CELEX: 62008CJ0583
Apellatsioonkaebus
Ametnikud
Ühest kategooriast teise üleviimiseks korraldatud sisekonkurss
Ametisse nimetamine
Palgaastme määramine
Personalieeskirjade artikli 31 lõige 2
Täielik pädevus
Rahaline vaidlus
Üldkohtu menetluse kestus
Mõistlik tähtaeg
Õiglase hüvitise nõue

Ch. Gogos palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 15. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas
T‑66/04: Gogos
vs
. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti rahuldamata tema
nõuded tühistada Euroopa Ühenduste Komisjoni otsus, millega ta määrati palgaastme A 7 järku 3 (edaspidi „palgaastme ja ‑järgu
määramise otsus”), ja 24. novembri 2003. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata tema poolt ametisse nimetavale asutusele esitatud
kaebus palgaastme ja ‑järgu määramise otsuse peale (edaspidi „kaebuse kohta tehtud otsus”).

Õiguslik raamistik
Põhikohtuasjade asjaolude asetleidmise ajal kehtinud Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”)
artikli 31 lõige 2 sätestas:
„1.      […] kandidaadid nimetatakse ametisse järgmiselt:
–        A‑kategooria […] ametnikud: oma kategooria […] esimesele palgaastmele […]
2.      [Ametisse nimetav asutus] võib aga sellegipoolest teha eelmiste [lõikes 1 esitatud] sätete suhtes erandeid järgmiste piirangute
raames:
[...]
b)      ülejäänud palgaastmete [muud kui palgaastmete A 1, A 2, A 3 ja LA 3] ametnike suhtes:
–        kuni ühe kolmandiku ametissenimetamiste puhul, kui on tegemist vabanevate ametikohtadega;
–        kuni poolte ametissenimetamiste puhul, kui on tegemist uute ametikohtadega.
[...]”
Personalieeskirjade artikli 32 esimene ja teine lõik nägid ette:
„Ametnik võetakse tööle oma palgaastme esimeses järgus.
Arvestades asjaomase isiku väljaõpet ja erikogemusi sellel töökohal, võib ametisse nimetav asutus või ametiisik võimaldada
talle staažilisa selles palgaastmes; see ei tohi ületada palgaastmete A 1–A 4 ning LA 3 ja LA 4 puhul 72 kuud ning ülejäänud
palgaastmete puhul 48 kuud.”
Personalieeskirjade artikli 45 lõige 2 sätestas:
„Ametnikku võib ühest teenistusüksusest teise üle viia või ühest kategooriast teise edutada üksnes konkursi teel.”
Personalieeskirjade artikli 46 esimene lõik sätestas:
„Ametnik, kes on nimetatud kõrgema palgaastme ametikohale, saab oma uuel palgaastmel staažilisa, mis vastab sellele järgule
või sellest vahetult kõrgemale nominaalsele järgule, mis tal oli endisel palgaastmel, koos uue palgaastme järgu kaheaastase
lisasummaga.”
Personalieeskirjade artikli 91 lõige 1 sätestas:
„Euroopa Ühenduste Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad kõik ühenduste ja käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud isikute
vahelised vaidlused, milles käsitletakse seda isikut kahjustavat meedet artikli 90 lõike 2 tähenduses. Rahaliste vaidluste
puhul on Euroopa Kohtul täielik pädevus.”

Vaidluse taust
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on vaidlustatud kohtuotsuses esitatud järgmiselt:
„4      Hageja Christos Gogos, kes töötab alates 1981. aastast Euroopa ühenduste ametnikuna, määrati 1. oktoobril 1986 komisjoni poolt
B‑kategooria palgaastme 5 järku 1.
5      Hageja osales 1997. aastal B–kategooriast A–kategooriasse üleviimiseks korraldatud sisekonkursil KOM/A/17/96 palgaastmete A 7/A 6
ametikohtade jaoks. Konkursiteate osas „Konkursile lubamise tingimused” oli muu hulgas märgitud, et kandideerida võivad ametnikud
ja ajutised teenistujad, kes on määratud B‑kategooria palgaastmetele ja kellel on selles kategoorias vähemalt seitsmeaastane
teenistusstaaž. Konkursiteate osas „Töölevõtmise tingimused” oli täpsustatud, et üldjuhul toimub ametissenimetamine kategooria
esimesele palgaastmele.
6      Konkursikomisjoni esimees teatas hagejale 15. detsembri 1997. aasta kirjaga otsusest jätta hageja kandmata sobivate kandidaatide
nimekirja, kuna ta kogus suulisel katsel 50‑st punktist 24, kusjuures nõutav miinimumpunktide arv oli 25.
7      Hageja esitatud hagi alusel tühistas Üldkohus 23. märtsi 2000. aasta otsusega kohtuasjas T‑95/98: Gogos
vs
. komisjon (EKL AT 2000, lk I‑A‑51 ja II‑219) kõnealuse konkursikomisjoni otsuse, põhjendades seda eelkõige sellega, et [konkursikomisjon]
ei taganud vaidlusaluse konkursi suulistel katsetel kandidaatide võrdset kohtlemist.
8      Seetõttu kutsus komisjon hageja 25. septembril 2000 teisele suulisele katsele. Hageja, kes katset ei läbinud, esitas Üldkohtule
uue hagi, mis registreeriti numbri T‑97/01 all. Kohtuvälise kokkuleppe alusel kohustus komisjon erakorraliselt vaid hageja
suhtes pikendama konkursimenetlust KOM/A/17/96 (vt Üldkohtu 21. oktoobri 2002. aasta määrus kohtuasjas T‑97/01: Gogos
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata). Hageja osales niisiis kolmandat korda suulisel katsel, mis toimus 8. novembril
2002.
9      Komisjon teatas hagejale 15. novembri 2002. aasta kirjaga, et ta oli katse läbinud ning et tema nimi on kantud konkursi KOM/A/17/96
edukalt läbinud sobivate kandidaatide nimekirja.
10      Hageja nimetati seejärel alates 1. aprillist 2003 regionaalpoliitika peadirektoraadi ametnikuks, kus ta oli töötanud alates
tema töölevõtmisest B‑kategooria ametnikuna 1986. aastal.
11      Hagejale teatati 31. märtsil 2003 ametisse nimetava asutuse otsusest […] määrata ta palgaastme A 7 järku 3 alates 1. aprillist
2003 […].
12      Personalieeskirjade artikli 90 lõikele 2 tuginedes esitas hageja 30. juunil 2003 kaebuse [palgaastme ja -järgu määramise]
otsuse peale. Kaebuse põhjendamiseks tõi ta esile, et rikutud on personalieeskirjade artikleid 31 ja 45, EÜ artiklit 233,
võrdse kohtlemise põhimõtet ning kohtuasjas T‑97/01 sõlmitud kokkulepet. Ta väitis, et teda tuleks pidada konkursi edukalt
läbinuks juba alates esimesest suulisest katsest, st 15. detsembrist 1997, kuna konkursimenetlus viidi tema suhtes uuesti
läbi. Lõpuks märkis ta, et võttes arvesse tema asjakohast töökogemust ametikohal, millele on sobivat kanditaati üsna keeruline
leida, oleks ta tulnud määrata palgaastmele A 6 alates 1. jaanuarist 2002, kuna sisekonkursi KOM/A/17/96 edukalt läbinud isikute
puhul toimusid esimesed edutamised palgaastmele A 6 juba 1. jaanuaril 2001, ning et enamik neist edutati sellele palgaastmele
2003. aastal.
13      See kaebus jäeti ametisse nimetava asutuse 24. novembri 2003. aasta otsusega […] rahuldamata. Selle otsuse sõnastuse kohaselt
ei saa kõnealusel juhul kohaldada personalieeskirjade artikli 31 lõiget 2, kuna see puudutab vaid uusi ametnikke. Seega ei
saa seda kohaldada hageja suhtes, kes oli juba B‑kategooria ametnik. Igal juhul ei ilmne ta isikutoimikust midagi erakordset
nende viie töölevõtmise tingimuse osas, mida kasutatakse töölevõtmisel palgaastme määramiseks, s.o ülikooliõpingud, töökogemuse
kestus ja kvaliteet, asjaomane töökogemus hõivatud ametikohal ja eriline kvalifikatsioon tööturul. Selle asemel leidis ametisse
nimetav asutus, et hageja palgaaste ja -järk arvutati personalieeskirjade artikli 46 alusel nõuetekohaselt.”

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Ch. Gogos palus oma hagiavalduses, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 18. veebruaril 2004, tühistada palgaastme ja ‑järgu määramise
otsus ja kaebuse kohta tehtud otsus ning mõista kohtukulud välja komisjonilt või teise võimalusena jätta kohtukulud kummagi
poole enda kanda.
Oma hagi põhjenduseks viitas apellant esiteks personalieeskirjade artikli 31 lõike 2 rikkumisele. Lisaks märkis ta, et ametisse
nimetav asutus rikkus sellega, et ta keeldus tema suhtes seda sätet kohaldamast, muu hulgas EÜ artiklit 233 ning ka võrdse
kohtlemise põhimõtet, õigluse põhimõtet, hea halduse põhimõtet ja ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtet.
Kõigepealt märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30, et kuigi on tõsi, et personalieeskirjade artikli 31 lõigete 1
ja 2 ning artikli 45 lõike 2 grammatiline tõlgendamine ei keela seda, et ametnik nimetatakse kõrgemale palgaastmele personalieeskirjade
artikli 31 lõiget 2 kohaldades, kui ta läbib kõrgemasse kategooriasse üleviimiseks korraldatud sisekonkursi, on selline tõlgendus
siiski vastuolus nende sätete ülesehituse ja eesmärgiga. Üldkohus järeldas kõnealuse otsuse punktis 35, et viimati nimetatud
sätet ei saa hageja olukorrale kohaldada.
Seejärel sedastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36, et isegi kui nimetatud säte oleks käesoleval juhul kohaldatav,
ei annaks see apellandile õigust olla määratud palgaastmele A 6. Üldkohus otsustas nimelt kõnealuse otsuse punktis 41, et
komisjonil on personalieeskirjade artikliga 31 kehtestatud raamistikus ulatuslik kaalutlusõigus nii uurida, kas täidetav ametikoht
nõuab eriti kvalifitseeritud isiku töölevõtmist või kas viimasel on väljapaistev kvalifikatsioon, kui ka analüüsida nende
järelduste tagajärgi. Sellest tuletas Üldkohus otsuse punktis 42, et ta ei või asendada ametisse nimetava asutuse hinnangut
enda omaga ja peab piirduma kontrolliga selle üle, kas aset on leidnud oluliste menetlusnormide rikkumine, kas ametisse nimetav
asutus on tuginenud oma otsuses ebatäpsetele või mittetäielikele sisulistele asjaoludele, kas otsus on langetatud võimu kuritarvitades,
ilmset hindamisviga tehes või see on ebapiisavalt põhjendatud.
Viidates eelnevalt sellele, et apellant ei olnud mingil viisil tõendanud, et käesoleval juhul on see nii, otsustas Üldkohus
vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44, et apellandi poolt komisjonile ette heidetud õigusvastane tegevus tema töölevõtmise korraldamisel,
mis apellandi väitel kujutab endast EÜ artikli 233 või võrdse kohtlemise põhimõtte, õigluse põhimõtte, hea halduse põhimõtte
ja ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtte rikkumist, ei mõjuta siiski palgaastme ja ‑järgu määramise otsuse õiguspärasust,
mille apellant on vaidlustanud.
Üldkohus sedastas lisaks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45, et kuna vastselt töölevõetud ametniku väljapaistvat kvalifikatsiooni
ei saa hinnata abstraktselt, vaid tuleb arvesse võtta töökohta, millele töölevõtmine toimus, on see hindamine juhtumipõhine
ning seetõttu ei saa apellant tõhusalt tugineda võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele.
Lõpuks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47, et isegi kui uue suulise katse korraldamine võis kaasa tuua selle
aja edasilükkumise, mil apellant võidi üle viia A‑kategooriasse ning selle aja edasilükkumise, mil tal täitus minimaalne kaheaastane
tööstaaž palgaastmel A 7, mida nõutakse palgaastmele A 6 edutamiseks personalieeskirjade artikli 45 tähenduses, ning sellega
tõenäoliselt takistati tema võimalust olla varem tööle võetud A‑kategooria ametnikuna ja olla võetud arvesse järgnevate edutamiste
osas, ei ole apellant esitanud Üldkohtule selles osas rahalise hüvitamise nõuet.
Kuna Üldkohus oli eelnevalt tulnud järeldusele, et vaidlus oli tekkinud komisjoni tegevuse tõttu, mis muutis vajalikuks kolme
suulise katse korraldamise apellandile, siis otsustas Üldkohus kodukorra artikli 87 lõike 3 alusel jätta komisjoni kanda tema
enda kohtukulud ja mõista temalt välja hageja kohtukulud.

Poolte nõuded
Apellant palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        tühistada palgaastme ja ‑järgu määramise otsus ja kaebuse kohta tehtud otsus;
–        kohaldada kohtu täielikku pädevust ja mõista talle välja kokku 538 121,79 euro suurune hüvitis varalise kahju eest, mille
on tekitanud komisjoni õigusvastane tegevus, nagu see nähtub palgaastme ja ‑järgu määramise otsusest ja mis personalieeskirjade
reformi tõttu mõjutab apellanti elu lõpuni;
–        mõista talle välja 50 000 euro suurune hüvitis viivituse eest esimese astme kohtuotsuse tegemisel;
–        mõista komisjonilt välja esimeses kohtuastmes toimunud menetluses ja apellatsioonimenetluses tekkinud kohtukulud.
Komisjon palub jätta rahuldamata nii apellatsioonkaebus kui ka apellandi esitatud hüvitise nõue menetluse ülemäärase kestuse
tõttu ning mõista kohtukulud välja apellandilt.

Apellatsioonkaebus
Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjenduseks kaks väidet, esimene puudutab vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste puudumist
ja teine Üldkohtu poolt õigusnormi rikkumist, kuna ta ei kasutanud oma täielikku pädevust mõista omal algatusel tema kasuks
välja kahjuhüvitis tema karjäärile tekitatud kahju eest. Lisaks nõuab ta hüvitist Üldkohtu menetluse ülemäärase kestuse tõttu.

Esimene väide
Poolte argumendid
Apellant heidab oma esimeses väites ette, et Üldkohus jättis hindamata viis tühistamisväidet kuuest, mis ta oli Üldkohtus
esitanud, ning et Üldkohus ei põhjendanud piisavalt, miks ta jättis rahuldamata hagi, mille ta esitas palgaastme ja ‑järgu
määramise otsuse ja kaebuse kohta tehtud otsuse peale.
Eelkõige heidab ta ette, et Üldkohus lükkas põhjendamata ja täiesti meelevaldsetel põhjustel tagasi tühistamisväited, mis
puudutavad EÜ artikli 233 ja võrdse kohtlemise põhimõtte, õigluse põhimõtte, hea halduse põhimõtte ning ametikohal edasijõudmise
õiguse põhimõtte rikkumist.
Apellant märgib lisaks, et Üldkohus oleks pidanud hindama võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist puudutavat väidet eraldi,
kohaldamata sellele hindamisele personalieeskirjade artikli 31 lõikes 2 esitatud tingimuste hindamist.
Komisjoni arvates on see väide vastuvõetamatu. Ta leiab, et Ch. Gogos esitas esimeses kohtuastmes ainult ühe tühistamisväite,
millega ta heitis ette üksnes personalieeskirjade artikli 31 lõike 2 rikkumist, ning et ta viitas muudele tema poolt loetletud
õigusnormidele ja põhimõtetele üksnes täiendavalt. Sellega, et ta püüab apellatsiooniastmes anda neile täiendavalt esitatud
argumentidele iseseisvate tühistamisväidete tähendust, esitab apellant sisuliselt uusi väiteid.
Euroopa Kohtu hinnang
–       Vastuvõetavus
Kõigepealt tuleb märkida, et apellatsiooniastmes ei ole uute väidete esitamine lubatud, nagu ilmneb Euroopa Kohtu kodukorra
artikli 42 lõike 2 esimesest lõigust ja artiklist 118.
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 33 märkinud, on nende sätete eesmärk vastavalt kõnealuse kodukorra artikli 113
lõikele 2 siiski vältida Üldkohtu menetluses olnud hagi eseme muutmist apellatsioonkaebuses (vt selle kohta 1. juuni 1994. aasta
otsus kohtuasjas C‑136/92 P: komisjon
vs
. Brazzelli Lualdi jt, EKL 1994, lk I‑1981, punktid 57–59; 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P – C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 165; 18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑229/05 P: PKK ja KNK
vs
. nõukogu, EKL 2007, lk I‑439, punkt 66, ja 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑202/07 P: France Télécom
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 60).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 34 märkinud, et suur osa Ch. Gogose hagiavaldusest
käsitles EÜ artiklit 233 ja võrdse kohtlemise põhimõtet, õigluse põhimõtet, hea halduse põhimõtet ning ametikohal edasijõudmise
õiguse põhimõtet.
Apellatsioonkaebuses heidab Ch. Gogos ette, et vaidlustatud kohtuotsuses ei leidnud piisavat käsitlemist tema poolt esimeses
kohtuastmes esitatud väidete olulised osad, ja ta palub Euroopa Kohtul kontrollida, kas Üldkohus on käsitlenud esitatud väiteid
viisil, mis vastab kohtuotsuse põhjendamisele seatud õiguslikele nõuetele.
Seega tuleb sedastada, et esimese apellatsioonkaebuse väitega ei laiendata Euroopa Kohtus Üldkohtus käsitletud vaidluse eset.
Niisiis tuleb kõnealune väide lugeda vastuvõetavaks.
–       Põhiküsimus
Tuleb meenutada, et väitega, mis puudutab Üldkohtu poolt esimeses kohtuastmes esitatud väitele vastamata jätmist, viidatakse
sisuliselt põhjendamiskohustuse rikkumisele, mis on sätestatud Euroopa Liidu Kohtu kodukorra artiklis 36 ja mida kohaldatakse
Euroopa Liidu Üldkohtu suhtes nimetatud kodukorra artikli 53 esimese lõigu ja Üldkohtu kodukorra artikli 81 alusel (1. oktoobri
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑283/90 P: Vidrányi
vs
. komisjon, EKL 1991, lk I‑4339, punkt 29, ja 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑197/99 P: Belgia
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I‑8461, punkt 80 koostoimes punktiga 83).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei nõua põhjendamiskohustus, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate
menetluspoolte kõikidest arutluskäikudest, ning põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et huvitatud isikud teavad
põhjusi, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt tõendeid oma kontrolli teostamiseks
(vt eelkõige 9. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑16/07 P: Chetcuti
vs.
komisjon, EKL 2008, lk I‑7469, punkt 87, ja 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑440/07 P: komisjon
vs
. Schneider Electric, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 135).
Käesoleval juhul ilmneb vaidlustatud kohtuotsusest selgelt, et Üldkohus vastas apellandi argumentidele, mille kohaselt on
komisjon rikkunud nii EÜ artiklit 233 kui ka võrdse kohtlemise põhimõtet, õigluse põhimõtet, hea halduse põhimõtet ja ametikohal
edasijõudmise õiguse põhimõtet sellega, et ta keeldus apellandi suhtes kohaldamast personalieeskirjade artikli 31 lõiget 2.
Üldkohus viitas tegelikult pärast personalieeskirjade artikli 31 lõike 2 rikkumist puudutava väite tagasilükkamist vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 44 muu hulgas sellele, et „hageja ette heidetud komisjoni õigusvastane tegevus tema töölevõtmise korraldamisel,
mis hageja väitel kujutab endast EÜ artikli 233 või võrdse kohtlemise põhimõtte, õigluse põhimõtte, hea halduse põhimõtte
ja ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtte rikkumist, ei mõjuta siiski palgaastme ja ‑järgu määramise otsuse õiguspärasust,
mille hageja on vaidlustanud”.
Seega tuleb sedastada, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustest ilmneb, et Üldkohus lükkas kõnealused etteheited tagasi samadel
põhjustel kui need etteheited, mida Üldkohus käsitles personalieeskirjade artikli 31 lõike 2 rikkumist puudutava väite tagasilükkamist
põhjendades.
Apellandi argumendi osas, et Üldkohus oleks pidanud hindama võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist puudutavat väidet eraldi,
tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 45 ja 46 on selgelt välja toodud põhjused, miks asjaomane kohtuinstants
asus seisukohale, et selle põhimõtte alusel ei ole võimalik apellanti määrata kõrgemale palgaastmele.
Asjaolu, et Üldkohus jõudis sisuliselt teistsuguse järelduseni kui apellant, ei kujuta endast iseenesest edasikaevatud kohtuotsuse
põhjenduste puudulikkust (7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑362/05 P: Wunenburger
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑4333, punkt 80).
Arvestades eelnevaid kaalutlusi, tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendus võimaldab õiguslikult piisavalt
mõista põhjuseid, miks Üldkohus lükkas tagasi apellandi poolt esimeses kohtuastmes esitatud etteheited.
Seega tuleb apellandi esimene apellatsioonkaebuse väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Teine väide
Poolte argumendid
Teises apellatsioonkaebuse väites heidab apellant ette, et Üldkohus ei kasutanud oma täielikku pädevust, mis tal on rahaliste
vaidluste puhul omal algatusel hüvitise väljamõistmiseks.
Apellant vaidleb eelkõige vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktile 47, milles Üldkohus sisuliselt otsustas, et isegi kui uue
suulise katse korraldamine võis kaasa tuua selle, et apellant kaotas võimaluse, et ta oleks määratud varem A‑kategooriasse
ja seega oleks võinud saada varem edutatud, ei ole apellant esitanud Üldkohtule selles osas rahalise hüvitamise nõuet.
Komisjon leiab, et kõnealune väide on vastuvõetamatu, kuna see esitati esimest korda apellatsioonimenetluses. Ta lisab, et
igal juhul ei olnud käesoleval juhul mingit põhjust määrata apellandile hüvitist ja seetõttu ei olnud Üldkohtul mingit põhjust
kohaldada oma täielikku pädevust rahalistes vaidlustes.
Euroopa Kohtu hinnang
–       Vastuvõetavus
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 50 märkinud, on küsimus, kas Üldkohus oli kohustatud omal algatusel määrama apellandile
rahalise hüvitise, õigusküsimus, mille kontrollimine apellatsioonimenetluse käigus on lubatud ja selle vastuvõetavuse tingimuseks
ei või seada seda, et puudutatud isik on asjaomase taotluse esimeses kohtuastmes esitanud.
Tegelikult ei saa sedalaadi oletust, millega sisuliselt heidetakse Üldkohtule ette tema pädevuse täies ulatuses kasutamata
jätmist, iseenesest juba selle olemuse tõttu esimeses kohtuastmes esitada, mistõttu tuleb komisjoni vastuvõetamatuse vastuväide
tagasi lükata.
Niisiis tuleb apellandi teine apellatsioonkaebuse väide tunnistada vastuvõetavaks.
–       Põhiküsimus
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on vastavalt personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 teisele lausele Üldkohtul rahaliste
vaidluste puhul täielik pädevus, mille raames ta võib, kui selleks on alust, mõista omal algatusel vastustajalt välja hüvitise
tema eksimuse tõttu tekkinud kahju eest ning sellisel juhul hinnata tekkinud kahju
ex aequo et bono
kohtuasja kõiki asjaolusid arvestades (vt eelkõige 5. juuni 1980. aasta otsus kohtuasjas 24/79: Oberthür
vs
. komisjon, EKL 1980, lk 1743, punkt 14; 27. oktoobri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 176/86 ja 177/86: Houyoux ja
Guery
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 4333, punkt 16; 17. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑90/95 P: de Compte
vs
. parlament, EKL 1997, lk I‑1999, punkt 45, ja 21. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑348/06 P: komisjon
vs
. Girardot, EKL 2008, lk I‑833, punkt 58).
Selle sätte mõttes peetakse „rahalisteks vaidlusteks” eelkõige teenistujate poolt institutsioonide vastu esitatud kahju hüvitamise
hagisid ning ka kõiki neid hagisid, millega kohustatakse institutsiooni maksma teenistujale rahasumma, mis viimase hinnangul
tuleb talle personalieeskirjade või muu teenistussuhteid reguleeriva akti alusel välja maksta (vt 18. detsembri 2007. aasta
otsus kohtuasjas C‑135/06 P: Weißenfels
vs
. parlament, EKL 2007, lk I‑12041, punkt 65).
Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 kohane rahaline vaidlus tekkida ka sellise hagi
läbivaatamisel, millega ametnik palub tema teenistuslikku seisundit käsitleva otsuse tühistamist (vt eespool viidatud kohtuotsused
Oberthür
vs
. komisjon, punkt 14, ning Houyoux ja Guery
vs
. komisjon, punkt 16 koosmõjus punktiga 1).
Täpsemalt, Euroopa Kohus on juba asunud seisukohale, et rahalise vaidlusega on tegemist ka sellise hagi puhul, millega ametnik
palub kohtulikult kontrollida enda palgaastme ja ‑järgu määramist (8. juuli 1965. aasta otsus kohtuasjas 83/63: Krawczynski
vs
. komisjon, EKL 1965, lk 773, 786). Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 58 märkinud, peitub selle järelduse taga mõte,
et ametisse nimetava asutuse otsus palgaastme ja ‑järgu määramise kohta ei avalda mõju mitte ainult puudutatud isiku karjäärile
ja tema teenistuslikule seisundile ametkondlikus hierarhias, vaid avaldab vahetut mõju ka ametniku rahalistele nõuetele, eelkõige
personalieeskirjades ette nähtud töötasu suhtes.
Seetõttu on Ch. Gogose poolt esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduse läbivaatamise puhul tegemist personalieeskirjade artikli 91
lõike 1 kohase rahalise vaidlusega. Järelikult oli Üldkohtul käesoleval juhul täielik pädevus.
Liidu kohtutele personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 alusel antud täielik pädevus paneb neile ülesande lahendada nende menetluses
olevad vaidlused lõplikult (eespool viidatud kohtuotsus Weißenfels
vs
. parlament, punkt 67, ja 17. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑197/09 RX‑II: Réexamen M
vs
. EMEA, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 56).
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 66 märkinud, on selle õiguse eesmärk anda Euroopa Liidu kohtutele võimalus tagada
avalikku teenistust puudutavates kohtuvaidlustes tehtud tühistamisotsuste kasulik mõju nii, et juhul kui ametisse nimetava
asutuse õigusvastase otsuse tühistamisest ei piisa asjaomase ametniku õiguste teostamiseks või tema huvide tõhusa kaitse tagamiseks,
võivad liidu kohtud omal algatusel mõista tema kasuks välja hüvitise.
Kuigi Üldkohus käesoleval juhul tõepoolest otsustas, et palgaastme ja ‑järgu määramise otsus ja kaebuse kohta tehtud otsus
ei riku ühtegi õigusnormi, tuleb meenutada, et nagu on märgitud käesoleva otsuse punktis 44, võimaldab täielik pädevus liidu
kohtutel mõista vastustajalt välja hüvitise ametialase eksimusega tekitatud kahju eest isegi juhul, kui nad ei tühista vaidlustatud
kohtuotsust omal algatusel.
Nagu leiab kohtujurist oma ettepaneku punktides 68 ja 75, tuleb sellegipoolest sedastada, et käesoleval juhul ei olnud Ch. Gogosele
tema töötasu ja karjääriga seoses tekkinud kahju põhjustatud palgaastme ja ‑järgu määramise otsusest ega kaebuse kohta tehtud
otsusest, vaid sellest, et komisjon rikkus konkursimenetluses õigusnormi, millele Ch. Gogos käesolevas menetluses ei ole viidanud.
Neil põhjustel tegi Üldkohus õigesti, kui ta ei kohaldanud oma täielikku pädevust, nii tuleb apellandi poolt apellatsioonkaebuse
põhjenduseks esitatud teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Hüvitisnõue Üldkohtu menetluse ülemäärase kestuse eest
Poolte argumendid
Apellant palub Euroopa Kohtul tema kasuks välja mõista 50 000 euro suurune hüvitis Üldkohtu menetluse ülemäärase kestuse eest.
Komisjon märgib, et tegemist on uue nõudega, mis esitati esimest korda alles apellatsiooniastmes, mistõttu see tuleb vastuvõetamatuse
tõttu tagasi lükata. Ta lisab, et igal juhul on nimetatud nõue ilmselgelt põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
Selles osas tuleb meenutada, et kuigi lahendi tegemise mõistliku aja Üldkohtu poolt järgimata jätmine võib tuua endaga kaasa
apellandi kahju hüvitamise nõude Euroopa Liidu vastu ELTL artikli 268 alusel koosmõjus ELTL artikli 340 teise lõiguga (16. juuli
2009. aasta otsus kohtuasjas C‑385/07 P: Der Grüne Punkt ‑ Duales System Deutschland
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 195), sätestab Euroopa Kohtu kodukorra artikli 113 lõige 1, et
apellatsioonkaebuses tuleb taotleda Üldkohtu otsuse täielikku või osalist tühistamist ja vajaduse korral esimeses astmes esitatud
nõuete täielikku või osalist rahuldamist (9. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑120/06 P ja C‑121/06 P: FIAMM
jt
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2008, lk I‑6513, punkt 205).
Järelikult, kui puuduvad viited sellele, et menetluse kestus mõjutas vaidluse lahendust, ei saa väide, mis tugineb asjaolule,
et menetlus Üldkohtus ületas mõistliku tähtaja järgimisega seonduvad nõuded, üldreeglina kaasa tuua Üldkohtu otsuse tühistamist
(vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus FIAMM jt
vs
. nõukogu ja komisjon, punktid 203 ja 211).
Ch. Gogos ei ole aga kordagi väitnud, et menetluse väidetavalt liiga pikk kestus mõjutas Üldkohtus toimunud vaidluse lahendust,
ega palunud vaidlustatud kohtuotsust sel alusel tühistada.
Neil põhjustel tuleb apellandi poolt käesoleva apellatsioonkaebuse raames esitatud hüvitise nõue jätta vastuvõetamatuse tõttu
rahuldamata.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kodukorra artikli 122 teise lõigu teise taande alusel võib Euroopa Kohus ametnike või teiste teenistujate esitatud apellatsioonkaebuste
puhul otsustada kohtukulude jagamise poolte vahel, kui õiglus seda nõuab.
Käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades tuleb kohaldada kõnealust sätet ja jätta kummagi poole kohtukulud nende endi kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Ch. Gogos ja Euroopa Komisjon kannavad ise oma kohtukulud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: kreeka.