CELEX: 62001TJ0019
Bendras rinkų organizavimas
Bananai
Ieškinys dėl žalos atlyginimo
Reglamentas Nr. 2362/98
PPO steigimo sutartis ir pridedami susitarimai
PPO ginčų sprendimo tarybos rekomendacijos ir sprendimai

Nakajima
prasme.
117   Taisyklė pagal sprendimą
Nakajima
išimtinais atvejais numato teisės subjektui atskirai remtis tuo, kad Bendrija arba jos institucijos pažeidė GATT arba PPO
susitarimų taisykles. Ši taisyklė, esanti bendro principo, pagal kurį privatūs asmenys Bendrijos teisme negali tiesiogiai
remtis PPO susitarimų nuostatomis, išimtimi, turi būti aiškinama siaurai.
118   Šiuo atveju pažymėtina, kad, kalbant apie privačių asmenų pareikštus ieškinius, Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos
teismas iš
Nakajima
sprendimo išplaukiantį principą taikė tik tuo atveju, kai atskirai tikrino pamatinių antidempingo reglamentų atitiktį 1979
ir 1994 m. Antidempingo kodeksams (Bendrasis susitarimas dėl 1994 m. GATT VI straipsnio įgyvendinimo; 1994 m. gruodžio 22 d.
Tarybos sprendimas 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos
Bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų (OL L 336, p. 1) 1 A priedas).
119   Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas iš tikrųjų keletą kartų nagrinėjo pagrindus, susijusius su antidempingo
reglamentų atitiktimi Antidempingo kodeksams (1992 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Goldstar prieš Tarybą
, C‑105/90, Rink. p. I‑677, 31 ir kiti punktai; minėto sprendimo
NMB prieš Komisiją
23 punktas; minėtų sprendimų
NTN Corporation prieš Tarybą
65 punktas ir
NMB France ir kiti prieš Komisiją
99 punktas) ir du kartus šiuos ieškinio pagrindus priėmė (2003 sausio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Petrotub ir Republica prieš Tarybą
, C‑76/00 P, Rink. p. I‑79, 52 ir paskesni punktai ir 2000 m. sausio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BEUC prieš Komisiją
, T‑256/97, Rink. p. II‑101, 63 ir paskesni punktai).
120   Tačiau, išskyrus šiuos specialius antidempingo ginčus, Teisingumo Teismas bei Pirmosios instancijos teismas atmetė iš
Nakajima
sprendimo išplaukiančios teismų praktikos taikymą. Galiausia Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas atsisakė
tikrinti Bendrijos teisės akto teisėtumą PPO susitarimų nuostatų atžvilgiu pagal privačių asmenų pareikštus ieškinius, kuriuose
ginčijamos kai kurios bendro bananų rinkų organizavimo nuostatos (2001 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo nutartis
OGT Fruchthandelsgesellschaft
, C‑307/99, Rink. p. I‑3159; minėti sprendimai
Cordis prieš Komisiją
,
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
ir minėtas 2001 m. kovo 20 d. Sprendimas
T. Port prieš Komisiją
) bei Bendrijos teisės aktai dėl hormoninį poveikį turinčių medžiagų vartojimo gyvulininkystėje (2002 m. sausio 11 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimai
Biret International prieš Tarybą
, T‑174/00, Rink. p. II‑17, ir
Biret ir  Cie prieš Tarybąl
, T‑210/00, Rink. p. II‑47).
121   Taigi svarbu pažymėti, kad antidempingo srityje atitinkami GATT arba PPO susitarimai Susitariančiosioms Šalims tiesiogiai
nustato pareigą suderinti nacionalinės teisės aktus, kad atsispindėtų šių susitarimų turinys. Iš tikrųjų 1979 m. Antidempingo
kodekso 16 straipsnio 6 dalies a punktas „Nacionalinės teisės aktai“ Susitariančiasias Šalis įpareigoja imtis „visų reikalingų
bendro ir konkretaus pobūdžio priemonių, skirtų užtikrinti savo įstatymų ir kitų teisės aktų atitiktį šio susitarimo nuostatoms,
jeigu jos gali būti taikomos nagrinėjamai šaliai“ (sprendimas 80/271). (Neoficialus vertimas) 1994 m. Antidempingo kodekso
18 straipsnio 4 dalyje yra panašios nuostatos.
122   Siekdama laikytis šių įsipareigojimų, Taryba pakeitė antidempingo procedūroms taikomus teisės aktus. Galiausia, priėmus 1979 m.
Antidempingo kodeksą, 1979 m. gruodžio 20 d. Taryba priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 3017/79 dėl apsaugos nuo importo dempingo
kaina arba subsidijuoto importo iš Europos Ekonominės Bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 339, p.). (Neoficialus vertimas)
Iš šio reglamento preambulės (trečios ir ketvirtos konstatuojamosios dalių) išplaukia, kad Bendrijos taisyklės apsaugos nuo
importo dempingo kaina srityje turėjo būti pakeistos atsižvelgiant į 1979 m. Tokijo derybų raundo pabaigoje sudarytus susitarimus
po daugiašalių prekybos derybų, nes Taryba mano, kad „siekiant išlaikyti šiais susitarimais siekiamų nustatyti teisių ir įsipareigojimų
pusiausvyrą yra labai svarbu, jog Bendrija atsižvelgtų į tai, kaip juos aiškina pagrindiniai prekybos partneriai, kaip numatyta
teisės aktuose arba nustatytoje praktikoje“. (Neoficialus vertimas) 1988 m. liepos 11 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 2423/88
dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina arba subsidijuoto importo iš Europos Ekonominės Bendrijos narėmis nesančių valstybių
(neoficialus vertimas) (OL L 209, p. 1), kurio atitiktis 1979 m. Antidempingo kodeksui ginčyta byloje, kur priimtas sprendimas
Nakajima
, buvo tapačios nuostatos ir taip pat priminta, kad bendra tvarka dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina „buvo įtvirtinta
suderinus su esančiais tarptautiniais įsipareigojimais“ (neoficialus vertimas), būtent su tais, kurie išplaukia iš GATT VI straipsnio
ir 1979 m. Antidempingo kodekso.
123   Sudarius 1994 m. Antidempingo kodeksą, Bendrija taip pat suderino savo vidaus taisykles, susijusias su antidempingo procedūromis,
atitinkamai priimdama 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 3283/94 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš
Europos Bendrijos narėmis nesančių valstybių (neoficialus vertimas) (OL L 349, p. 1), paskui – 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos
reglamentą (EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 56,
1996, p. 1). Reglamento Nr. 3283/94 preambulė nurodo, kad po 1994 m. vykusių daugiašalių derybų dėl prekybos reikia „<...>
pakoreguoti Bendrijos taisykles atsižvelgiant į naujus susitarimus“ (trečia konstatuojamoji dalis). (Neoficialus vertimas)
Preambulėje nurodoma, kad siekiant išlaikyti „GATT nustatytų teisių ir įsipareigojimų pusiausvyrą“ (neoficialus vertimas)
yra „labai svarbu, jog Bendrija atsižvelgtų į tai, kaip juos aiškina pagrindiniai prekybos partneriai“ (neoficialus vertimas)
(ketvirta konstatuojamoji dalis). Be to, joje pažymima, kad „dėl pakeitimų (susijusių su 1994 m. Antidempingo kodeksu) apimties
ir siekiant užtikrinti, kad naujos taisyklės būtų taikomos tinkamai ir skaidriai, naujųjų susitarimų nuostatos, kiek tai įmanoma,
turi būti įtrauktos į Bendrijos teisės aktus“ (neoficialus vertimas) (penkta konstatuojamoji dalis). Šios nuostatos buvo perimtos
Reglamente Nr. 384/96, kuris susijęs su minėtu 2003 m. sausio 9 d. Sprendimu
Petrotub ir Republica prieš Tarybą
.
124   Ieškovė teisingai tvirtina, kad iš
Nakajima
sprendimo išplaukianti teismų praktika
a priori
nėra apribota antidempingo sritimi. Ji gali būti taikoma kitose PPO susitarimų nuostatų reglamentuojamose srityse, jeigu
šie susitarimai bei Bendrijos nuostatos, kurių teisėtumas ginčijamas, yra panašaus pobūdžio ir turinio į tas, kurios buvo
primintos kalbant apie GATT Antidempingo kodeksus bei pagrindinius antidempingo reglamentus, užtikrinančius jų perkėlimą į
Bendrijos teisę.
125   Taigi atkreiptinas dėmesys į tai, kad
Nakajima
teismų praktikos taikymo sąlyga, pagal kurią Bendrijos teisės aktas, kurio teisėtumas ginčijamas, turi būti priimtas siekiant
„įgyvendinti pagal PPO susitarimus prisiimtą konkretų įsipareigojimą“, reikalauja,
inter alia
, kad šis teisės aktas konkrečiai užtikrintų PPO susitarimų nuostatų perkėlimą į Bendrijos teisę.
126   Dėl klausimo, ar, kaip teigia ieškovė, sprendimas
Italija prieš Tarybą (Riz)
paneigia šį
Nakajima
teismų praktikos aiškinimą, darytina išvada, kad taip nėra. Iš tikrųjų byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, buvo ginčijamas
Bendrijos reglamentas, priimtas įgyvendinant dvišalius susitarimus, sudarytus su trečiosiomis šalimis po derybų, vykusių remiantis
GATT XXIV straipsnio 6 dalimi. Pagal šiuos susitarimus Bendrija įsipareigojo suteikti trečiosioms šalims ryžių tarifines kvotas.
Šioje byloje ginčijamu reglamentu (1996 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1522/96 dėl kai kurių ryžių ir skaldytų
ryžių importo tarifinių kvotų atidarymo ir valdymo (OL L 190, p. 1)) (neoficialus vertimas) buvo siekiama perkelti dvišalių
susitarimų, sudarytų po vykusių derybų pagal GATT, taisykles. Taigi jis siekė įgyvendinti „pagal GATT prisiimtą konkretų įsipareigojimą“
(sprendimo
Italija prieš Tarybą (Riz)
20 punktas).
127   Remiantis būtent šiomis aplinkybėmis, reikia įvertini, ar
Nakajima
teismų praktika yra taikoma šioje byloje.

Dėl Nakajima teismų praktikos taikymo šioje byloje
Šalių argumentai
128   Ieškovė tvirtina, kad teismų praktikos taikymo sąlygos šioje byloje yra patenkintos ir šiuo atžvilgiu pažymi skirtumus tarp
šios bylos ir tos, kurioje priimtas minėtas sprendimas
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
.
129   Pirmiausia ieškovė tvirtina, kad
Nakajima
teismų praktikos taikymo sąlyga dėl „ketinimo laikytis“ PPO taisyklių yra patenkinta. Ji tvirtina, kad 1998 m. nusprendusi
pakeisti 1993 m. tvarką Bendrija, siekė laikytis PPO institucijų priimtų sprendimų.
130   Ieškovė, siekdama įrodyti Bendrijos ketinimą, remiasi šiomis aplinkybėmis.
131   Pirma, ji tvirtina, jog Bendrija 1997 m. spalio 16 d. PPO DSB posėdyje pareiškė, kad ji „visiškai įvykdys tarptautinius įsipareigojimus,
susijusius su šiuo klausimu“.
132   Antra, ieškovė remiasi Tarybos reglamento Nr. 1637/98 preambule, kuri numato:
„kadangi Reglamento (EEB) Nr. 404/93 IV dalies nuostatose dėl prekybos su trečiosiomis šalimis būtina padaryti keletą pakeitimų;
kadangi būtina įvykdyti Bendrijos tarptautinius įsipareigojimus Pasaulio prekybos organizacijai (PPO) ir kitoms Ketvirtąjį
AKR ir EB susitarimą pasirašiusioms šalims ir tuo pačiu metu pasiekti bananų rinkų bendro organizavimo tikslus.“
133   Trečia, Reglamento Nr. 404/93  20 straipsnio e punktas (redakcija, iš dalies pakeista Reglamentu Nr. 1637/98) Bendriją įpareigojo
priimti „priemones, užtikrinančias įsipareigojimų pagal Bendrijos sudarytus susitarimus, vadovaujantis Sutarties 228 straipsniu,
vykdymą“.
134   Ketvirta, ieškovė pastebi, kad PPO susitarimai yra susitarimai, kuriuos Bendrija sudarė EB 300 straipsnio pagrindu.
135   Penkta, ieškovė primena, kad aiškinamajame memorandume, pridėtame prie pasiūlymo, dėl kurio buvo priimtas Reglamentas Nr. 1637/98,
Komisija pareiškė:
„1) (PPO DSB) sprendimu nusprendė, kad kai kurios nuostatos dėl bendro bananų rinkų organizavimo importo pažeidžia GATT ir
GATS taisykles.  Pažeidimai susiję su importo licencijomis, dabartiniu tarifinių kvotų paskirstymu ir kitomis Pamatinių sutarčių
dėl bananų nuostatomis, įskaitant eksporto į pasirašiusias valstybes licencijų išdavimą ir kai kuriuos tradicinio importo
iš AKR valstybių nustatytus kiekius.
2) Kitos bendro bananų rinkų organizavimo nuostatos nėra ginčijamos. Jos apima tarifinių kvotų apimtis ir muitus, taikomus
kvotos ribose ir ją viršijus, susijusius su mūsų įsipareigojimais pagal GATT, netradicinio importo iš AKR valstybių tarifų
lengvatos taikymą ir pagalbos Bendrijos augintojams mechanizmą.
3) Todėl reikia Tarybos prašyti pakeisti Reglamentą (EEB) Nr. 404/93, kad būtų laikomasi mūsų tarptautinių įsipareigojimų
PPO ir pagal ketvirtą Lomės konvenciją, tuo pat metu išlaikant Bendrijos augintojams paramą ir atitinkamą pasiūlą rinkoje,
nepažeidžiant vartotojų interesų.“
136   Šešta, ieškovė remiasi 1999 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi
Van Parys ir kt. prieš Komisiją
(T‑11/99, Rink. p. II‑2653, 6 punktas), kurioje nuspręsta:
„Po to, kai PPO (DSB) kai kuriuos minėto bananų importo į Bendriją priemonių aspektus paskelbė nesuderinamais su PPO taisyklėmis,
Reglamentas (Nr.1637/98) bei Reglamentas (Nr. 2362/98) buvo priimti siekiant, visų pirma, pašalinti šiuos neatitikimus.“
137   Septinta, 1998 m. lapkričio 10 d. Komisijos pirmininkas J. Santeras dėl Reglamentų Nr. 1637/98 ir Nr. 2362/98 parašė prezidentui
B. Klintonui:
„Po PPO apeliacinio komiteto sprendimo Europos Sąjunga ėmėsi veiksmų, kad iki 1999 m. sausio 1 d. suderintų savo importo priemones
su PPO taisyklėmis.“
138   Aštunta, ieškovė primena, kad 1999 m. sausio 27 d. L. Brittan, tuometinis už konkurenciją atsakingas Komisijos narys, į Parlamento
nario Yvonne Snadberg-Fries raštu užduotą klausimą P-4069/1998 (OL C 182, p. 188) atsakė:
„Bendrija 1997 m. rugsėjo 25 d. (PPO DSB) rekomendacijas bananų byloje įgyvendino priimdama priemones, kurių ji privalo imtis,
bananams taikomą Bendrijos tvarką suderindama su PPO taisyklėmis. 1998 m. liepos 20 d. Taryba priėmė Reglamentą (Nr. 1637/98).
1998 m. spalio 28 d. Komisija priėmė Reglamentą (Nr. 2362/98). Šių priemonių buvo imtasi per nustatytą pagrįstą terminą, kuris
baigėsi 1999 m. sausio 1 dieną.“ (Neoficialus vertimas)
139   Devinta, ieškovė primena 1999 m. lapkričio 10 d. Komisijos aiškinamajame memorandume, pridėtame prie Reglamento Nr. 404/93
pakeitimo pasiūlymo  (1999 m. lapkričio 10 d. KOM(1999) 582), esančias deklaracijas, pagal kurias:
„Po 1997 m. (PPO DSB) priimto sprendimo 1998 m. liepos 20 d. Taryba priėmė Reglamentą (Nr. 1637/98), siekdama importo tvarką,
pripažintą nesuderinama su PPO taisyklėmis, suderinti su mūsų įsipareigojimais PPO, kartu nepažeidžiant kitų Bendrijos tikslų.“
(Neoficialus vertimas)
140   Dešimta, ieškovė tvirtina, kad 1999 m. lapkričio 10 d. Bendrijos pareiškime, pateiktame byloje „JAV – Kai kurių produktų importo
iš Europos Bendrijų priemonės“, kurioje priimta 2000 m. liepos 17 d. WT/DS165/R ataskaita, Bendrija nurodė:
„3. Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą (Nr. 1637/98). Reglamentas Nr. 1637/98 įsigaliojo 1998 m. liepos 31 d. ir nuo
1999 m. sausio 1 d. buvo pradėtas taikyti. Pasinaudodama Tarybos suteikta deleguota kompetencija, Europos Sąjunga priėmė Reglamentą
(Nr. 2362/98). Jis įsigaliojo 1998 m. lapkričio 1 d. ir nuo 1999 m. sausio 1 d. buvo pradėtas taikyti visas.  (Neoficialus
vertimas)
4. Šiais reglamentais nustatyti pakeitimai įtvirtino visiškai naują taisyklių sistemą, konkrečiai susijusią su ankstesnės
bananų tvarkos nuostatomis, kurios buvo paskelbtos neatitinkančiomis PPO taisyklių pagal GATT ir GATS.“
141   Vienuolikta, ieškovė tvirtina, kad viešame 2000 m. gegužės 5 d. dokumente dėl ginčų bananų srityje Komisija pareiškė:
„Pascal Lamy nurodė, kad vienintelė Europos Sąjungos politika šioje srityje yra laikytis PPO sprendimo.“ (Neoficialus vertimas)
142   Toliau dėl
Nakajima
teismų praktikos taikymo sąlygos, susijusios su pagal PPO susitarimus prisiimtu „konkrečiu įsipareigojimu“, ieškovė mano,
kad ji taip pat įvykdyta. Po įvairių PPO ginčų sprendimo procedūrų Bendrijos įsipareigojimai pagal PPO teisę, kiek tai susiję
su importo licencijų suteikimu ir Lotynų Amerikos kvotų paskirstymu, yra aiškūs ir gerai žinomi. Bendrija ir būtent Komisija
negali teigti, esą yra abejonių dėl bendros bananų rinkų organizavimo nuostatų neatitikties PPO taisyklėms.
143   Šiuo atžvilgiu ieškovė nurodo, kad šios bylos aplinkybėmis, kadangi Bendrija ketino laikytis PPO instancijų priimto ginčą
išsprendžiančio sprendimo, šis sprendimas leidžia identifikuoti „konkretų įsipareigojimą“, nuo kurio priklauso antra
Nakajima
teismų praktikos nustatyta sąlyga. Ieškovė nurodo, kad pagal PPO ginčų sprendimo procedūras priimto sprendimo nepakanka taikyti
Nakajima
teismų praktiką. Tačiau, jeigu ji taikoma, PPO priimtas ginčą išsprendžiantis sprendimas yra svarbi aiškinimo priemonė Bendrijos
teismui taikant PPO teisę. Vis dėlto būtų perdėta remiantis minėto sprendimo
Atlanta prieš Europos Bendrija
20 punktu daryti išvadą, kad į tokio pobūdžio sprendimą Bendrijos teismas gali atsižvelgti, tik jeigu šis sprendimas grindžiamas
tiesioginio veikimo PPO susitarimų nuostata. Iš tikrųjų šis vertinimas glaudžiai susijęs su tuo, kad minėtame sprendime
Atlanta prieš Europos Bendrija
ieškovė rėmėsi tiesioginiu PPO susitarimų veikimu.
144   Be to, ieškovė mano, kad Reglamentu Nr. 2362/98 pažeistos PPO susitarimų nuostatos yra aiškiai nustatytos. Tai yra 1994 m.
GATT XIII straipsnio 2 dalis ir GATS II bei XVII straipsniai. Šiuo atžvilgiu ji pažymi, kad Komisija šias nuostatas aiškiai
nurodė prie Reglamento Nr. 1637/98 pridėtame aiškinamajame memorandume, kaip tai nurodyta anksčiau. Taip pat ieškovė primena,
kad Taryba 1998 m. balandžio 2 d. dokumente „Progress Report“ aiškiai numatė „pagrindinį reikalavimą užkirsti kelią bet kokiai
faktinei ar teisinei diskriminacijai“. Ieškovės teigimu, formuluotė „faktinė diskriminacija“ tiesiogiai daro nuorodą į 1997 m.
Apeliacinio komiteto ir kolegijų sprendimus.
145   Ieškovė taip pat nurodo, kad Reglamento Nr. 404/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 18 straipsnio 4 dalis tiesiogiai
atspindi GATS XIII straipsnio 2 dalį tuo, kad ji atitinka netgi „reikalavimą perkelti“, kurį Komisija mini tarp
Nakajima
teismų praktikos taikymo sąlygų.
146   Galiausia ieškovė mano, kad minėtas sprendimas
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
neužginčija
Nakajima
teismų praktikos taikymo šioje byloje. Ji primena, kad šio sprendimo 63 ir 64 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė:
„Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, kad Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas gali prižiūrėti Bendrijos teisės
akto teisėtumą PPO taisyklių atžvilgiu tuo atveju, kai Bendrija ketino įgyvendinti prisiimtą įsipareigojimą PPO arba kai Bendrijos
teisės aktas aiškiai daro nuorodą į PPO susitarimų prieduose įterptų susitarimų konkrečias nuostatas (žr. minėto sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
49 punktą).
Nei 1997 m. gegužės 22 d. PPO kolegijos ataskaitose, nei 1997 m. rugsėjo 9 d. PPO nuolatinio Apeliacinio komiteto ataskaitoje,
kurią 1997 m. rugsėjo 25 d. DSB patvirtino, nėra konkrečių įsipareigojimų, kuriuos Komisija Reglamente Nr. 2362/98 „ketino
įgyvendinti“ teismų praktikos prasme (kiek tai susiję su 1947 m. GATT, žr. sprendimo
Nakajima
31 punktą). Taip pat jame nedaroma aiški nuoroda nei į iš PPO institucijų ataskaitų išplaukiančius konkrečius įsipareigojimus,
nei į PPO susitarimo prieduose įterptų susitarimų konkrečias nuostatas.“
147   Ieškovė pastebi, kad šio sprendimo 63 punkte Pirmosios instancijos teismas, remdamasis Bendrijos ketinimu, priminė iš minėtų
sprendimų
Nakajima
ir
Fediol prieš Komisiją
kylančią taisyklę. Pirmosios instancijos teismas 64 punkte apsiribojo Komisijos ketinimo nebuvimo nurodymu, nes, atrodo,
dėl kito klausimo į jį nebuvo kreiptasi. Ieškovė sutinka, kad minėtame sprendime
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismas tikriausia padarė teisingą išvadą dėl Komisijos ketinimo. Ji pažymi, kad vis dėlto šioje byloje
yra ginčijamas ne Komisijos, bet Bendrijos ketinimas: pastaroji, priešingai nei Komisija, priimdama Reglamentą Nr. 1637/98
neabejotinai ketino laikytis įsipareigojimų pagal PPO teisę.
148   Ieškovė pažymi, kad atsiliepimo į ieškinį šioje byloje 104 punkte Komisija aiškiai pripažino, kad „Bendrija ketino įtvirtinti
bananų tvarką, atitinkančią visumą prisiimtų įsipareigojimų PPO“.
149   Be to, ieškovė teigia, kad ieškovė byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
, rėmėsi ne
Nakajima
teismų praktikos taikymu, bet principu
nemini licet venire contra factum proprium
, ir tai tik žodinės proceso dalies stadijoje. Ieškovė nepateikė jokio įrodymo apie Bendrijos ketinimą. Taigi Pirmosios instancijos
teismas neturėjo galimybės pareikšti savo galutinės nuomonės šiuo klausimu, tačiau šioje byloje ieškovė tvirtina posėdyje
pateikusi visumą įrodymų, leidžiančių išspręsti šį klausimą.
150   Komisija neigia šiuos argumentus. Priimdama 1999 m. tvarką, Bendrija šių pagal GATT ir PPO prisiimtų įsipareigojimų ketino
laikytis, o ne juos „įgyvendinti“.
151   Komisija tvirtina, kad Reglamente Nr. 2362/98 nėra jokios aiškios nuorodos į konkrečius įsipareigojimus pagal GATT ar PPO,
kaip Pirmosios instancijos teismas tai pažymėjo minėto sprendimo
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
64 punkte
.

152   Komisija teigia, kad kai ginčijamos Bendrijos priemonės priimtos siekiant laikytis DSB sprendimo,
Nakajima
teismų praktika nėra taikoma. Iš tikrųjų DSB ar kolegijai priėmus sprendimą arba rekomendaciją, Susitarimas dėl ginčų sprendimo
taisyklių ir tvarkos pralaimėjusiai šaliai palieka visumą galimybių (kompensacija; nuolaidų sustabdymas; susitarimas), įskaitant
kolegijos specialaus „įgyvendinančio“ sprendimo atvejį. Susitarimas dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos suteikia pirmenybę
deryboms. Taigi šioje byloje taikant
Nakajima
teismų praktiką būtų paneigta pralaimėjusios šalies veikimo laisvė. Priešinga šalis visai nebutų skatinama derėtis, kad būtų
priimtas abi puses tenkinantis sprendimas, jeigu ji butų užtikrinta, kad jos veiklos vykdytojai galės gauti kompensacijas
arba ginčijamos priemonės bus panaikintos kreipiantis į Bendrijos teismą. Tiesioginis PPO susitarimų taikymas Bendrijos priemonių
galiojimo ginčijimui užkirstų kelią Susitarime dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos numatytų galimybių veiksmingumui (minėto
sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
38–40 punktai).
153   Be to, jei Bendrija siūlytų kompensaciją arba jei lengvatos būtų sustabdytos, bendra PPO suderėtų lengvatų pusiausvyra būtų
atkurta. Tokiomis sąlygomis žalos ir palūkanų atlyginimas Bendriją priverstų „mokėti“ du kartus už tą patį PPO taisyklių neatitikimą.
154   Be to, ieškovės nurodytas aiškinimas yra abstraktus, nes tarp Bendrijos ir kitų PPO susitariančių šalių nėra abipusiškumo,
kaip Teisingumo Teismas tai akcentavo minėtame sprendime
Portugalija prieš Tarybą
. Jis ypač pažymi, kad Jungtinės Amerikos Valstijos nesilaikė kelių DSB ir kolegijų sprendimų (DS/136
JAV – Anti-Dumping Act of 1916
, DS/160 JAV
– Section 110(5) of the Copyright Act
ir DS/108 JAV –
Foreign Sales Corporation
), o Bendrijos veiklos vykdytojai negalėjo pareikšti ieškinio dėl žalos atlyginimo JAV teismuose.
155   Komisija teigia, kad minėtas sprendimas
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
Reglamento Nr. 2362/98 atžvilgiu aiškiai nurodo, jog kolegijos ataskaitose ir DSB sprendimuose nebuvo konkrečių įsipareigojimų.
Tokį teiginį patvirtina minėta nutartis
OGT Fruchthandelsgesellschaft
.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
156   Siekiant nustatyti, ar Bendrijos teisės aktas, kurio teisėtumas ginčijamas, buvo priimtas siekiant „įgyvendinti pagal PPO
susitarimus prisiimtą konkretų įsipareigojimą“
Nakajima
teismų praktikos prasme, kiekvienu konkrečiu atveju visų pirma reikia išnagrinėti, šio teisės akto konkrečius požymius ir,
antra, PPO susitarimų atitinkamų nuostatų, kuriomis remiamasi, požymius.
157   Šioje byloje nei Bendrijos nuostatos, kurių teisėtumą ieškovė ginčija, nei PPO susitarimų nuostatos, kuriomis ji remiasi,
neleidžia padaryti išvados, kad buvo ketinama įgyvendinti prisiimtą konkretų įsipareigojimą PPO
Nakajima
teismų praktikos prasme.
158   Dėl PPO susitarimų ieškovė nurodo, kad Bendrija pažeidė GATT XIII straipsnį bei GATS II ir XVII straipsnius ir šis pažeidimas
1993 m. tvarkos atžvilgiu buvo konstatuotas 1997 m. rugsėjo 25 d. GSB sprendimu, paskui kai kurių 1999 m. tvarkos nuostatų,
esančių Reglamente Nr. 2362/98, atžvilgiu – 1999 m. balandžio 6 ir 9 d. kolegijos ir arbitrų sprendimais.
159   Tačiau šios GATT ir GATS nuostatos neturi požymių, leidžiančių padaryti išvadą, kad
Nakajima
teismų praktika taikytina. Iš tikrųjų 1994 m. GATT XIII straipsnis („Nediskriminacinis kiekybinių apribojimų taikymo principas“),
GATS II straipsnis („Didžiausio palankumo režimas“) ir XVII straipsnis („Nacionalinis režimas“) įtvirtina principus ir įsipareigojimus,
kurie pagal jų formuluotę, pobūdį ir reikšmę yra bendro pobūdžio. Taigi šios nuostatos aiškiai skiriasi nuo 1979 m. ir 1994 m.
Antidempingo kodeksų. Šiuo atveju pakanka priminti, kad, pavyzdžiui, Reglamentų Nr. 3283/94 ir Nr. 384/96 preambulėse pabrėžta,
jog 1994 m. Antidempingo kodeksuose „pateikiamos naujos išsamios taisyklės, ypač kaip nustatyti dempingą, kokia tvarka pradėti
ir atlikti tyrimą, taip pat, kaip nustatyti ir traktuoti faktus, taikyti laikinąsias priemones, nustatyti ir rinkti antidempingo
muitus, kokia turėtų būti antidempingo priemonių trukmė ir peržiūrų tvarka, kaip viešai paskelbti informaciją apie atliekamus
antidempingo tyrimus“.
160   Be to, nei GATT, nei GATS jas pasirašančioms šalims nenustato pareigos suderinti atitinkamą nacionalinę teisę su 1979 m. Antidempingo
kodekso 16 straipsnio 6 dalies a punktu ir 1994 m. Antidempingo kodekso 18 straipsnio 4 dalimi.
161   Nors ieškovės argumentai gali būti aiškinami taip, kad jais siekiama remtis Bendrijai pažeidus įsipareigojimą įgyvendinti
GSB rekomendacijas ir sprendimus, jie yra nepriimtini. Iš tikrųjų, jeigu Komisija mano, kad Susitarimas dėl ginčų sprendimo
taisyklių ir tvarkos įpareigoja pagal tarptautinę teisę pralaimėjusią šalį suderinti GSB sprendimu pripažintą nesuderintą
priemonę su PPO susitarimais, ši pareiga užtikrinti vidaus priemonių atitiktį tarptautiniams įsipareigojimams pagal PPO susitarimus
neabejotinai yra bendro pobūdžio ir labai skirtinga nuo Antidempingo kodeksų taisyklių. Todėl į ją negalima atsižvelgti
Nakajima
teismų praktikos taikymo tikslais.
162   Be to, nesant reikalo nagrinėti klausimo apie galimas žalos atlyginimo pasekmes, kurios gali kilti privatiems asmenims dėl
to, kad Bendrija neįvykdė GSB sprendimo, konstatuojančio Bendrijos teisės akto neatitikimą PPO taisyklėms, t. y. klausimo,
kurio ieškovė neiškėlė atskirai nuo
Nakajima
teismų praktikos taikymo klausimo, pakanka pažymėti, kad Susitarimas dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos neįtvirtina
teisminio tarptautinių ginčų nagrinėjimo mechanizmo, kurį taikant priimami sprendimai, turintys privalomą poveikį, panašų
į tą, kurį turi valstybių narių vidaus teisės sistemos teismo sprendimas. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas nusprendė, kad PPO
susitarimai, aiškinami atsižvelgiant į jų objektą ir tikslą, nenustato konkrečių teisės priemonių, kurių reikia imtis juos
sąžiningai įvykdyti Susitariančiųjų Šalių vidaus teisės sistemoje. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad, nepaisant ginčų sprendimo
mechanizmo pagal PPO susitarimus sustiprinimo, ne mažiau svarbios nei šis mechanizmas lieka šalių derybos (minėto sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
36–41 punktai). 37–39 punktuose Teisingumo Teismas papildomai pažymėjo:
„Nors pirmas (Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos) tikslas pagal Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių
ir tvarkos (PPO susitarimo 2 priedas) 3 straipsnio 7 dalį iš esmės yra užtikrinti, kad būtų atšauktos aptariamos priemonės,
jei nustatoma, kad jos neatitinka PPO taisyklių, šis Susitarimas numato, kad nuostata dėl kompensacijos turėtų būti taikoma
tik tuo atveju, kai praktiškai neįmanoma tuoj pat atšaukti tos priemonės, ir taikoma kaip laikinoji priemonė iki neatitinkančios
priemonės atšaukimo.
Iš tikrųjų pagal šio susitarimo 22 straipsnio 1 dalį kompensacija yra laikina priemonė, kurią galima taikyti tais atvejais,
kai šio susitarimo 2 straipsnio 1 dalyje numatyti (DSB) rekomendacijos ir sprendimai neįvykdomi per nustatytą pagrįstą laikotarpį,
ir ši nuostata pažymi, jog dažniau taikytinas visiškas rekomendacijos, kad ginčijama priemonė būtų suderinta su apibrėžtosiomis
PPO sutartimis, įvykdymas.
Tačiau to paties straipsnio 2 dalis numato, kad jeigu aptariamoji šalis narė neįvykdo šių rekomendacijų ir sprendimų per pagrįstą
laikotarpį, tokia šalis narė, kai jos to prašoma vėliausiai pagrįsto termino pabaigoje, turi derėtis su bet kokia ginčo sprendimo
procedūras inicijavusia šalimi, kad būtų sutarta abiem pusėms  priimtina kompensacija.
Tokiomis aplinkybėmis teisminių institucijų pareigos netaikyti PPO susitarimų neatitinkančių vidaus teisės normų nustatymas
iš Susitariančiųjų Šalių įstatymų leidybos arba vykdomųjų institucijų atimtų šio susitarimo 22 straipsniu suteiktą galimybę
surasti laikinus suderėtus sprendimus.“
163   Ši išvada nėra taikoma tik tais atvejais, kai Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 21 straipsnio 3 dalyje numatytas
pagrįstas laikotarpis DSB rekomendacijoms ir sprendimams įgyvendinti nėra pasibaigęs.
164   Iš tikrųjų konstatuotina, kad net pasibaigus šiam terminui ir nustačius kompensacijos arba lengvatų sustabdymo priemones pagal
Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 22 straipsnį, toks susitarimas užima svarbų vaidmenį šalių derybose. Šiuo
atveju svarbu pažymėti, kad Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 21 straipsnio 6 dalis aiškiai numato: „jeigu
DSB nenusprendžia kitaip, rekomendacijų ar sprendimų įgyvendinimo klausimas įtraukiamas į DSB posėdžio darbotvarkę praėjus
6 mėnesiams nuo tos dienos, kurią pagal šio straipsnio 3 dalį buvo nustatytas pagrįstas laikotarpis toms rekomendacijoms ar
sprendimams įgyvendinti, ir lieka DSB darbotvarkėje iki to klausimo išsprendimo“. Taip pat, kai DSB leidžia lengvatų arba
kitų įsipareigojimų sustabdymą, Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 22 straipsnio 8 dalis numato, jog pagal
21 straipsnio 6 dalį „DSB tęsia patvirtintų rekomendacijų ar sprendimų įgyvendinimo priežiūrą“. Ši nuostata taip pat numato,
kad „nuolaidų ar kitų įsipareigojimų sustabdymas yra laikinas ir taikomas tik iki priemonės, prieštaraujančios apibrėžtajai
sutarčiai, pašalinimo arba tol, kol šalis narė, kuri privalo įgyvendinti rekomendacijas ar sprendimus, pateikia sprendimą
dėl naudos anuliavimo ar sumažinimo, arba kol pasiekiamas abiem pusėms priimtinas sprendimas“.
165   Šiuo atveju pažymėtina, kad ginčas, dėl kurio buvo priimtas 1997 m. rugsėjo 25 d. DSB sprendimas ir 1999 m. balandžio 6 d.
kolegijos ataskaita, paskui – leidimas sustabdyti lengvatas Bendrijos nenaudai, šio ieškinio pareiškimo metu tebesitęsė ir
buvo įtrauktas į DSB dienotvarkę (žr. 39 punktą).
166   Todėl Bendrijos teismas negali, neužkirsdamas kelio Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 21 straipsnio 6 dalies
veiksmingumui, vykdyti nagrinėjamų Bendrijos teisės aktų teisėtumo priežiūros, ypač pagal EB 235 straipsnį pareikšto ieškinio
dėl žalos atlyginimo atveju, kol DSB rekomendacijų ir sprendimų įgyvendinimo klausimas nėra išspręstas, įskaitant, kaip tai
numato Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 22 straipsnio 8 dalis, tuos atvejus, „kai buvo suteikta kompensacija
arba kai nuolaidos ar įsipareigojimai buvo sustabdyti, tačiau nebuvo įgyvendintos rekomendacijos, kad priemonė būtų suderinta
su apibrėžtąja sutartimi“ (analogiškai žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Biret International prieš Tarybą
, C‑93/02 P, Rink. p. 10497, 62 punktą ir sprendimo
Biret ir Cie prieš Conseil
, C‑94/02 P, Rink. p. I‑10505, 65 punktą).
167   Dėl Reglamento Nr. 2362/98 požymių posėdyje ieškovės pateikti įrodymai bei Komisijos pareiškimai raštu ir deklaracijos rodo,
kad po 1997 m. rugsėjo 25 d. DSB sprendimo priimdama 1999 m. tvarką, kurios dalį sudaro Reglamentas Nr. 2362/98, Bendrija
siekė laikytis pagal PPO susitarimus prisiimtų įsipareigojimų (1999 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fruchthandelsgesellschaft Chemnitz prieš Komisiją
, T‑254/97, Rink. p. II‑2743, 26 punktas). Tačiau ši informacija neįrodo, kad Bendrija ketino įvykdyti pagal PPO susitarimus
prisiimtus įsipareigojimus
Nakajima
teismų praktikos prasme.
168   Iš tikrųjų Reglamento Nr. 2362/98 priėmimo aplinkybės negali būti lyginamos su pagrindinių antidempingo reglamentų, kurių
atžvilgiu taikyta
Nakajima
teismų praktika, priėmimo aplinkybėmis. Reglamentas Nr. 2362/98 neužtikrina PPO susitarimų taisyklių perkėlimo į Bendrijos
teisę, siekiant išlaikyti pusiausvyrą tarp šio susitarimo šalių narių teisių ir įsipareigojimų. Taigi šiuo atveju Pirmosios
instancijos teismas nusprendė, kad „nei 1997 m. gegužės 22 d. PPO kolegijos ataskaitose, nei 1997 m. rugsėjo 9 d. PPO nuolatinio
apeliacinio komiteto ataskaitoje, patvirtintoje Ginčų sprendimo tarybos 1997 m. rugsėjo 25 d., nėra konkrečių įsipareigojimų,
kuriuos Komisija Reglamente Nr. 2362/98 „ketino įgyvendinti“ (
Nakajima
) teismų praktikos prasme“ (minėto sprendimo
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
64 punktas).
169   Be to, ieškovės ginčijamos Reglamento 2362/98 nuostatos, susijusios su importo licencijų suteikimu ir nacionalinių tarifinių
kvotų paskirstymu, neatspindi naujų ir detalių iš PPO susitarimų išplaukiančių taisyklių visumos, bet nustato tarifinių kvotų
valdymo priemones, priimtas bendro bananų rinkų organizavimo srityje. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas nusprendė, kad „bendras
bananų rinkų organizavimas, nustatytas Reglamentu Nr. 404/93 ir vėliau pakeistas, nesiekia užtikrinti pagal GATT prisiimto
konkretaus įsipareigojimo įgyvendinimo Bendrijos teisės sistemoje“ (minėtos nutarties
OGT Fruchthandelsgesellschaft
28 punktas).
170   Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad priimdama 1999 m. tvarką, būtent Reglamentą Nr. 2362/98, Bendrija
neketino įgyvendinti pagal PPO susitarimus prisiimto konkretaus įsipareigojimo
Nakajima
teismų praktikos prasme. Todėl ieškovė negali remtis tuo, kad Bendrija nesilaikė įsipareigojimų pagal PPO susitarimus.
171   Darytina išvada, kad savo pirmuoju ieškinio pagrindu ieškovė neįrodė neteisėtų veiksmų, kurie užtraukia Bendrijos atsakomybę,
buvimo.
3.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Tarybos Komisijai suteiktu įgaliojimu įgyvendinti Reglamentą Nr. 1637/98

Šalių argumentai
172   Ieškovės nuomone, Komisija peržengė jai Tarybos suteiktą įgaliojimą dėl Reglamento Nr. 1637/98 įgyvendinimo. Priimdama reglamentą,
Taryba neginčijamai ketino įgyvendinti įsipareigojimus pagal PPO susitarimus. Šiuo atžvilgiu ieškovė primena, kad Reglamento
Nr. 404/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 20 straipsnis numato:
„27 straipsnyje nustatyta tvarka Komisija priima šios dalies taikymo nuostatas. Į jų taikymo sritį įeina: <…> e) priemonės,
užtikrinančios įsipareigojimų pagal Bendrijos sudarytus susitarimus, vadovaujantis (Sutarties) 228 straipsniu (po pakeitimo
– EB sutarties 300 straipsnis), vykdymą.“
173   Dėl importo licencijų išdavimo Komisija, vykdydama savo įgyvendinimo teisę pagal Reglamento Nr. 404/93, iš dalies pakeisto
Reglamentu Nr. 1637/98, 19 straipsnį, neatsižvelgė į Tarybos ketinimą užtikrinti bendros bananų rinkų organizavimo atitiktį
PPO susitarimams. Komisija apsiribojo dirbtiniu 1993 m. tvarkos pataisymu, kartu iš esmės palikdama importo licencijų išdavimo
tvarką. Šie maži pakeitimai 1999 m. balandžio 6 d. kolegijos ataskaitoje buvo paskelbti neatitinkančiais PPO teisės.
174   Dėl kvotų paskirstymo pagal valstybes ieškovė teigia, kad Komisija taip pat neatsižvelgė į Tarybos ketinimą ir todėl pažeidė
jai suteikto įgaliojimo ribas. Ieškovė teigia, kad Reglamento Nr. 404/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 18 straipsnio
4 dalyje Taryba netiesiogiai rėmėsi 1994 m. GATT XIII straipsnio 2 dalies d punkto nuostatomis, kurios numato du atvejus,
kada PPO narė gali paskirstyti tarifinę kvotą nacionalinėms kvotoms, t. y. esant susitarimui su susijusiomis šalimis arba
vienašališkai remiantis „tinkamu laikotarpiu“. Ji teigia, kad šiuo atveju yra tik viena galimybė. Bendrija negalėtų nustatyti
nacionalinių kvotų, priešingai nei Komisija tvirtino Reglamento Nr. 2362/98 antroje konstatuojamojoje dalyje, pagal kurį,
nepavykus susitarti su keturiomis pagrindinėmis bananus teikiančiomis valstybėmis, „Komisija privalo paskirstyti tarifines
kvotas“. Dėl ankstesnio laikotarpio ieškovė iš esmės tvirtina, kad Komisija negalėjo nepaisyti, jog 1994–1996 m. periodas
netiko, nes 1997 m. rugsėjo 25 d. DSB sprendimu jie nebuvo pripažinti tinkamais.
175   Be to, ieškovė mano, kad Komisija nepranešė Tarybai apie savo ketinimus, dėl to keletas nacionalinių delegacijų skundėsi rengiant
Reglamentą Nr. 2362/98.  Ji tvirtina, kad bananų valdymo komiteto dalyvavimas Reglamento Nr. 2362/98 priėmimo procese nėra
ekvivalentiškas Tarybos pritarimui.
176   Be to, ieškovė mano, kad Tarybos įgaliojimas, kurio jos tvirtinimu nebuvo laikytasi, sudaro teisės normą, skirtą apsaugoti
privačius asmenis, kurios pažeidimas užtraukia Bendrijos atsakomybę. Ji pripažįsta, kad taisykle, pagal kurią Komisija, vykdydama
jai deleguotus įgaliojimus, turi laikytis suteiktų įgaliojimų ribų, siekiama apsaugoti institucinę pusiausvyrą tarp Komisijos
ir Tarybos (1992 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Vreugdenhil prieš Komisiją
, C‑282/90, Rink. p. I‑1937). Tačiau ji patikslina, kad šia taisykle remiasi ne
in abstracto
, bet atsižvelgdama į Tarybos įgaliojimus, įtvirtintus Reglamente Nr. 1637/98. Iš šių nuostatų išplaukia, kad Tarybos tikslas
buvo nustatyti PPO taisykles atitinkančią tvarką. Taigi šiuo įgaliojimu tiesiogiai siekiama pagerinti ieškovės padėtį, t.
y. ginti privačių asmenų teises.
177   Komisija prieštarauja, kad, priimdama Reglamentą Nr. 2362/98, ji peržengė savo įgaliojimo įgyvendinti ribas. Tinkamai informavusi
1998 m. birželio mėn. Žemės ūkio ministrų Tarybą, ji veikė Reglamento Nr. 404/93 27 straipsnio pagrindu.
178   Ji pažymi, kad Reglamento Nr. 404/93 18 straipsnio 4 dalis numato, jog tarifinė kvota paskirstoma tarp tiekiančių valstybių.
Šis straipsnis aiškiai numato, kad „Komisija <…> gali paskirstyti tarifines kvotas“  vienašališkai, jeigu nėra galimybės susitarti
su trečiosiomis valstybėmis. Komisija šiuo atveju remiasi Reglamento Nr. 1637/98 septinta konstatuojamąja dalimi, kurioje
nurodyta, kad šiuo atveju „dalijant tarifines kvotas <…>, valstybėms, kurios yra labai suinteresuotos <…>, nustatyti reikėtų
taikyti vieną kriterijų“. Aplinkybė, kad Taryba leido Komisijai derėtis su teikiančiomis valstybėmis ir priėmė dėl to direktyvas,
prieštarauja ieškovės tvirtinimui.
179   Ji tvirtina, kad šis ieškinio pagrindas bet kuriuo atveju netinkamas, nes ieškovė dubliko 156 punkte sutiko, kad Komisija
galėjo nustatyti paskirstymo pagal šalis būdą.
180   Galiausia Komisija teigia, kad Tarybos įgaliojimas ir kompetencijos paskirstymas tarp pastarosios ir Komisijos nėra „privačių
asmenų apsaugos“ taisyklė, kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėtame sprendime
Vreugdenhil prieš Komisiją
(20 ir 21 punktai). Taigi bet koks Bendrijos atsakomybės atsiradimas pagal šį pagrindą yra atmestinas.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
181   Dėl klausimo, ar priimdama Reglamentą Nr. 2362/98, Komisija peržengė Tarybos deleguotos kompetencijos ribas, primintina, kad
kompetencijos paskirstymo tarp atskirų Bendrijos institucijų sistema siekiama užtikrinti Sutartyje numatytą institucinę pusiausvyrą,
o ne suteikti teises privatiems asmenims. Todėl vien institucinės pusiausvyros nesilaikymo nepakanka, kad atsirastų Bendrijos
atsakomybė atitinkamų veiklos vykdytojų atžvilgiu (minėto sprendimo
Vreugdenhil prieš Komisiją
20 ir 21 punktai).
182   Bet kuriu atveju, remiantis tuo, kas buvo nuspręsta dėl pirmojo ieškinio pagrindo, reikalavimai, kuriais ieškovė siekia tiesiogiai
remtis konstatuotu Reglamento Nr. 2362/98 nuostatų neatitikimu PPO susitarimams, yra atmestini. Iš tikrųjų, kadangi
Nakajima
teismų praktika šioje byloje netaikoma, ieškovė negali remtis importo licencijų išdavimo ir nacionalinių kvotų paskirstymo
taisyklių neatitikimu PPO susitarimams.
183   Be to, dėl klausimo, ar Komisija pažeidė Tarybos suteikto įgaliojimo sąlygas, pirma, pagal Reglamento Nr. 404/93, iš dalies
pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 18 straipsnio 4 dalį dėl nacionalinių tarifinių kvotų paskirstymo ir, antra, pagal šio reglamento
19 straipsnio 1 dalį ir 20 straipsnį dėl tarifinių kvotų valdymo priemonių, ir ypač dėl importo licencijų išdavimo, reikia
priminti, kad pagal EB 211 straipsnio 4 įtrauką siekdama, jog bendroji rinka tinkamai veiktų ir plėtotųsi, Komisija, Tarybos
įgaliota, įgyvendina jos nustatytas taisykles. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką iš Sutarties struktūros, šio straipsnio
užimamos vietos toje struktūroje bei iš praktinių reikalavimų išplaukia, kad įgyvendinimo sąvoka turi būti aiškinama plačiai.
Kadangi Komisija vienintelė gali nuolatos ir atidžiai stebėti žemės ūkio rinkas ir veikti, kai to reikalauja susidariusi padėtis,
šioje srityje Taryba jai gali suteikti didelius įgaliojimus. Todėl šių įgaliojimų ribos turi būti įvertintos atsižvelgiant
į esminius bendrus rinkų organizavimo tikslus (1995 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, C‑478/93, Rink. p. I‑3081, 30 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑239/01, Rink. p. 10333, 54 punktas).
184   Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad žemės ūkio srityje Komisija turi leidimą priimti visas būtinas ar naudingas pamatinių
teisės aktų įgyvendinimo priemones tiek, kiek jos neprieštarauja šiems arba Tarybos įgyvendinimo teisės aktams (minėtų sprendimų
Nyderlandai prieš Komisiją
31 punktas ir
Vokietija prieš Komisiją
55 punktas).
185   Šiuo atveju pažymėtina, kad Taryba įpareigojo Komisiją priimti tarifinių kvotų valdymo priemones taikant metodus, kurie remiasi
tradiciniais prekybos srautais (Reglamento Nr. 1637/98, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 19 straipsnio 1 dalis).
Kartu Taryba įpareigojo Komisiją imtis priemonių, užtikrinančių „įsipareigojimų pagal Bendrijos sudarytus susitarimus, vadovaujantis
(EB 300) straipsniu, vykdymą“. Ieškovė neįrodė, kad Komisija aiškiai peržengė Tarybos jai suteiktos diskrecijos ribas, kai
siekė suderinti šiuos tikslus priimdama importo licencijų išdavimo ir nacionalinių kvotų paskirstymo priemones.
186   Dėl Reglamento Nr. 2362/98 priėmimo procedūros teisėtumo ieškovė neįrodė esminių pažeidimų. Priešingai iš Komisijos pareiškimų
raštu, ypač iš 1998 m. spalio 16 d. Bananų vadybos komiteto 96 posėdžio glaustos ataskaitos matyti, kad buvo konsultuotasi
su Reglamento Nr. 404/93 27 straipsnyje numatytu komitetu dėl Reglamento Nr. 2362/98 priėmimo.
187   Darytina išvada, kad ieškovė antruoju ieškinio pagrindu neįrodė neteisėtų veiksmų, kurie užtraukia Bendrijos atsakomybę, buvimo.
4.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su Bendrijos bendrųjų teisės principų pažeidimu
188   Šį ieškinio pagrindą sudaro trys dalys, atitinkamai dėl nediskriminavimo, teisės laisvai verstis ūkine veikla ir proporcingumo
principų pažeidimo.

Dėl pirmosios dalies, susijusios su nediskriminavimo principu
Dėl priimtinumo
–       Šalių argumentai
189   Komisija mano, kad ši pirma dalis – tokia, kokia išdėstyta ieškinyje, neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
c punkto reikalavimų. Iš tikrųjų ieškovė nedetalizuoja, kieno atžvilgiu yra diskriminacija, bet apsiriboja tik nuoroda į 1993 m.
tvarkos aprašymą. Todėl ši ieškovės argumentų dalis negali būti priimta.
190   Ieškovė teigia, kad ši dalis priimtina, nes ieškinys šiuo atžvilgiu atitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
c punktą. Ji mano, kad ieškinio 25–28 punktuose aiškiai nurodė skirtingą veiklos vykdytojams taikomą požiūrį pagal 1993 m.
tvarką, o 66–99 punktuose – dar didesnę diskriminaciją pagal 1999 m. tvarką.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
191   Remiantis anksčiau minėtais principais, Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas
reikalauja, kad tam, jog ieškinys būtų priimtinas, pagrindinės jį pagrindžiančios faktinės ir teisinės aplinkybės išplauktų,
bent jau glaustai, tačiau nuosekliai ir suprantamai iš pačio ieškinio teksto.
192   Šiuo atveju ieškovė (ieškinio 95 punkte) nurodė, jog nediskriminavimo principo pažeidimas „aiškiai išplaukia iš aplinkybės,
kad bananų tvarka buvo nustatyta, siekiant diskriminuoti ieškovę ir gerokai sumažinti jos prekybos veiklos Bendrijoje apimtį“.
Be to, ieškovė aiškiai rėmėsi ieškinio 25–28 punktais, kuriuose ne tik aprašoma 1993 m. tvarka, bet ir kritika, kurioje teigiama,
kad šios tvarkos tikslas iš esmės buvo susilpninti tarptautinių didžiųjų įmonių apskritai, o ieškovės – konkrečiai, veikiančių
bananų rinkoje, ekonominę padėtį. Be to, ieškovė aiškiai nurodė (ypač žr. ieškinio 66–98 punktus), kad 1999 m. tvarka ir būtent
Reglamentas Nr. 2362/98 ne tik nepašalino 1997 m. rugsėjo 25 d. DSB sprendime nurodytų neatitikimų PPO teisei, bet ir toliau
paliko ankstesnės tvarkos pažeidimus. Todėl ieškinys suformuluotas pakankamai aiškiai ir tiksliai, kad Komisija galėtų parengti
savo atsiliepimą į jį, o Pirmosios instancijos teismas – priimti sprendimą dėl šios pirmos dalies.
193   Todėl ieškinio ištraukos, skirtos šiai pirmai daliai atitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimus,
o Komisijos argumentus reikia atmesti.
194   Iš to išplaukia, kad trečiojo ieškinio pagrindo pirma dalis yra priimtina.
Dėl esmės
–       Šalių argumentai
195   Ieškovė iš esmės tvirtina, kad paaiškėjus, jog tarifinių kvotų pakako skatinti Bendrijos ir AKR bananų importą, Bendrijai
reikėjo pakeisti 1993 m. tvarką, susijusią su importo licencijų išdavimu, t. y. nuostatas, generalinio advokato C. Gulmann
išvadoje byloje
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
(Rink. p. I‑4980) aprašytas kaip „apsunkinančias“ ir „brangias“. Priimdama Reglamentą Nr. 2362/98, Komisija vis dėlto pasirinko
tvarką, kuri padidino, visų pirma, ankstesnės B kategorijos veiklos vykdytojams suteiktas ekonomines lengvatas, ir, antra,
ankstesnei A kategorijai priklausantiems pirminiams importuotojams, pavyzdžiui, ieškovei, tenkančius nepatogumus (žr. pirmiau
išdėstytą ieškinio pagrindų glaustą išdėstymą).
196   Ieškovė mano, kad nediskriminavimo principo pažeidimas tiesiogiai išplaukia iš bendro bananų rinkų organizavimo siekiamo tikslo.
Iš tikrųjų 1999 m. tvarka yra tik tąsa 1993 m. tvarkos, kurių pripažintas tikslas buvo smarkiai apriboti ieškovės veiklą Bendrijoje
kitų veiklos vykdytojų naudai.
197   Sprendime
Vokietija prieš Tarybą(Bananai)
Teisingumo Teismas manė, kad 1993 m. tvarka potencialiai galėjo pažeisti nediskriminavimo principą. Vis dėlto konstatavęs,
kad 1993 m. tvarka įtvirtino priimtiną pusiausvyrą tarp atitinkamų skirtingų kategorijų veiklos vykdytojų, jis šį pažeidimą
atmetė. Teisingumo Teismas 74 punkte nurodė, kad skirtingas požiūris į veiklos vykdytojus buvo „susijęs su iki šiol segmentuotos
rinkos integravimo tikslu“. Teismas šį teiginį patvirtino 1998 m. kovo 10 d. Sprendimo
Vokietija prieš Tarybą
, C‑122/95, Rink. p. I‑973 63–65 punktuose.
198   Šioje byloje situacija skirtinga. 1999 m. tvarka buvo priimta praėjus penkeriems metams po rinkų integravimo, vykusio 1993 m.
įtvirtinant bendrą bananų rinkų organizavimą. Šiuo laikotarpiu Bendrijos ir AKR veiklos vykdytojai turėjo galimybę naudotis
jiems suteiktomis konkurencijos lengvatomis. Todėl Teisingumo Teismo byloje
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
pateiktas esminis pateisinimas diskriminacijos buvimui paneigti šiuo atveju nustojo egzistuoti  priimant 1999 m. tvarką.
199   Ieškovė mano, kad paprastas sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
atlikto vertinimo taikymas šios bylos aplinkybėms leistų daryti išvadą, jog Teisingumo Teismo sprendime
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
pripažinta skirtinga veiklos vykdytojų padėtis pagal 1993 m. tvarką išliko dar ir pagal 1999 m. tvarką. Tai leistų daryti
prielaidą, kad 1999 m. tvarka
de facto
yra 1993 m. tvarkos tąsa. Ieškovė pažymi, kad Komisija teigia priešingai, jog 1999 m. tvarka visiškai skiriasi nuo 1993 m.
tvarkos. Jeigu taip yra, tai sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
išvados neįmanoma taikyti 1999 m. tvarkai.
200   Bet kuriuo atveju ieškovė teigia, kad yra akivaizdu, jog veiklos vykdytojų padėtis nebuvo tapati pagal 1993 m. ir 1999 m.
tvarką. Nuo sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
rinka labai smarkiai pasikeitė. Iki 1993 m. tvarkos veiklos vykdytojai, kurie vėliau sudarė B kategoriją, kai kuriose valstybėse
negalėjo importuoti Lotynų Amerikos bananų be apribojimų. Ieškovė teigia, kad sprendime
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog dėl šios nepalankios padėties jiems galėjo būti pritaikytas skirtingas požiūris. Šitaip
joms suteiktos lengvatos turėjo didelį poveikį rinkai. Pagal 1993 m. tvarką daugybė A kategorijos veiklos vykdytojų įsigijo
B kategorijos veiklos vykdytojus, kad perimtų pastarųjų importo licencijas. Ir atvirkščiai – kai kurie B kategorijos veiklos
vykdytojai siekė išplėsti savo veiklą Lotynų Amerikos bananų sektoriuje, pirkdami A kategorijos veikos vykdytojus.
201   Be to, ieškovė atmeta teiginį, jog 1993 m. tvarkos išlikimas negalėjo būti diskriminacinis dėl to, kad kai kurie pirminiai
A kategorijos importuotojai pradėjo kontroliuoti B kategorijos veiklos vykdytojus ir taip įgijo importo licencijas. Ji pagaliau
pažymi, kad šis argumentas PPO buvo jau atmestas 1999 m. balandžio 9 d. Sprendimu (5.69 punktas). Todėl toks pirminių importuotojų
elgesys yra normali ir tiesioginė jiems nustatytų diskrimanacinių priemonių pasekmė.
202   Galiausia ieškovė mano, kad priežastys, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas minėtame sprendime
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
atmetė su diskriminacija susijusį pagrindą, nukreiptą prieš Reglamentą Nr. 2362/98,  šioje byloje yra netaikytinos. Šis pagrindas
byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, buvo susijęs su tariama diskriminacija tarp mažų bei internacionalių įmonių.
Kadangi šis klausimas nesusijęs su šia byla, ieškovė mano, kad šiuo atžvilgiu minėtas sprendimas
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
yra netinkamas.
203   Komisija atmeta šiuos argumentus. Teismų praktika jau aiškiai patvirtino, kad galimybės importuoti trečiųjų šalių bananus
apribojimai neatsiejami nuo bendro bananų rinkų organizavimo, ir atmetė ieškinio pagrindus dėl 1993 m. ir 1999 m. tvarkos
diskriminacinio pobūdžio (minėtų sprendimų
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
82 punktas ir
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
81 punktas).
204   Komisija neigia skirtumą, kurį ieškovė bando įrodyti, tarp bylos, kurioje priimtas sprendimas
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
ir šios bylos aplinkybių. Ji taip pat ginčija generalinio advokato Gulmann išvados minėtoje byloje
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
tinkamumą šioje byloje.
205   Dėl PPO sprendimų dėl 1999 m. tvarkos diskriminacinio pobūdžio tinkamumo Komisija tvirtina, kad pati sąvoka „diskriminacija“
PPO teisėje nėra tapati tai, kuri naudojama Bendrijos teisėje. Požiūrio skirtumas, kuris yra tiesioginė importui iš trečiųjų
šalių taikomo skirtingo požiūrio pasekmė, negali būti laikomas diskriminaciniu (1982 m. spalio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
aust prieš Komisiją
, 52/81,
IEC
. p. 3745, 25 punktas).
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
206   Argumentai, pagal kuriuos 1999 m. tvarka buvo siekiama sudaryti palankias sąlygas Bendrijos arba AKR kilmės bananų prekyboje
besispecializuojantiems Bendrijos veiklos vykdytojams ieškovės nenaudai, yra nepriimtini.
207   Dėl tariamos diskriminacijos tarp Lotynų Amerikos kilmės bananų prekyboje specializuotų Bendrijos veiklos vykdytojų ir Bendrijos
arba AKR kilmės bananų prekyboje specializuotų Bendrijos veiklos vykdytojų reikia priminti, kad netgi darant prielaidą, jog
šių kategorijų veiklos vykdytojų padėtis galėjo būti skirtingai paveikta Reglamentu Nr. 2362/98, tai nebus diskriminacinis
požiūris tuo atveju, kai toks požiūris yra neatsiejamas nuo rinkų integravimo Bendrijoje tikslo (šiuo klausimu žr. sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
74 punktą ir minėto sprendimo
Bocchi Food Trade International prieš Komisiją
75 punktą).
208   Iš tikrųjų iki bendro bananų rinkų organizavimo įtvirtinimo šios kategorijos veiklos vykdytojų padėtis nebuvo panaši. Teisingumo
Teismo teigimu, „Bendrijos bananų sektoriui buvo būdinga tai, kad vienu metu koegzistavo atviros nacionalinės rinkos, kurioms,
be to, buvo taikomos skirtingos taisyklės, ir apsaugotos nacionalinės rinkos“. Teisingumo Teismo teigimu:
„Atvirose nacionalinėse rinkose ekonominės veiklos vykdytojai galėjo tiekti trečiųjų šalių bananus, netaikant jiems kiekybinių
apribojimų. Importuotojai Vokietijos rinkoje turėjo teisę į atleidimą nuo muitų, remiantis bananų protokolo pagrindu teisėtai
patvirtintos  kvotos ribose. Tačiau apsaugotose nacionalinėse rinkose veiklos vykdytojai, prekiaujantys Bendrijos ir tradiciniais
AKR bananais, buvo užtikrinti dėl galimybės parduoti savo produktus nekonkuruojant su stipresniais konkurentais – trečiųjų
šalių bananų platintojais. <...> Bendrijos ir trečiųjų šalių bananų pardavimo kaina iš tikrųjų gerokai viršijo trečiųjų šalių
bananų kainą“ (sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
70–72 punktai).
209   Nors šios kategorijos ūkinės veiklos vykdytojus 1993 m. tvarka skirtingai paveikė, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad „toks
skirtingas požiūris yra neatsiejamas nuo iki šiol segmentuotų rinkų integravimo tikslo, atsižvelgiant į skirtingą veiklos
vykdytojų padėtį, buvusią iki bendro bananų rinkų organizavimo nustatymo“. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad „Reglamentu
(Nr. 404/93) iš tikrųjų siekiama užtikrinti Bendrijos ir tradicinės AKR produkcijos realizavimą, dėl ko nustatoma tam tikra
pusiausvyra tarp dviejų atitinkamų ūkinės veiklos vykdytojų kategorijų“ (sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
74 punktas).
210   Ieškovė iš tikrųjų tvirtina, kad aplinkybės, dėl kurių Teisingumo Teismas padarė šią išvadą, išnyko priėmus 1999 m. tvarką,
nes uždarų ir apsaugotų rinkų integravimo tikslas jau buvo pasiektas. Ji šiuo atveju nurodo Komisijos deklaraciją, pagal kurią
„pagrindiniai (bendros bananų rinkų organizavimo) tikslai, būtent kelių nacionalinių rinkų susiliejimas į vieną rinką, rinkos
tiekimo kiekybinė pusiausvyra, vienodas kainų lygis Bendrijos ir AKR augintojams bei vartotojams buvo iš esmės pasiekti.“
(Neoficialus vertimas) (Audito Rūmų speciali ataskaita dėl gero bendro bananų rinkų organizavimo finansinio valdymo, kartu
su Komisijos atsakymais, 27 puslapis (OL  C 294, 2002, p. 1), toliau – Audito Rūmų ataskaita). Ji taip pat remiasi 1995 m.
birželio 22 d. Arthur D. Little tyrimo ataskaita (toliau − Arthur D. Little ataskaita).
211   Vis dėlto tiesa, kad po bendro bananų rinkų organizavimo įtvirtinimo ir per penkerius 1993 m. tvarkos galiojimo metus bananų
rinka patyrė svarbių pakitimų, kaip tai patvirtina tiek Audito Rūmų ataskaitoje esančios Komisijos deklaracijos, tiek Arthur
D. Little ataskaita. Pastarojoje (46 ir 47 puslapiai) pažymima, kad „bendro rinkų organizavimo įtvirtinimas leido integruoti
nacionalines rinkas ir sukėlė prekybos tarp valstybių narių didelį protrūkį“, be to, „panaikinus importo apribojimus ir suteikus
B kategorijos veiklos vykdytojams galimybę importuoti dolerinius bananus, Lotynų Amerikos bananams buvo sudarytos galimybės
skverbtis į tradiciškai saugomas valstybes“. Dėl bendro rinkų organizavimo, susijusio su Bendrijos ir AKR kilmės bananų realizavimu,
toje pačioje ataskaitoje pažymima, kad jų produkcija „pradeda skverbtis į Šiaurės Europą“ ir kad šis „importo įvairovės pagal
kilmę išaugimo (reiškinys) reiškia kitą tikros bendrosios rinkos atsiradimo etapą“.
212   Vis dėlto šio bananų sektoriaus vystymosi dėl Reglamentu Nr. 404/93 įgyvendinto bendros bananų rinkų organizavimo negalima
užginčyti, priimant 1999 m. tvarką pasirinktų teisės aktų ir būtent skirtingo požiūrio, taikomo kiekvienos kategorijos vykdytojams,
atžvilgiu. Nors bendros rinkų organizavimo veikimo taisyklės pagal 1993 m. ir 1999 m. tvarką skiriasi, nacionalinių rinkų
integravimo ir Bendrijos bei AKR kilmės bananų realizavimo tikslas išlieka. Reglamento Nr. 1637/98 nuostatos iš tikrųjų nepakeitė
šių tikslų, bet, kalbant apie prekybą su trečiosiomis šalimis (Reglamento Nr. 404/98 IV dalis), apsiribojo tik veikimo taisyklių
pergrupavimu. Todėl pagal 1999 m. tvarką Lotynų Amerikos bananų prekyboje besispecializuojantiems ir Bendrijos bei AKR bananų
prekyboje besispecializuojantiems veiklos vykdytojams taikomas skirtingas požiūris išlieka neatsiejamas nuo bendro bananų
rinkų organizavimo tikslų. Tokiomis aplinkybėmis skirtingas požiūris, taikomas skirtingų kategorijų veiklos vykdytojams, nelaikytinas
nediskriminavimo principo pažeidimu, kuris gali užtraukti Bendrijos atsakomybę.
213   Dėl ieškovės argumentų, grindžiamų 1999 m. balandžio 6 d. kolegijos ataskaitoje nurodyta diskrimininacija kai kurių Reglamento
Nr. 2362/98 nuostatų atžvilgiu, iš pateiktų vertinimų dėl pirmojo ieškinio pagrindo išplaukia, kad ieškovė negali remtis PPO
susitarimų taisyklių pažeidimu, nes
Nakajima
teismų praktikos taikymo sąlygos šioje byloje nepatenkintos. Bet kuriuo atveju Komisija teisingai tvirtina, kad arbitrų nurodyta
diskriminacija yra susijusi, visų pirma, su ne Bendrijoje įsisteigusiems bananų platintojams taikomu požiūriu, palyginti su
tuo, kuris taikomas Bendrijoje įsisteigusiems jų konkurentams, ir, antra, nacionalinių tarifinių kvotų  paskirstymu tarp kai
kurių Lotynų Amerikos valstybių. Todėl šioje byloje nėra situacijų, kurių atžvilgiu gali būti pritaikytas Bendrijos vienodo
požiūrio principas (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Faust prieš Komisiją
25 punktą).
214   Taigi darytina išvada, kad atsižvelgiant į didelę diskreciją, kurią turėjo Komisija, ji nepažeidė nediskriminavimo principo.
215   Todėl ši pirma dalis atmestina.

Dėl antrosios dalies, susijusios su teise laisvai verstis ūkine veikla
Šalių argumentai
216   Ieškovė mano, kad teisės laisvai verstis ūkine veikla principo pažeidimas tiesiogiai išplaukia iš bendros bananų rinkų organizavimo
tikslo. Sprendime
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
Teisingumo Teismas 87 punkte padarė išvadą, kad 1993 m. tvarka šio principo nepažeidžia. Tačiau ieškovė teigia, kad bylos,
kurioje priimtas šis sprendimas, faktinių aplinkybių metu buvusi situacija skiriasi nuo situacijos, egzistuojančios pagal
1999 m. tvarką.
217   Be to, ieškovė remiasi tuo, kad Teisingumo Teismas sprendime
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
taip pat rėmėsi buvusių interesų pusiausvyra, kad priimtų sprendimą dėl ieškinio pagrindo, susijusio su teisės laisvai verstis
ūkine veikla principo pažeidimu. Teisingumo Teismas iš tikrųjų nagrinėjo, „ar (1993 m. tvarka) įtvirtinti apribojimai atitiko
bendrą Bendrijos interesą ir nepažeidė šios teisės esmės“.
218   Ji tvirtina, kad 1999 m. tvarkos tikslai yra, visų pirma, skatinti Bendrijos ir AKR bananus, antra, suderinti bendrą bananų
rinkų organizavimą su PPO taisyklėmis. Pagal 1999 m. tvarką tiek importo licencijų išdavimo mechanizmas, tiek paskirstymas
pagal valstybes yra nesuderinamas su šiais tikslais. Tačiau šios dvi aplinkybės apriboja ieškovės teisę laisvai verstis ūkine
veikla dar labiau nei ankstesnė tvarka. Darytina išvada, kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo vertinimą sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
82–86 punktuose,  Reglamentas Nr. 2362/98 pažeidžia pusiausvyrą tarp bendro Bendrijos intereso ir konkretaus ieškovės intereso.
219   Komisija neigia šiuos tvirtinimus. Ieškovė kritikuoja 1999 m. tvarka siekiamo rinkos integravimo tikslą. Teismų praktika jau
atmetė panašius ieškinio pagrindus (sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
82 punktas ir 1996 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlanta ir kt. prieš Europos Bendrija
, T‑521/93, Rink. p. II‑1707, 62–64 punktai).
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
220   Primintina, kad teisės laisvai verstis ūkine veikla apribojimai būtent bendro rinkos organizavimo srityje gali būti nustatyti
su sąlyga, kad šie apribojimai iš tikrųjų atitinka Bendrijos siekiamus bendrojo intereso tikslus ir šių tikslų atžvilgiu nėra
neproporcingas ir netoleruotinas kišimasis, sudarantis grėsmę pačios taip garantuojamos teisės esmei (1989 m. liepos 11 d.
Sprendimo
Schraeder
, 265/87, Rink. p. 2237, 15 punktas). Galiausia Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad Reglamentu Nr. 404/93 keliama grėsmė
trečiųjų šalių tradicinių veiklos vykdytojų teisei laisvai verstis profesine veikla atitinka Bendrijos bendrojo intereso tikslus
ir nedaro poveikio šios teisės esmei (minėto sprendimo
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
87 punktas).
221   Taigi, kaip jau buvo konstatuota nagrinėjant pirmąją šio ieškinio pagrindo dalį, 1999 m. tvarka siekiama, jų nepakeičiant,
Reglamento Nr. 404/93 bendro intereso tikslų, t. y. nacionalinių rinkų integravimo, taip pat Bendrijos ir AKR kilmės bananų
realizavimo. Atsižvelgiant į šiuos tikslus darytina išvada, kad ekonominių sąlygų vystymasis, kylantis iš bendro bananų rinkų
organizavimo, kuriuo remiasi ieškovė, neleidžia daryti išvados, kad egzistuoja netoleruotina grėsmė jos teisėms, neatitinkanti
bendrojo intereso tikslų.
222   Be to, pažymėtina, kad pagal 1999 m. tvarką, siekiant laikytis prisiimtų bendrų įsipareigojimų PPO, Bendrija, palikdama tradicinių
prekybos srautų būdą „tradiciniai importuotojai ir nauji importuotojai“ (Reglamento Nr. 404/93, iš dalies pakeisto Reglamentu
Nr. 1637/98, 19 straipsnio 1 dalis), panaikino kategorijas ir ūkinę veiklą pagal veiklos vykdytojų veiklą, be to, padidino
naujiems importuotojams prieinamų licencijų kiekį.
223   Todėl antra dalis turi būti atmesta kaip nepriimtina.

Dėl trečiosios dalies, susijusios su proporcingumo principu
Šalių argumentai
224   Ieškovė teigia, kad pagal sprendimą
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
Reglamentas Nr. 2362/98 gali pažeisti proporcingumo principą tik tuo atveju, kai juo įgyvendinamos priemonės yra „akivaizdžiai
netinkamos“ pasiekti norimą tikslą. Šiuo atveju Reglamentas Nr. 2362/98 akivaizdžiai neatitinka 1999 m. tvarkos tikslų, t.
y. visų pirma, atitikti PPO taisykles ir, antra, skatinti AKR ir Bendrijos bananų importą. Iš tikrųjų licencijų išdavimo tvarką
ir paskirstymą pagal šalis PPO pripažino neatitinkančiomis 1994 m. GATT ir GATS taisyklių. Be to, šios priemonės mažiau skatina
Bendrijos ir AKR bananus, negu kai kuriuos Bendrijos prekybininkus, galinčius gauti importo licencijas. Todėl Reglamentas
Nr. 2362/98 prieštarauja proporcingumo principui.
225   Komisija mano, kad šie argumentai yra glaudžiai susiję su ieškinio pagrindu dėl neatitikties PPO teisei; todėl šie argumentai
netinkami. Apskritai 1999 m. tvarka nepažeidžia proporcingumo principo. Ši tvarka yra Bendrijos ir AKR bananų produkcijos
skatinimo politikos dalis. Tiek importo licencijų išdavimo taisyklės, tiek tos, kurios susijusios su paskirstymu pagal šalis,
siekia šio tikslo.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
226   Remiantis tuo, kas buvo nuspręsta dėl pirmojo ieškinio pagrindo, ieškovės argumentai dėl Reglamento Nr. 2362/98 neatitikties
PPO susitarimams reikia atmesti iš karto.
227   Toliau primintina, kad, siekiant nustatyti, ar Bendrijos teisės nuostata atitinka proporcingumo principą, reikia išnagrinėti,
ar ją įgyvendinančios priemonės yra tinkamos numatytam tikslui įgyvendinti ir ar jos neperžengia to, kas būtina jam pasiekti
(1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Affish
, C‑183/95, Rink. p. I‑4315, 30 punktas).
228   Bendrosios žemės ūkio politikos srityje Bendrijos teisės aktų leidėjas turi didelę diskreciją, kuri atitinka EB  34 ir 37 straipsniais
jam suteiktus politinius įgaliojimus. Teisingumo Teismas iš tikrųjų nusprendė, kad tik šioje srityje priimtos priemonės akivaizdus
netinkamumas tikslo, kurio kompetetinga institucija ketina siekti, atžvilgiu gali paveikti tokios priemonės teisėtumą. Šis
teisminės priežiūros apribojimas taikomas būtent tais atvejais, kai įgyvendinant bendrą rinkų organizavimą Taryba ir Komisija
turi surasti išeitį tarp įvairių interesų ir, priimdamos politinius sprendimus, pasirinkti alternatyvas, už kurias jos atsakingos
(
Vokietija prieš Tarybą (Bananai)
89 ir 90 punktai).
229   Dėl prekybos su trečiosiomis šalimis, būtent dėl tarifinių kvotų valdymą įgyvendinančių taisyklių apibrėžimo reikėtų priminti,
kad priimdama Reglamentą Nr. 2362/98 Komisija siekė nuo bendro bananų rinkų organizavimo neatsiejamus tikslus suderinti su
Bendrijos tarptautiniais įsipareigojimais pagal PPO susitarimus bei Lomės konvenciją, visiškai paklusdama Tarybos valiai tarifines
kvotas valdyti taikant metodus, kurie grindžiami atsižvelgimu į tradicinius prekybos srautus (Reglamento Nr. 404/93, iš dalies
pakeisto Reglamentu Nr. 2362/98, 19 straipsnis).
230   Reikia konstatuoti, kad ieškovė apsiriboja Reglamento Nr. 2362/98 nuostatų, reglamentuojančių importo licencijų išdavimą ir
nacionalinių tarifinių kvotų paskirstymą, akivaizdaus netinkamumo nurodymu, tačiau neįrodo, kad šios priemonės yra akivaizdžiai
netinkamos numatytam tikslui įgyvendinti ir kad jos peržengia tai, kas būtina jam pasiekti.
231   Kadangi ieškovė nepateikė įrodymų dėl šio akivaizdaus netinkamumo požymio, ši trečia dalis atmestina.
232   Iš to išplaukia, kad trečiuoju pagrindu ieškovė neįrodė neteisėtų veiksmų, galinčių užtraukti Bendrijos deliktinę atsakomybę,
buvimo.
5.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su geros valios ir teisėtų lūkesčių apsaugos pagal tarptautinę teisę principų
pažeidimu

Šalių argumentai
233   Ieškovė teigia, kad priimdama ir palikdama galioti Reglamentą Nr. 2362/98, Komisija pažeidė geros valios principą pagal tarptautinę
teisę. Ji teigia, kad šis principas 1969 m. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 26 straipsnyje (Jungtinių
Tautų sutarčių rinkinys, t
.
788, p. 354) išdėstytas taip: „Kiekviena įsigaliojusi sutartis jos šalims yra privaloma, ir šalys privalo sąžiningai ją vykdyti“.
Ginče
Bananai III
Bendrija aiškiai pažeidė šį principą.
234   Iš tikrųjų Bendrija savo deklaracijomis ir pastabomis ne kartą aiškiai patvirtino, kad ji ketino sąžiningai įvykdyti DSB sprendimus
ir rekomendacijas (žr. WTO, Status report by the European Communities: 1998 liepos 13 d. dokumentą WT/DS27/17; 1998 m. rugsėjo
9 d. dokumentą WT/DS27/17/Add. 1; 1998 m. spalio 9 d. dokumentą WT/DS27/17/Add. 2 ir 1998 m. lapkričio 13 d. dokumentą WT
/DS27/17/Add. 3; 1998 m. sausio 22 DSB posėdžio protokolą, 1998 m. vasario 26 d. dokumentą WT/DSB/M/41).
235   Šias deklaracijų nereikia nagrinėti. Ieškovė iš esmės mano, kad 1999 m. tvarka nesiekia pašalinti PPO konstatuotų 1993 m.
tvarkos trūkumų. Bendrija ne tik nesilaikė PPO instancijų sprendimų, bet, prisidengdama formaliais pakeitimais, siekė palikti
neteisėtą padėtį, kylančią iš 1993 m. tvarkos. Tokie veiksmai pažeidžia geros valios principą. Bendrija veiksmais, siekiančiais
laimėti laiko, siekė išvengti įsipareigojimų pagal PPO teisę ir piktnaudžiavo teisės aktų sudėtingumu, kad suklaidintų PPO
prekybos partnerius.
236   Jokia aplinkybė neleidžia paneigti šių teiginių. Pirmiausia dėl paskirstymo pagal šalis Komisija negali teigti veikusi gera
valia. Ieškovė primena, kad anksčiau jau nurodė, jog nepavykus deryboms su keturiomis Lotynų Amerikos valstybėmis, ši nesekmė
visiškai Komisijos neįpareigojo Reglamentu Nr. 2362/98 nustatyti paskirstymo pagal valstybes mechanizmą, ekvivalentišką kvotų
dalių sistemai, galiojusiai pagal 1993 m. tvarką.
237   Antra, aplinkybė, jog Bendrija dalyvavo arbitražo ir sprendimų byloje
Bananai III
įgyvendinimo procedūrose, neįrodo geros valios. Bendrija paprasčiausia naudojosi savo teise į gynybą. Šiuo klausimu ieškovė
pažymi, kad Bendrija nemanė esant reikalingą apskųsti 1999 m. balandžio 6 d. kolegijos ataskaitą, kurioje buvo padaryta išvada,
kad 1999 m. tvarka neatitinka PPO taisyklių.
238   Trečia, pagal Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 21 straipsnio 5 dalį Bendrijos pradėta procedūra, kurioje
1999 m. balandžio 12 d. kolegija priėmė ataskaitą (ŲWT/DS/27RW/EEC), yra netinkama šioje byloje arba bent jau neįrodo Bendrijos
geros valios. Ieškovė iš esmės nurodo, kad šios procedūros dalykas buvo prašymas, jog 1999 m. tvarka būtų pripažinta atitinkanti
PPO susitarimus, bus nuspręsta kitaip pagal Susitarimą dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos. Ieškovės nuomone, ši procedūra
nebuvo tiesiogiai susijusi su 1999 m. tvarkos atitiktimi PPO taisyklėms. Kolegija negalėjo atsakyti į ši klausimą, nes Bendrija
nepateikė pakankamai informacijos, leidžiančios priimti sprendimą. Tačiau skaitant šią ataskaitą aiškiai matyti, kad Komisija
nesiryžo nagrinėti 1999 m. tvarkos atitikties PPO taisyklėms klausimo.
239   Be to, ieškovė mano, kad Bendrija piktnaudžiavo procedūra. Nepaisant teisinės padėties silpnumo, Bendrija ir toliau vengė
įsipareigojimų tvirtindama, kad jos teisės aktai po dirbtinių pakeitimų atitinka PPO taisykles. Tokie veiksmai privertė keletą
PPO narių pagausinti savo ieškinius DSB, taip sukeliant nereikalingą įtampą.
240   Galiausia ieškovė mano, kad ji pagrįstai gali remtis tuo, jog Bendrija pažeidė geros valios principą pagal tarptautinę teisę.
Šiuo atžvilgiu ji remiasi 1998 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo  sprendimu
Racke
(C‑162/96, Rink. p. I‑3655, toliau – sprendimas
Racke
) ir 1997 m. sausio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu
Opel Austria prieš Tarybą
(T‑115/94, Rink. p. II‑39) ir pateikia dvi pastabas dėl šios teismų praktikos tinkamumo.
241   Pirmiausia ieškovė pripažįsta, kad pagal sprendimą
Racke
privatus asmuo gali remtis tarptautinės teisės norma tik esant „akivaizdžių šių normų taikymo sąlygų vertinimo klaidų“. Ji
teigia, kad šioje byloje Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai priėmė Reglamentą Nr. 2362/98, kaip tai matyti
iš pateiktų argumentų dėl pirmojo ieškinio pagrindo. Paskui, nepanaikindama 1999 m. tvarkos po galutinės 1999 m. balandžio
6 d. kolegijos ataskaitos, patvirtinančios 1999 m. tvarkos neatitikimą PPO taisyklėms, Komisija padarė antrą tokią klaidą.
242   Antra, ji pastebi, kad aplinkybė, jog minėti sprendimai
Racke ir
Opel Austria prieš Tarybą
yra susiję su tarptautiniais susitarimais, galinčiais turėti tiesioginį poveikį, nedaro poveikio jų tinkamumui šioje byloje.
Ji pažymi, kad šie sprendimai bei
Nakajima
sprendimas yra susiję su atvejais, kai Bendrija prisiėmė įsipareigojimą pagal tarptautinę teisę. Ieškovės nuomone, Teisingumo
Teismas manė, kad net jeigu nagrinėjami susitarimai nėra tiesioginio veikimo, įsipareigojimas pagal tarptautinę teisę galėjo
turėti padarinių ūkinių subjektų teisinei padėčiai, o to institucijos negalėjo ignoruoti. Sprendime
Racke
Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors Bendrija gali vienašališkai sustabdyti tiesioginio veikimo tarptautinį susitarimą,
ji negali veikti, nepaisydama
rebus sic stantibus
principo, nes tai pažeistų šių veiklos vykdytojų teisėtus lūkesčius (ypač žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvados byloje
Racke
, Rink
.
p. I‑3659, 86–90 punktus ir šio sprendimo 47 punktą).
243   Ieškovė mano, kad toks minėtų sprendimų
Racke
ir
Opel Austria prieš Tarybą
aiškinimas buvo patvirtintas sprendime
Biotechnologies
. Ji primena, kad šio sprendimo 54 punkte Teisingumo Teismas nusprendė:
„Darant prielaidą, kad, kaip teigia Taryba (Biologinės įvairovės konvencijoje, pasirašytoje 1992 m. birželį Rio de Žaneire,
Europos Bendrijų vardu patvirtintoje 1993 m. spalio 25 d. Tarybos sprendimu 93/626/EEB (JO L 309, p. 1)), yra nuostatų, nesančių
tiesioginio veikimo ta prasme, kad jos nesuteikia privatiems asmenims teisių, kuriomis šie tiesiogiai galėtų remtis teisme,
ši aplinkybė nesudaro kliūties teismui prižiūrėti Bendrijos, esančios šio susitarimo šalimi, įsipareigojimų laikymosi (žr.
sprendimo
Racke
45, 47 ir 51 punktus).“
244   Ieškovės nuomone, esminis šios teismų praktikos dalykas yra tas, kad išimtiniais atvejais ir ribotai ji suteikia poveikį tarptautiniams
instrumentams, kuriais  privatūs asmenys iš esmės negali remtis dėl to, kad jie dar neįsigalioję (minėtas sprendimas
Opel Austria prieš Tarybą
) – ar dėl to, kad jų galiojimas buvo sustabdytas (sprendimas
Racke
), ar dėl to, kad jie pagal savo pobūdį nėra tiesioginio veikimo (sprendimas
Nakajima
).
Nakajima
teismų praktika yra tik ypatingas bendro principo,  pirmiau nurodyto sprendimuose
Opel Austria prieš Tarybą
ir
Racke
, taikymo atvejis.
245   Komisija atmeta šiuos argumentus. Ieškovė negali remtis
pacta sunt servanda
principu, nes Bendrija veikė gera valia – pirma, nepadarė akivaizdžių vertinimo klaidų ir, antra, ieškovė negali turėti jokių
teisėtų lūkesčių ir teisės, kuria galėtų tiesiogiai remtis pagal šį principą.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
246   Ieškovė remiasi tuo, kad Bendrija pažeidė
pacta sunt servanda
principą, kuris yra pagrindinis kiekvienos teisės sistemos, ir ypač tarptautinės teisės sistemos, principas. Šis tarptautinėje
teisėje taikomas ir Vienos konvencijos 26 straipsniu kodifikuotas principas nurodo, kad kiekviena sutartis jos šalims yra
privaloma, ir šalys privalo sąžiningai ją vykdyti.
247   Šie argumentai sutampa su tais, kurie buvo išdėstyti dėl pirmojo ieškinio pagrindo, nes ieškovė remiasi tuo, kad Bendrija
neįvykdė įsipareigojimų pagal PPO susitarimus. Taigi darytina išvada, kad remiantis motyvais, išdėstytais nagrinėjant pirmąjį
ieškinio pagrindą, šie argumentai netinkami. Iš tikrųjų ieškovė šioje byloje neįrodė, kad
Nakajima
teismų praktikos taikymo sąlygos yra patenkintos.
248   Netgi tuo atveju, kai šis ieškinio pagrindas gali būti aiškinamas kaip siekiantis įrodyti, jog Bendrija, laikydamasi įsipareigojimų
pagal PPO susitarimus, vis dėlto veikė nesąžiningai, šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas. Vienos konvencijos 26 straipsnio
principas iš tikrųjų yra tarptautinės teisės principas, kuriuo ieškovė negali remtis šioje byloje, atsižvelgiant į tai, kad
tarptautinis susitarimas, kurio sąžiningą vykdymą ji ginčija, nėra tiesioginio veikimo.
249   Visų pirma, ieškovė negali remtis minėta
Opel Austria prieš Tarybą
praktika. Šioje byloje ji netinkama, nes šis sprendimas yra susijęs ne su
pacta sunt servanda
principu, bet su Vienos konvencijos 18 straipsniu, kuris draudžia pažeisti tarptautinę sutartį prieš pat sutarties įsigaliojimą
priimtais teisės aktais, nesuderinamais su šios sutarties pagrindiniais principais.
250   Taip pat ieškovė negali remtis sprendimu
Racke
. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė (51 punktas), kad negalima „iš teisės subjekto, jeigu jis teisme remiasi teisėmis,
kurias jam tiesiogiai suteikia susitarimas su trečiosiomis valstybėmis, atimti galimybės užginčyti reglamentą, kuris, sustabdydamas
šiuo susitarimu suteiktas prekybos lengvatas, užkerta kelią ginčijant reglamento galiojimą nurodyti iš tarptautinės paprotinės
teisės normų, reglamentuojančių sutartinių santykių nutraukimą ir sustabdymą, išplaukiančius įsipareigojimus ir jais remtis“.
Šioje byloje ieškovė nesiremia tarptautinės paprotinės teisės normomis, reglamentuojančiomis kaip išimtį iš
pacta sunt servanda
principo sutartinių santykių nutraukimą ir sustabdymą dėl esminio aplinkybių pasikeitimo. Be to, priešingai nei nagrinėjamas
tarptautinis susitarimas sprendime
Racke
(34 punktas), PPO susitarimų nuostatomis iš esmės nesiekiama privatiems asmenims suteikti teisių, kuriomis jie galėtų remtis
teisme.
251   Galiausia
Biotechnologies
sprendimas taip pat nereikšmingas. Iš tikrųjų šiame sprendime ieškinio pagrindas dėl tarptautinės teisės pažeidimo buvo nukreiptas
„ne tiek į tiesioginį Bendrijos tarptautinių įsipareigojimų pažeidimą, kiek į valstybių narių įsipareigojimą pagal (nagrinėjamą
direktyvą) laikytis įsipareigojimų pagal tarptautinę teisę, nes (ši direktyva) pagal jos pačios nuostatas laikoma kaip nedaranti
įtakos šiems įsipareigojimams“ (sprendimo
Biotechnologies
55 punktas).
252   Bet kuriuo atveju konstatuotina, kad šis ieškinio pagrindas faktiškai klaidingas. Priešingai tvirtina ieškovė, negalima daryti
išvados, kad po 1997 m. rugsėjo 25 d. DSB sprendimo Bendrija neveikė gera valia. Po šio sprendimo Bendrija panaikino 1993 m.
tvarką, siekdama laikytis pagal PPO susitarimus prisiimtų bendrų įsipareigojimų. Reglamentu Nr. 1637/98 Taryba aiškiai suteikė
Komisijai įgaliojimą priimti prekybos su trečiosiomis šalimis taikymo nuostatas; pagal Reglamento Nr. 404/93, iš dalies pakeisto
Reglamentu Nr. 1637/98, 20 straipsnio e punktą į šių nuostatų taikymo sritį įeina „priemonės, užtikrinančios įsipareigojimų
pagal Bendrijos sudarytus susitarimus, vadovaujantis (Sutarties 300) straipsniu, vykdymą“. Todėl Reglamente Nr. 2362/98 Komisija
turėjo nustatyti naujas tarifinių kvotų valdymo ir importo licencijų išdavimo nuostatas.
253   Paskui Bendrija derėjosi su savo prekybos partneriais, ginčo
Bananai III
šalimis, siekdama sudaryti abipusį susitarimą pagal Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 6 straipsnio 3 dalį.
Reglamento Nr. 216/2001 preambulėje Taryba nurodo:
„Daug kartų artimai bendrauta su tiekimo šalimis ir kitomis suinteresuotomis šalimis, siekiant išspręsti ginčus, atsirandančius
dėl Reglamente (EEB) Nr. 404/93 nustatyto importo režimo, ir atsižvelgti į specialios grupės, sudarytos pagal Pasaulio prekybos
organizacijos (PPO) ginčų sprendimo sistemą, išvadas. Visų Komisijos pasiūlytų galimybių analizė rodo, kad importo sistemos,
pagrįstos atitinkamo tarifo muito ir tarifinės lengvatos taikymu importui iš AKR šalių, įkūrimas per vidutinės trukmės laikotarpį
geriausiai užtikrina, pirma, kad bus pasiekti rinkų bendro organizavimo Bendrijos gamybos ir vartotojų paklausos srityje tikslai,
antra, kad bus laikomasi tarptautinės prekybos taisyklių, kad būtų užkirstas kelias naujiems ginčams. Tačiau tokia sistema
turi būti sukurta po to, kai su Bendrijos partneriais bus baigtos derybos pagal PPO procedūras, ypač pagal Bendrojo susitarimo
dėl tarifų ir prekybos (GATT) XXVIII straipsnį. Šių derybų rezultatus turi patvirtinti Taryba, kuri pagal Sutarties nuostatas
taip pat turi nustatyti taikytiną Bendrų muitų tarifų lygį.“
254   Šios aplinkybės neleidžia padaryti išvados, kad Bendrija veikė nesąžiningai. Taip pat Susitarime dėl ginčų sprendimo taisyklių
ir tvarkos numatytų ieškinių pareiškimas negali būti prilygintas Bendrijos piktnaudžiavimui procedūra.
255   Galiausia dėl tariamo teisėtų lūkesčių principo pažeidimo pažymėtina, kad teisę remtis šiuo principu turi kiekvienas ūkinės
veiklos vykdytojas, kuriam institucija suteikė pagrįstų lūkesčių (1995 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
O’Dwyer ir kt.
prieš
Tarybą
, T‑466/93, T‑469/93, T‑473/93, T‑474/93 ir T‑477/93, Rink. p. II‑2071, 48 punktas). Šioje byloje ieškovė visai neįrodė, dėl
ko Bendrijos teisės aktai ir veiksmai teisėtai leido jai turėti tokių lūkesčių. Kadangi ieškovė nėra Bendrijos ir jos prekybos
partnerių ginčų, susijusių su 1993 m. ir 1999 m. tvarka, šalis, prekyba tarp jų negalėjo suteikti tokių lūkesčių.
256   Be to, Bendrijai privaloma bendra pareiga įgyvendinti DSB rekomendacijas ir sprendimus laikantis PPO susitarimų, tačiau nelaikoma,
kad ši pareiga suvaržo Bendriją renkantis formas ir priemones, kurių reikia imtis tokiam rezultatui pasiekti. Priešingai,
reikia pripažinti, kad dėl šiuose susitarimuose išdėstytų nuostatų sudėtingumo ir kai kurių sąvokų, kurias jos nurodo, nedetalizavimo,
tarptautinių sutarčių geros valios vykdymo principas, kodifikuotas Vienos konvencijos 26 straipsnyje, iš Bendrijos reikalauja
pagrįstų pastangų priimti PPO susitarimus atitinkančias priemones, kartu paliekant formos ir priemonių pasirinkimo laisvę
šiam tikslui pasiekti. Teisingumo Teismas priminė, kad „nors kiekviena Susitariančioji Šalis yra atsakinga už visišką prisiimtų
įsipareigojimų įvykdymą, ji pati savo teisės sistemoje nustato teisės priemones šiam tikslui pasiekti, jeigu pats susitarimas,
aiškinamas atsižvelgiant į jo dalyką ir tikslą, tokių priemonių nenustato“ (minėto sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
35 punktas). Atsižvelgiant į Bendrijos institucijų diskreciją dėl jų politikos ir tarptautiniams įsipareigojimams įvykdyti
reikalingų priemonių pasirinkimo, ieškovė negalėjo turėti teisėtų lūkesčių dėl 1993 m. tvarkos pakeitimo pagal jos interesus.
257   Kadangi ieškovė neįrodė neteisėtų veiksmų, užtraukiančių Bendrijos deliktinę atsakomybę, buvimo, šis ieškinio pagrindas yra
atmestinas.
258   Galiausia ieškovė tvirtina, kad šio ieškinio atmetimas pažeistų bendrą veiksmingos teisminės gynybos principą, įtvirtintą
1950 m. lapkričio 4 d. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13  straipsniuose ir Bendrijos
teismų praktikoje (1987 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Heylens ir kt.
, 222/86, Rink. p. 4097). Vis dėlto ji patikslina, kad šis principas nėra tiesioginis jos ieškinio pagrindas, tačiau į jį
turi atsižvelgti Pirmosios instancijos teismas savo aiškinime. Iš tikrųjų šis ieškinys dėl žalos atlyginimo yra vienintelė
pagrįstai numatoma teisminės priežiūros priemonė, nes Pirmosios instancijos teismas keletą ieškinių dėl panaikinimo ir prašymų
taikyti laikinąsias apsaugos priemones dėl Reglamento Nr. 2362/98 atmetė kaip nepriimtinus.
259   Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal Bendrijos teisę asmenys turi teisę į visišką ir veiksmingą teisminę gynybą
(1997 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties
Antonissen prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑393/96 P(R), Rink. p. I‑441, 36 punktas) ir kad pagal Sutartį buvo numatyta įtvirtinti visiškos teisminės gynybos Bendrijos
teisės aktų, galinčių turėti teisinį poveikį, atžvilgiu sistemą (1988 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
, 302/87, p. 5615, 20 punktas). Šiuo atveju ieškovė negali remtis šiais principais, nesvarbu, koks būtų jos ieškinio reikalavimas.
Ji galėjo naudotis jai suteiktais teisiniais pagrindais. Todėl bet koks veiksmingos teisminės gynybos principo pažeidimas
atmestinas.
260   Remiantis tuo, kas išdėstyta, sąlyga dėl atitinkamų Bendrijos institucijos neteisėtų veiksmų šioje byloje yra neišpildyta.
Todėl ieškinį reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
261   Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį kiekviena pralaimėjusi šalis padengia bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir ieškovė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Ieškovė padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Lindh
García-Valdecasas
Cooke
Mengozzi

Martins Ribeiro
Paskelbta 2005 m. vasario 3 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkė
H. Jung

P. Lindh
Turinys
Teisinis pagrindas ir bylos aplinkybės
1.  Reglamentas Nr. 404/93
2.  Reglamentas Nr. 1442/93
3.  Reglamentas Nr. 1637/98
4.  Reglamentas Nr. 2362/98
5.  Reglamentas Nr. 216/2001
6.  Reglamentas Nr. 896/2001
7.  „Bananų“ ginčų Pasaulio Prekybos Organizacijoje (PPO) santrauka
Procesas
Šalių reikalavimai
Dėl priimtinumo
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl ieškinio atitikties Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktui
Dėl ieškinio atitikties Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies e punktui
Dėl esmės
1.  Ieškinio pagrindų glaustas išdėstymas
2.  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su PPO taisyklių pažeidimu
Dėl Nakajima praktikos aiškinimo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl Nakajima teismų praktikos taikymo šioje byloje
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Tarybos Komisijai suteiktu įgaliojimu įgyvendinti Reglamentą Nr. 1637/98
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
4.  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su Bendrijos bendrųjų teisės principų pažeidimu
Dėl pirmosios dalies, susijusios su nediskriminavimo principu
Dėl priimtinumo
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl esmės
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl antrosios dalies, susijusios su teise laisvai verstis ūkine veikla
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl trečiosios dalies, susijusios su proporcingumo principu
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
5.  Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su geros valios ir teisėtų lūkesčių apsaugos pagal tarptautinę teisę principų
pažeidimu
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.