jāņem vērā to reģionu sevišķās vajadzības, kuru iedzīvotāji ir īpaši atkarīgi no zvejas un ar to saistītām darbībām.
Kā atzinusi Tiesa, no tā izriet, ka zvejas kvotu mērķis ir nodrošināt katrai dalībvalstij daļu no Kopienas
TAC
, kas būtībā noteikta, pamatojoties uz nozveju, no kuras ieguvēji pirms kvotu sistēmas izveides bija šīs dalībvalsts tradicionālās
zvejas darbības, no zvejas atkarīgie vietējie iedzīvotāji un ar to saistītā rūpniecība (Tiesas 1998. gada 19. februāra spriedums
lietā C‑4/96
NIFPO
un
Northern Ireland Fishermen’s Federation
,
Recueil
, I‑681. lpp., 47. punkts; attiecībā uz Regulu Nr. 170/83 skat. arī Tiesas 1989. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑3/87
Agegate
,
Recueil
, 4459. lpp., 24. punkts, un spriedumu lietā
Jaderow
, 23. punkts,
supra
58. punkts).
95     Tiesa līdz ar to uzskata, ka Padomei, sadalot zvejas iespējas starp dalībvalstīm, ir pienākums attiecībā uz katru konkrēto
krājumu saskaņot intereses, ko pārstāv katra dalībvalsts, jo īpaši attiecībā uz tās tradicionālajām zvejas darbībām un – vajadzības
gadījumā – tās iedzīvotājiem, kā arī vietējo rūpniecību, kas ir atkarīga no zvejas (spriedums lietā
NIFPO
un
Northern Ireland Fishermen’s Federation
, 48. punkts,
supra
94. punkts).
96     Tomēr jāatzīmē, ka sprieduma lietā
Area Cova
u.c./Padome un Komisija 153. punktā (
supra
55. punkts) Pirmās instances tiesa tāpat ir atzinusi, ka zvejas tradicionālās tiesības tiek iegūtas par labu valstīm, izslēdzot
individuālos kuģu īpašniekus, līdz ar to tie nevar atsaukties uz subjektīvām tiesībām, kuru pārkāpums tiem dotu tiesības uz
atlīdzību, pamatojoties uz EKL 288. panta otro daļu.
97     Tādējādi relatīvas stabilitātes princips un Pievienošanās akta 161. panta 1. punkta f) apakšpunkts nepiešķir tiesības indivīdiem
minētās judikatūras izpratnē. Līdz ar to ir jāsecina, ka pirmais nosacījums, lai saskaņā ar Kopienu tiesībām tiktu atzītas
tiesības uz atlīdzību, šajā gadījumā nav izpildīts; izvērtēt, vai Padomes pieļautais šo normu pārkāpums ir pietiekami būtisks,
nav nepieciešams.
2.
Par apgalvotajiem zaudējumiem

Lietas dalībnieku argumenti
98     Prasītāji norāda, ka Padomei pārmestais prettiesiskums tiem ir radījis četru veidu zaudējumus.
99     Pirmkārt, prasītāji atzīmē, ka Atcelto noteikumu tūlītējas sekas bija tādas, ka Spānijas flotei Gaskoņas līcī tika atņemtas
tiesības nozvejot 90 % no lomiem “jaunajā
TAC
”, kas aprēķināts, pieskaitot katram periodam
ICES
VIII zonā formāli apstiprināto
TAC
un papildu anšovu tonnas, kas piešķirtas Francijas flotei
ICES
VIII zonā pēc Portugāles kvotas
ICES
IX zonā nodošanas, ko atļāva Padome.
ICES
VIII zonā nozvejotie anšovi ir vienīgā atšķirīgas pārvaldības vienība. Tātad visi lomi, ko jūrā nozvejojusi zvejas vienība
(kuģis), tiek atskaitīti no
ICES
VIII zonas
TAC
un vairāk nav pieejami citām flotes, kurai atļauts tur zvejot, zvejas vienībām.
100   Pēc prasītāju domām, šis zaudējums ir īsts un noteikts. Tā kā 90 % no
ICES
VIII zonas anšovu
TAC
, ko katru gadu nosaka Padome, pienācās Spānijas flotei un kvotu nodošana starp zonām bija prettiesiska,
TAC
palielināšana, neņemot vērā relatīvas stabilitātes principu, nepārprotami liktu secināt, ka laikposmā, kad šis
TAC
de facto
palielinājums bija spēkā, Spānijas flotei un tātad arī prasītājiem tika atņemta daļa no zvejas tiesībām, kas tiem piešķirtas
saskaņā ar
TAC
, kas šajos gados patiesībā bija spēkā un ko varēja aprēķināt, pieskaitot regulās noteiktajam anšovu
TAC
, proti 33 000 tonnām gadā, daudzumu, kas atbilst atļautajai nodošanai, proti 5 008 tonnas 1996., 1997., 1998. un 1999. gadā,
3 000 tonnas 2000. gadā un 4 176 tonnas 2001. gadā. Šis zaudējums tika nodarīts tieši prasītājiem, jo tie bija ieguvēji no
zvejas tiesībām, pamatojoties uz kvotām.
101   Prasītāji tik tiešām atzīst – lai tiktu nodarīti zaudējumi, anšoviem bija jābūt zvejotiem un iespējams, ka Spānijas flote
nebūtu nozvejojusi visu kvotu, kas piešķirta Spānijas Karalistei, pat bez nodošanas. Tomēr situācija ir tāda, ka nodošana
notika un anšovus zvejoja nevis Spānijas flote, bet gan Francijas flote, turklāt pārsniedzot Francijas Republikai piešķirto
kvotu.
102   Pamatojoties uz prasītāju zaudējumu ekonomisko novērtējumu, ko veica
Instituto Tecnológico Pesquero y Alimentario
(Zvejas un pārtikas tehnoloģiskais institūts) (turpmāk tekstā – “
AZTI
ziņojums”) un kas ir pievienots prasības pieteikumam, prasītāji uzskata, ka prettiesiskā kvotu nodošana radīja vidēji 4 500
tonnu, kas nozvejojamas
ICES
VIII zonā, pieaugumu gadā, kas tika aprēķināts, atskaitot no Francijas flotes kopējā nozvejoto lomu daudzuma
TAC
kvotu, kas tai pienāktos, ja nenotiktu par prettiesisku atzītā nodošana. Prasītāji novērtē Francijas flotes virsnormas lomu
kopējo vērtību, salīdzinot ar kvotu, kas tai pienāktos, ja nebūtu notikusi nodošana laikā no 1996. līdz 2001. gadam, 51 722 830
eiro apmērā.
103   Prasītāji šajā sakarā precizē, ka to prasība tādējādi neattiecas uz Francijas flotes virsnormas zvejas iespējām, bet gan uz
virsnormas lomiem, salīdzinot ar zvejas iespējām, kas likumīgi pienākas šai flotei. Līdz ar to ciestie zaudējumi nevar būt
atkarīgi, kā apgalvo Padome, no fakta, vai Spānijas flote nozvejo anšovu daudzumu, kas ir tuvs regulās noteiktajam lomu limitam,
bet gan no neapstrīdama fakta, proti – virsnormas lomiem, ko nozvejoja Francijas flote prettiesiskas kvotu nodošanas dēļ.
104   Otrkārt, prasītāji uzskata, ka Padomes pieļautais prettiesiskums tiem ir radījis papildu zaudējumu, jo tas izraisīja tirgus
nosacījumu izmaiņas Basku zemes autonomajā kopienā attiecīgajā laikposmā, samazinoties gan pieprasījumam, gan cenām. Pamatojoties
uz
AZTI
ziņojumu, prasītāji šajā sakarā savus kopējos zaudējumus laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam novērtē 3 953 989 eiro apmērā.
105   Treškārt, prasītāji uzskata, ka Padomei pārmestais prettiesiskums ir vājinājis Spānijas flotes konkurētspējas stāvokli, stiprinot
Francijas flotes stāvokli, jo Francija bija spējīga atbalstīt savu floti, kas darbojas attiecīgajā zvejas nozarē, lielā mērā
pateicoties zvejas iespēju nodošanai, ko atcēla Tiesa. Prasītāji šajā sakarā balstās uz trīs piemērotiem parametriem, kas
ļauj novērtēt Francijas flotes darbību: zvejas kuģu skaita pieaugumu un pielietotās prakses attīstību, kopējo lomu apjomu
un zvejas intensitātes netiešiem ierobežojumiem, kas izriet no
ICES
VIII zonas anšovu
TAC
Francijas kvotas priekšlaicīgas izsmelšanas. Tomēr no tā izriet, ka Gaskoņas līča Spānijas flotes dzīvotspēja sakarā ar kopējo
resursu pārlieku intensīvo izmantošanu Biskajas līča apgabalā un no tās izrietošo
ICES
VIII zonas anšovu krājuma samazināšanos tika smagi apdraudēta vidējā termiņā un ilgtermiņā. Tas rada gan efektīvu zvejas
iespēju samazināšanos flotei, neatkarīgi no noteiktā
TAC
, gan Kopienas anšovu
TAC
samazināšanās būtisku risku šai zivsaimniecības nozarei.
106   Ceturtkārt, prasītāji apgalvo, ka zvejas iespēju
ICES
VIII zonā nodošana par labu Francijas flotei ir viens no galvenajiem resursu pārlieku intensīvās izmantošanas iemesliem,
jo tā ļauj šai flotei zvejot praktiski visa gada garumā. Lai to pierādītu, prasītāji atzīmē, ka Spānijas flote nebija spējīga
izsmelt savu anšovu
TAC
kvotu pēdējo gadu laikā sakarā ar Francijas flotes veikto šī krājuma virsnormas nozveju. Īstus un noteiktus zaudējumus, kas
nodarīti Spānijas flotei sakarā ar to, ka Francijas flote pārlieku intensīvi izmantoja resursus, konkretizē tas, ka līdz pat
šim brīdim nav bijis iespējams nozvejot nozīmīgākus lomus. Nākotnē būs mazākas efektīvas zvejas iespējas, jo anšovu krājums
samazinās, ietekmējot Spānijas flotes ekonomisko dzīvotspēju vidējā termiņā un ilgtermiņā.
107   Kā norāda prasītāji, Spānijas flotes konkurētspējas stāvokļa pavājināšanās un resursu pārlieku intensīva izmantošana ir īsti
un noteikti zaudējumi, neskatoties uz faktu, ka to precīza aprēķināšana jāveic vēlāk un atsevišķi.
108   Runājot par Padomes kritiku par
AZTI
ziņojumā izmantoto metodi, prasītāji norāda, no vienas puses, ka
lucrum cessans
vai
damnum emergens
novērtēšana vienmēr ietver to labumu iepriekšēju vērtējumu, kurus varētu gūt, ja notikums, kurš radījis zaudējumus, nebūtu
noticis, un, no otras puses, ka
AZTI
ziņojumā ir izmantota metode, ko ekonomisti atzīst par zinātniski visnoderīgāko, lai katram Spānijas flotes kuģim, kas pieder
kādam no prasītājiem, piešķirtu tā daļu no kopējiem zaudējumiem. Ja Padome vēlas apstrīdēt šīs metodes kvalitāti vai zinātnisko
precizitāti, tai šajā sakarā ir jāsniedz pamatojums.
109   Padome uzskata, ka prasītāji nav pierādījuši, ka tie ir cietuši jebkādus zaudējumus.

Pirmās instances tiesas vērtējums
110   Saskaņā ar judikatūru, lai atzītu Kopienas ārpuslīgumisko atbildību atbilstoši EKL 288. panta otrajai daļai, cietušajai personai
ir jāpierāda, ka apgalvotie zaudējumi ir īsti. Šiem zaudējumiem ir jābūt īstiem un noteiktiem (Tiesas 1982. gada 27. janvāra
spriedums apvienotajās lietās 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 un 5/81
Birra Wührer
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, 85. lpp., 9. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 2. jūlija spriedums lietā T‑99/98
Hameico Stuttgart
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, II‑2195. lpp., 67. punkts), kā arī novērtējamiem (Pirmās instances tiesas 1996. gada 16. janvāra spriedums lietā T‑108/94
Candiotte
/Padome,
Recueil
, II‑87. lpp., 54. punkts). Turpretim zaudējumi, kas ir pilnībā hipotētiski un nenoteikti, nedod tiesības uz atlīdzību (šajā
sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑267/94
Oleifici Italiani
/Komisija,
Recueil
, II‑1239. lpp., 73. punkts).
111   Prasītājiem ir pienākums sniegt Kopienu tiesai pierādījumus, lai pierādītu savu zaudējumu esamību un apmēru (Pirmās instances
tiesas 1996. gada 9. janvāra spriedums lietā T‑575/93
Koelman
/Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 97. punkts, un 1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑184/95
Dorsch Consult
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑667. lpp., 60. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 1976. gada 21. maija spriedumu lietā 26/74
Roquette Frères
/Komisija,
Recueil
, 677. lpp., 22.–24. punkts).
112   Tādējādi ir jāizvērtē, vai prasītāji ir pierādījuši to, ka cietuši īstus un noteiktus zaudējumus.
113   Pirmkārt, prasītāji apgalvo, ka cietuši zaudējumus tādēļ, ka tiem atņemtas tiesības nozvejot 90 % no lomiem atbilstoši “jaunajam
TAC
”, kas aprēķināts, pieskaitot nodoto kvotu
ICES
VIII zonai noteiktajam
TAC
. Savā prasības pieteikumā prasītāji novērtē, ka to zaudējumi šajā sakarā atbilst virsnormas lomu, ko nozvejoja Francijas
flote, vērtībai, salīdzinot ar tās likumīgo kvotu.
114   Jāatgādina, ka 2002. gada 18. aprīļa sprieduma 42. punktā Tiesa ir atzinusi, ka sakarā ar to, ka Portugāles Republikai tika
dota atļauja nozvejot daļu no savas anšovu kvotas
ICES
VIII zonā, Spānijas Karaliste, lai gan tai tika piešķirti 90 % no šai zonai noteiktā anšovu
TAC
, tomēr nesaņēma – pretrunā relatīvas stabilitātes principam – 90 % no anšovu zvejas iespējām šajā zonā. Portugāles Republikai
dotā atļauja nozvejot daļu no savas anšovu kvotas
ICES
VIII zonā palielināja anšovu zvejas iespējas minētajā zonā, bet Spānijas Karaliste nevarēja izmantot 90 % no šīs papildu
anšovu kvotas.
115   Turklāt tāpat ir skaidrs, ka anšovu zvejas iespēju
ICES
VIII zonā palielināšana laikā no 1996. līdz 2001. gadam Francijas Republikai sakarā ar to, ka Portugāles Republika nodeva
savu kvotu šajā zonā saskaņā ar Regulas Nr. 685/95 IV pielikumu, ļāva veikt lielāku anšovu nozveju šajā zonā.
116   Tomēr pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, neviens no iepriekš minētajiem faktiem nepierāda, ka tie cietuši īstus un noteiktus
zaudējumus.
117   Jāatgādina, kā Tiesa jau atzinusi, ka relatīvas stabilitātes princips nozīmē tikai to, ka tiek saglabāta noteikta pieejamo
lomu apmēra, kas var mainīties, procentuāla daļa katram no attiecīgajiem krājumiem; tas nenozīmē noteikta lomu daudzuma garantēšanu
(Tiesas 1987. gada 16. jūnija spriedums lietā 46/86
Romkes
,
Recueil
, 2671. lpp., 17. punkts).
118   Līdz ar to
ICES
VIII zonai noteiktā
TAC
90 % kvota, kas piešķirta Spānijas Karalistei, ir tikai teorētisks maksimālās nozvejas apmērs, ko Spānijas flote nekādā gadījumā
nedrīkst pārkāpt. Tomēr minētā kvota nekādā ziņā nenozīmē, ka Spānijas flote pilnīgi noteikti nozvejos 90 % no anšovu
TAC
ICES
VIII zonā. Šajā sakarā jāatzīmē – lai gan lietas dalībniekiem ir atšķirīgi uzskati par to, vai Spānijas valsts iestādēm bija
rīcības brīvība piešķirt zvejas tiesības, toties ir skaidrs, ka zvejnieki, kas darbojas
ICES
VIII zonā, nesaņem individuālo kvotu, ko piešķir Spānijas iestādes saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
119   Šajos apstākļos viens pats fakts, ka prasītāji nav saņēmuši 90 % no anšovu zvejas iespējām
ICES
VIII zonā, norāda tikai uz teorētiskiem un hipotētiskiem zaudējumiem, kuru īstums ir atkarīgs no Spānijas flotes reāli veiktās
nozvejas. Turklāt prasītāji to nepārprotami atzīst, savā replikas rakstā norādot, ka “Spānijas flote, iespējams, nebūtu nozvejojusi
savu kvotu pilnībā, ja nodošana nebūtu notikusi”.
120   Fakts, ka Francijas flote veica virsnormas nozveju, salīdzinot ar tās sākotnējo kvotu pirms nodošanas, kā tāds nekādā ziņā
nepierāda, ka Spānijas flote ir cietusi zaudējumus sakarā ar mazāku nozveju. Tā kā piešķirtā anšovu
TAC
daļa ir teorētiska maksimālā robeža, viens pats fakts, ka Francijas flote nozvejoja vairāk, nepierāda – pretēji tam, ko apgalvo
prasītāji – ka Spānijas flote nozvejoja mazāk vai tika kavēta nozvejot vairāk.
121   Tādējādi fakti, kas minēti prasības pieteikumā, nepierāda īstu un noteiktu zaudējumu esamību.
122   Jebkurā gadījumā Francijas virsnormas lomu vērtība, kas novērtēta 51 722 830 eiro apmērā, nevar pierādīt prasītāju ciesto
zaudējumu apmēru. Starp lomu, ko nozvejoja visa Francijas zvejas flote, apmēru un lomu, ko būtu varējuši nozvejot prasītāji,
apmēru nepastāv nekāda saistība.
123   Tā kā prasītāju apgalvotie zaudējumi balstās vienīgi uz faktu, ka Francijas flote veica virsnormas nozveju, salīdzinot ar
savu likumīgo kvotu, prasītāju izvirzītie argumenti ir jānoraida.
124   Pēc tam jāatzīmē, ka prasītāju apgalvotie hipotētiskie zaudējumi būtu īsti un noteikti, ja izrādītos, ka Francijas flotes
veiktā anšovu nozveja
ICES
VIII zonā, pamatojoties uz papildu kvotu, kas piešķirta Portugāles Republikai minētajā zonā, ierobežotu efektīvas iespējas
Spānijas flotei, kas darbojas šajā zonā, zvejot anšovus, kavējot veikt papildu nozveju 90 % zvejas iespēju
ICES
VIII zonā ietvaros, ņemot vērā kvotu, saskaņā ar kuru Portugāles Republikai tika atļauts zvejot šajā zonā.
125   Šajā sakarā tomēr jāatzīst – kaut gan prasītāji uzsvēra virsnormas nozvejas, ko veica Francijas flote, apmērus, salīdzinot
ar kvotu, kas tai likumīgi pienācās
ICES
VIII zonā, tie tomēr nekad nav centušies aprēķināt papildu nozvejas, ko tie būtu varējuši veikt, ja nebūtu Atcelto noteikumu,
apmēru.
126   Turklāt jānorāda, ka netika apstrīdēts fakts, ka laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam Spānijas Karaliste nekad nav izsmēlusi
savu kvotu, kas atbilst 90 % no sākotnēji
ICES
VIII zonai noteiktā
TAC
un kas katrā attiecīgajā gadā veidoja 29 700 tonnas anšovu.
127   Tā kā Spānijas flote nevienā no attiecīgajiem gadiem nav izsmēlusi savu anšovu kvotu
ICES
VIII zonā, fakts, ka Francijas flote ir pārsniegusi kvotu, kas tai likumīgi piešķirta, nav piemērots, lai pierādītu, ka Spānijas
flote ir cietusi zaudējumus, jo jebkurā gadījumā šai flotei bija iespēja
ICES
VIII zonā nozvejot vairāk anšovu šai zonai noteiktā
TAC
ietvaros.
128   Jāatzīmē, ka prasītāji turklāt nav apgalvojuši, ka Spānijas flote pati ierobežoja savu nozveju, lai to sadalītu visa gada
garumā, nepārsniedzot 29 700 tonnu kvotu, un ka tādējādi – ja minētā flote būtu informēta par to, ka tās rīcībā ir papildu
anšovu kvota, tā zvejotu vairāk.
129   Tā kā šajā gadījumā zvejas iespēju neizmantotā daļa vienmēr pārsniedza 25 % no kvotas, sasniedzot pat vairāk nekā 50 % laikā
no 1996. līdz 1998. gadam, nevar apgalvot, ka Spānijas flote ir piemērojusi jebkādus ierobežojumus savām anšovu zvejas darbībām.
130   Jebkurā gadījumā – pat ja Francijas flotes veiktā virsnormas nozveja
ICES
VIII zonā varētu pierādīt, ka Spānijas flotes zvejas iespējas bijušas ierobežotas, ir jāatzīst, ka šajā lietā prasītāji nevar
atsaukties uz īstiem un noteiktiem zaudējumiem šajā sakarā. Spānijas flotes neizmantotās zvejas iespējas saskaņā ar kvotu,
kas piešķirta Spānijas Karalistei laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam, vienmēr ir pārsniegušas Francijas flotes veiktās virsnormas
nozvejas apmērus minētajā zonā šajā laikposmā, kā to norāda prasītāji.
131   Tādējādi, pat ja Francijas veiktā nozveja nelabvēlīgi ietekmēja Spānijas nozveju, šķiet, ka prasītajiem vēl bija neizmantotas
zvejas iespējas, kas piešķirtas Spānijas Karalistei, ievērojot 90 % apmēru no zonai noteiktā
TAC
pirms nodošanas, ko atļāva Atceltie noteikumi, t.i., 29 700 tonnas.
132   To, ka Spānijas flote nespēja izsmelt Spānijas Karalistei piešķirto kvotu vai pat izmantot tās būtisku daļu, pierāda arī fakts,
ka saskaņā ar Regulas Nr. 685/95 IV pielikuma 1. punkta 1.2. apakšpunkta otrās daļas ix) apakšpunktu Spānijas Karaliste piekrita
ik gadu nodot Francijas Republikai 9 000 tonnas (12 000 tonnas 2000. gadā) no tās anšovu
TAC
zvejas iespējām
ICES
VIII zonā, sākot ar 1996. gadu, līdz ar ko reālā kvota, ko varēja izmantot Spānijas Karaliste minētajā zonā, no 1996. gada
patiesībā bija nevis 29 700 tonnas, bet gan 20 700 tonnas (17 700 tonnas 2000. gadā). Lai gan prasītāji šajā prasībā norāda,
ka tie cietuši zaudējumus sakarā ar faktu, ka Francijas Republikai tika atļauts nozvejot vēl aptuveni 5 000 tonnas
ICES
VIII zonā papildus sākotnējai 3 300 tonnu kvotai, kas piešķirta saskaņā ar Pievienošanās aktu, izrādās, ka tajā pašā laikā
Spānijas Karaliste nodeva gandrīz trešdaļu no kvotas, ko tai šajā zonā piešķīra Pievienošanās akts.
133   Šo iemeslu dēļ prasītāji nevar apgalvot, ka tie cietuši to efektīvu zvejas tiesību
ICES
VIII zonā ierobežošanas dēļ. To apstiprina arī fakts, ka saskaņā ar Padomes sniegtajiem datiem, ko prasītāji neapstrīd, izrādās,
ka gan 1994. gadā, t.i., pirms Portugāles Republika saņēma atļauju zvejot anšovus
ICES
VIII zonā, gan 2002. gadā, t.i., pēc šīs atļaujas atcelšanas, Spānijas Karaliste bija tālu no šīs kvotas izsmelšanas, jo
anšovu nozveja VIII zonā šajos gados sasniedza attiecīgi 11 230 un 7 700 tonnas. No tā izriet, ka prasītāji līdz ar to nav
cietuši ne no viena īsta un noteikta to zvejas iespēju ierobežojuma attiecīgajā laikposmā.
134   Tādējādi, ievērojot visus iepriekš minētos iemeslus, ir jāatzīst – ne fakts, ka prasītāji nav guvuši labumu no 90 % no zvejas
iespējām, kas pienācās Spānijas Karalistei
ICES
VIII zonā, ne fakts, ka Francijas flote veica virsnormas nozveju šajā zonā, nepierāda, ka prasītāji ir cietuši īstus un noteiktus
zaudējumus, kas var būt pamatā atlīdzības piešķiršanai šīs prasības ietvaros.
135   Otrkārt, prasītāji norāda, ka Padomei pārmestais prettiesiskums ir izraisījis cenu un pieprasījuma samazināšanos.
136   Šajā sakarā ir pietiekami atzīt, ka neviens lietas materiāls – un jo īpaši nekādi
AZTI
ziņojumā sniegtie dati – nepierāda šādas samazināšanās esamību. Jo īpaši jāatzīmē, ka šis ziņojums saskaņā ar tabulu, kas
ietverta arī prasības pieteikumā, sniedz tikai finansiālu “zaudējumu”, ko, iespējams, cietusi Spānijas flote, novērtējumu,
izklāstot matemātiskas formulas, kuru parametri netiek paskaidroti, nepiedāvājot datus par tirgus cenām attiecīgajā laikposmā.
Turklāt, ņemot vērā lietas dalībnieku sniegto informāciju pēc Pirmās instances tiesas uzdotā rakstveida jautājuma, izrādījās,
ka vidējā anšovu cena no 1996. līdz 2001. gadam nav samazinājusies. Līdz ar to prasītāju argumentus, saskaņā ar kuriem Padomei
pārmestais prettiesiskums ir izraisījis cenu un pieprasījuma samazināšanos, nevar atbalstīt.
137   Treškārt, prasītāji apgalvo, ka cietuši zaudējumus sakarā ar faktu, ka, salīdzinot ar Francijas floti, pavājinājies to konkurētspējas
stāvoklis.
138   Šajā sakarā, kā to pareizi apgalvo Padome, prasītāji nav snieguši nevienu konkrētu pierādījumu, kas varētu apstiprināt viņu
konkurētspējas stāvokļa iespējamo pavājināšanos, bet vienīgi formulējuši neskaidrus un vispārīgus apgalvojumus. Tādējādi prasītāju
celtā prasība šajā jautājumā nav pamatota.
139   Ceturtkārt, prasītāji apgalvo, ka ir cietuši zaudējumus sakarā ar resursu pārlieku intensīvo izmantošanu un vērtības samazināšanu.
140   Tāpat jāatzīst, ka prasītāji nav snieguši nevienu konkrētu pierādījumu, kas varētu pamatot viņu apgalvojumu par resursu vērtības
samazināšanu, bet vienīgi formulējuši neskaidrus un vispārīgus apgalvojumus šajā sakarā. Tie apgalvo, ka vērtības samazināšanu
pierāda fakts, ka Spānijas Karaliste nekad nav varējusi izsmelt savu kvotu. Tomēr šķiet, ka šim apgalvojumam pašam par sevi
nav pamatojuma, jo
TAC
attiecīgajam laikposmam, ko noteica ik gadu, ņemot vērā dabas resursu stāvokli saskaņā ar Regulas Nr. 3760/92 4. un 8. panta
noteikumiem, ievērojot pieejamo zinātnisko viedokli, konkrētā perioda laikā netika grozīts un tika saglabāts 33 000 tonnu
apmērā.
141   Visbeidzot, ciktāl prasītāji prasa atlīdzināt nākotnē paredzamus zaudējumus, ir pietiekami atzīt, ka tie nav pierādījuši,
ka šie apgalvotie zaudējumi ir nenovēršami un paredzami ar pietiekamu pārliecību (šajā ziņā skat. spriedumu lietā
Hameico Stuttgart
u.c./Padome un Komisija, 63. punkts,
supra
110. punkts).
142   Šajā sakarā prasītāji apgalvo, ka anšovu TAC ticis samazināts līdz 11 000 tonnām 2003. gadā. Taču šis apgalvojums ir nepareizs.
No Padomes 2002. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 2341/2002, ar ko 2003. gadam nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītos
noteikumus konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām, kas piemērojami Kopienas ūdeņos un Kopienas kuģiem ūdeņos,
kur nepieciešami nozvejas ierobežojumi (OV L 356, 12. lpp.), I D pielikuma izriet, ka anšovu
TAC ICES
VIII zonai 2003. gadam ir noteikts 33 000 tonnu apmērā. Turklāt jāatzīmē, ka šis
TAC
33 000 tonnu apmērā tika saglabāts gan 2002. gadā [Padomes 2001. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 2555/2001, ar ko 2002. gadam
nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītos noteikumus konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām, kas piemērojami
Kopienas ūdeņos un Kopienas kuģiem ūdeņos, kur nepieciešami nozvejas ierobežojumi (OV L 347, 1. lpp.), I D pielikums], gan
2004. gadā [Padomes 2003. gada 19. decembra Regulas (EK) Nr. 2287/2003, ar ko 2004. gadam nosaka zvejas iespējas un ar tām
saistītos noteikumus konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām, kas piemērojami Kopienas ūdeņos un Kopienas kuģiem
ūdeņos, kur nepieciešami nozvejas ierobežojumi (OV L 344, 1. lpp.), I B pielikums].
143   Visbeidzot, runājot par prasītāju 2005. gada 31. maijā iesniegto pieteikumu par pierādījumu savākšanas pasākumiem, ir jāatgādina,
ka pieteikums par pierādījumu savākšanas pasākumiem, kas iesniegts pēc mutvārdu procesa beigām, var tikt pieņemts tikai tad,
ja tas attiecas uz faktiem, kam var būt noteicoša ietekme uz prāvas iznākumu un uz kuriem ieinteresētā persona nevarēja atsaukties
pirms mutvārdu procesa beigām (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑227/92 P
Hoechst
/Komisija,
Recueil
, I‑4443. lpp., 104. punkts). Šajā gadījumā ir jāatzīmē, no vienas puses, ka prasītāji nav norādījuši nekādu pamatojumu, lai
pierādītu, ka, iesniedzot savu prasības pieteikumu, tie nav varējuši pamatot apgalvojumu par resursu pārlieku intensīvo izmantošanu
un vērtības samazināšanu. Jo īpaši, tie nepaskaidro, kāpēc tiem nebija iespējams prasības pieteikuma vai vismaz replikas iesniegšanas
brīdī pieprasīt ekspertīzi. No tā izriet, ka pieteikums ir nepieņemams.
144   Turklāt jāatzīst, ka jebkurā gadījumā pieteikumam par pierādījumu savākšanas pasākumiem nav nozīmes. Jāatzīmē, ka neviens
no prasītāju iesniegtajiem dokumentiem nepierāda – pat ne hipotētiski – ka nozvejas samazināšanos vai zivju krājuma slikto
bioloģisko stāvokli 2005. gadā varēja izraisīt ar 2002. gada 18. aprīļa spriedumu Atceltie noteikumi vai agrāka anšovu pārlieku
lielā nozveja. Gluži pretēji – no “
Arrantza 2003
” ziņojuma, ko izstrādāja
Instituto Tecnológico Pesquero y Alimentario
un kas pievienots atbildes raksta uz repliku pielikumā, izriet, ka anšovu dzīves cikls ir ļoti īss un anšovu populācija ir
ļoti mainīga, līdz ar to no gada gadā var būt populācijas krīzes vai pat trūkuma periodi. Tādējādi saskaņā ar minēto ziņojumu
2002. gadā zivju krājumu, kas vairojas, biomasa bija drošās bioloģiskās robežās – 56 000 tonnas, t.i., virs biomasas bīstamās
robežas, kas ir 36 000 tonnas. Šajos apstākļos prasītāju iesniegtie dokumenti nevar noteicošā veidā ietekmēt prāvas iznākumu.
145   Līdz ar to prasītāju iesniegtais pieteikums par pierādījumu savākšanas pasākumiem ir jānoraida.
146   Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāatzīst, ka prasītāji nav pierādījuši, ka viņu apgalvotie zaudējumi ir bijuši īsti.
147   Tā kā prasītāji nav pierādījuši ne tiesību normas, kas piešķir tiesības indivīdiem, pietiekami būtiska pārkāpuma esamību,
ne arī to, ka apgalvotie zaudējumi bijuši īsti, ir jāsecina, ka Kopienu nevar atzīt par atbildīgu; nav nepieciešams pārbaudīt,
vai nosacījums par cēloņsakarību starp apgalvoto prettiesiskumu un zaudējumiem ir izpildīts.
148   No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītāju celtā prasība jānoraida kā nepamatota; lemt par argumentiem par pieņemamību nav
nepieciešams.

Par tiesāšanās izdevumiem
149   Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums nav labvēlīgs, tiem
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas prasījumiem.
150   Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punktam dalībvalstis un iestādes, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītāji sedz savus, kā arī atlīdzina Padomes tiesāšanās izdevumus;
3)
Francijas Republika un Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Jaeger
Tiili
Czúcz
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 19. oktobrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

M. Jaeger
*
Tiesvedības valoda – spāņu.