CELEX: 62005CJ0447
Yhteisön tullikoodeksi
Soveltamistoimenpiteet
Asetus (ETY) N:o 2454/93
Liite 11
Tavaroiden muu kuin etuuskohteluun oikeuttava alkuperä
Televisiovastaanottimet
Merkittävän valmistuksen tai käsittelyn käsite
Arvonlisäysperuste
Pätevyys

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista
koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (EYVL L 253, s. 1) liitteessä 11 olevan yhdistetyn
nimikkeistön nimikkeen 8528 sarakkeeseen 3 sisältyvien säännösten (jäljempänä asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevat riidanalaiset
säännökset) pätevyyttä.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, jotka liittyvät televisiovastaanottimien alkuperään, sellaisena kuin Ranskan tulliasioita
ja välillisiä veroja käsittelevä viranomainen (jäljempänä tulliviranomainen) sen määritteli muuta kuin etuuskohteluun oikeuttavaa
alkuperää koskevissa sitovissa tiedoissa (jäljempänä sitovat tiedot), jotka kyseinen tulliviranomainen antoi vuonna 2003 Thomson
Sales Europe ‑nimisen yhtiön, aiemmin Thomson Multimedia Sales Europe (jäljempänä Thomson), ja Vestel France ‑nimisen yhtiön
(jäljempänä Vestel) pyynnöstä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön tullikoodeksi
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1; jäljempänä yhteisön
tullikoodeksi) II osaston 2 luvun 1 jakson, jonka otsikko on ”Tavaroiden muu kuin etuuskohteluun oikeuttava alkuperä”, 24
artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tavara, jonka tuottamiseen on osallistunut kaksi tai useampia maita, on peräisin siitä maasta, jossa sille on suoritettu
tähän tarkoitukseen varustetussa yrityksessä viimeinen merkittävä ja taloudellisesti perusteltu valmistus tai käsittely, joka
on johtanut uuden tuotteen valmistukseen tai edustaa merkittävää valmistusastetta.”
Yhteisön tullikoodeksin 249 artiklassa säädetään, että Euroopan yhteisöjen komissio päättää mainitun koodeksin soveltamisen
edellyttämistä toimenpiteistä.

Asetus N:o 2454/93
Asetuksen N:o 2454/93 39 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Liitteessä 11 lueteltujen valmiiden tuotteiden osalta pidetään mainitussa liitteessä olevassa 3 sarakkeessa lueteltua valmistusta
tai käsittelyä [yhteisön tullikoodeksin] 24 artiklan mukaisesti alkuperäaseman antavana valmistuksena tai käsittelynä.”
Asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 säädetään seuraavaa:
”CN-koodi
Tuotteen kuvaus
Ei-alkuperäaineksiin sovellettava valmistus tai käsittely, joka antaa tuotteelle alkuperäaseman
(1)
(2)
(3)
– –
ex 8528
– –
Televisiovastaanottimet (ei kuitenkaan videovirittimet, videomonitorit ja videoprojektorit), myös samaan ulkokuoreen yhdistetyin
yleisradiovastaanottimin tai äänen tallennus- tai toistolaittein
– –
Valmistus, jossa arvonlisäys, joka saavutetaan yhdistämistoimilla ja mahdollisesti alkuperätuotteita olevien osien sisällyttämisellä
tuotteeseen, muodostaa vähintään 45 % laitteen vapaasti tehtaalla ‑hinnasta
Ellei 45 %:n sääntö täyty, laitteen alkuperämaana pidetään sellaisten osien alkuperämaata, joiden vapaasti tehtaalla -hinta
muodostaa enemmän kuin 35 % laitteen vapaasti tehtaalla ‑hinnasta
Jos 35 %:n sääntö täyttyy kahden maan osalta, laitteen alkuperämaana pidetään sellaisten osien alkuperämaata, jotka muodostavat
suuremman prosenttiluvun”

Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset

Asia C‑447/05
Thomson myy Ranskassa televisiovastaanottimia, jotka on valmistettu Puolassa Puolasta ja muista maista peräisin olevista osista.
Koreasta peräisin olevan kuvaputken hinta vastaa 42,43:a prosenttia televisiovastaanottimen vapaasti tehtaalla -hinnasta.
Puolasta peräisin olevat televisiovastaanottimien osat ja tässä maassa toteutetut valmistustoimet vastaavat 31,49:ää prosenttia
vapaasti tehtaalla ‑hinnasta.
Tulliviranomainen antoi 11.7.2003 Thomsonin pyynnöstä yhteisön tullikoodeksin 24 artiklan ja asetuksen N:o 2454/93 34 artiklan
sekä kyseisen asetuksen liitteen 11 nojalla sitovan tiedon, jossa mainittujen televisiovastaanottimien alkuperämaaksi vahvistettiin
Korea.
Thomson riitautti asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevien riidanalaisten säännösten pätevyyden yhteisön tullikoodeksin
24 artiklaan nähden, ja se saattoi asian tribunal d’instance du 7
e
arrondissement de Paris’n käsiteltäväksi, jotta tämä kumoaisi kyseisen sitovan tiedon ja toteaisi, että kyseessä olevien
televisiovastaanottimien alkuperämaa on Puola.
Kyseinen tribunal d’instance hylkäsi tämän vaatimuksen 8.6.2004 antamallaan tuomiolla, josta Thomson valitti cour d’appel
de Paris’hin. Tämä jälkimmäinen tuomioistuin esitti epäilyksiä asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevien riidanalaisten
säännösten pätevyydestä, ja se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [asetuksen N:o 2454/93] liite 11 pätemätön sen vuoksi, että se on yhteensopimaton yhteisön [tullikoodeksin] 24 artiklan
kanssa siltä osin kuin se johtaa siihen, että menettelyssä mainituissa olosuhteissa Puolassa valmistetun televisiovastaanottimen
katsotaan olevan peräisin Koreasta?”

Asia C‑448/05
Vestel myy Ranskassa televisiovastaanottimia, jotka on valmistettu Turkissa Turkista ja muista maista peräisin olevista osista.
Kiinasta peräisin olevan kuvaputken hinta vastaa 43,1141:tä prosenttia televisiovastaanottimen vapaasti tehtaalla -hinnasta.
Turkista peräisin olevat televisiovastaanottimien osat ja tässä maassa toteutetut valmistustoimet vastaavat 38,47:ää prosenttia
vapaasti tehtaalla ‑hinnasta.
Tulliviranomainen antoi 24.3.2003 Vestelin pyynnöstä yhteisön tullikoodeksin 24 artiklan ja asetuksen N:o 2454/93 34 artiklan
sekä kyseisen asetuksen liitteen 11 nojalla sitovan tiedon, jossa mainittujen televisiovastaanottimien alkuperämaaksi vahvistettiin
Kiina.
Vestel riitautti asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevien riidanalaisten säännösten pätevyyden yhteisön tullikoodeksin
24 artiklaan nähden, ja se saattoi asian tribunal d’instance du 7
e
arrondissement de Paris’n käsiteltäväksi, jotta tämä kumoaisi kyseisen sitovan tiedon ja toteaisi, että kyseessä olevien
televisiovastaanottimien alkuperämaa on Turkki.
Mainittu tribunal d’instance hylkäsi tämän vaatimuksen 8.6.2004 antamallaan tuomiolla, josta Vestel valitti cour d’appel de
Paris’hin. Tämä jälkimmäinen tuomioistuin esitti epäilyksiä asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevien riidanalaisten säännösten
pätevyydestä, ja se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [asetuksen N:o 2454/93] liite 11 pätemätön sen vuoksi, että se on yhteensopimaton yhteisön [tullikoodeksin] 24 artiklan
kanssa siltä osin kuin se johtaa siihen, että menettelyssä mainituissa olosuhteissa Turkissa valmistetun televisiovastaanottimen
katsotaan olevan peräisin Kiinasta?”
Asiat C-447/05 ja C-448/05 on yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 7.3.2006 antamalla määräyksellä yhdistetty kirjallista
ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksissään, ovatko asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevat riidanalaiset
säännökset pätemättömiä siltä osin kuin niissä edellytetään, että arvonlisäys, joka saavutetaan yhdistämistoimilla ja mahdollisesti
alkuperätuotteita olevien osien sisällyttämisellä, muodostaa vähintään 45 prosenttia televisiovastaanottimien vapaasti tehtaalla
-hinnasta, jotta kyseisten televisiovastaanottimien valmistus antaa niille alkuperäaseman maassa, jossa tämä yhdistäminen
suoritetaan.
Pääasian valittajat väittävät, että kun komissio täten nojautui arvonlisään perustuvaan arviointiperusteeseen, jota pääasian
valittajat pitävät ”määrällisenä” ja joka ei ole yhteensopiva niiden pääasian valittajien mukaan ”laadullisten” arviointiperusteiden
kanssa, jotka on hyväksytty yhteisön tullikoodeksin 24 artiklassa, komissio ylitti toimivallan, jonka Euroopan unionin neuvosto
on sille antanut mainitussa koodeksissa vahvistamiensa sääntöjen panemiseksi täytäntöön.
Aluksi on huomattava, että kysymys asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevien riidanalaisten säännösten pätevyydestä on nostettu
esiin pääasioissa, joissa riitautetaan niiden sitovien tietojen laillisuus, jotka liittyvät televisiovastaanottimiin, joista
toiset ovat Puolassa ja toiset Turkissa yhdistämistoimien kohteena. Yritykset, joiden kotipaikka on Ranskassa ja jotka halusivat
saada tiedon siitä, mikä oli näiden televisiovastaanottimien yhteisön tullikoodeksin 22–26 artiklan mukaisesti määritelty
muu kuin etuuskohteluun oikeuttava alkuperä, esittivät vuonna 2003 pyynnöt, jotka johtivat näiden sitovien tietojen antamiseen.
Nämä pyynnöt eivät koskeneet tietoa tavaroiden etuuskohteluun oikeuttavasta alkuperästä, sellaisena kuin se määritellään yhteisön
tullikoodeksin 27 artiklassa, eikä niillä siis pyritty saamaan tietoa siitä, sovellettiinko mainittuihin tavaroihin tullietuustoimenpiteitä,
jotka sisältyvät sopimuksiin, joita Euroopan yhteisö on tehnyt tiettyjen maiden tai maaryhmien kanssa.
Näin ollen vaikka Puolan tasavallalla ja Turkin tasavallalla oli kyseessä olevien sitovien tietojen antamisajankohtana erityisasema
tullisuhteissaan Euroopan yhteisöihin, tällä seikalla ei sellaisenaan kyseenalaisteta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen
kysymysten merkityksellisyyttä.
Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että yhteisön tullikoodeksin 24 artiklan mukaan tavara, jonka tuottamiseen on osallistunut
kaksi tai useampia maita, on peräisin siitä maasta, jossa sille on suoritettu tähän tarkoitukseen varustetussa yrityksessä
viimeinen merkittävä ja taloudellisesti perusteltu valmistus tai käsittely, joka on johtanut uuden tuotteen valmistukseen
tai edustaa merkittävää valmistusastetta.
Tässä artiklassa toistetaan tavaran alkuperän käsitteen yhteisestä määritelmästä 27.6.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY)
N:o 802/68 (EYVL L 148, s. 1), jota sovellettiin ennen mainitun koodeksin voimaantuloa, 5 artiklan sanamuoto. Yhteisöjen tuomioistuin
on katsonut tätä asetusta tulkitessaan, että kyseisestä 5 artiklasta seuraa, että ratkaiseva arviointiperuste on arviointiperuste,
joka koskee viimeistä merkittävää valmistusta tai käsittelyä (asia C-26/88, Brother International, tuomio 13.12.1989, Kok.
1989, s. I-4253, 15 kohta).
Toiseksi on muistutettava, että yhteisön tullikoodeksin 249 artikla muodostaa riittävän toimivaltaperustan, jonka nojalla
komissio voi antaa mainitun koodeksin soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt (asia C-48/98, Söhl & Söhlke, tuomio
11.11.1999, Kok. 1999, s. I‑7877, 35 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissiolla on toimivalta antaa kaikki perussäädöksen täytäntöönpanon
kannalta välttämättömät tai hyödylliset soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt sillä edellytyksellä, että ne eivät
ole ristiriidassa perussäädöksen tai soveltamista koskevien neuvoston säädösten kanssa (ks. mm. em. asia Söhl & Söhlke, tuomion
36 kohta).
Komissiolla on lisäksi neuvoston sille yhteisön tullikoodeksin 24 artiklan soveltamista varten antamaa toimivaltaa käyttäessään
harkintavaltaa, jonka perusteella sen on mahdollista täsmentää tämän säännöksen abstrakteja käsitteitä suhteessa tiettyyn
valmistukseen tai käsittelyyn (ks. asia 162/82, Cousin ym., tuomio 23.3.1983, Kok. 1983, s. 1101, 17 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut sen osalta, onko eri osien kokoamistoimessa kyse merkittävästä valmistuksesta tai käsittelystä,
että tällaista toimea voidaan pitää alkuperäaseman antavana, kun se muodostaa tekniikan näkökulmasta ja kyseessä olevan tavaran
määritelmään nähden ratkaisevan valmistusvaiheen, jonka yhteydessä käytettyjen osien käyttötarkoitus konkretisoituu ja kyseessä
oleva tavara saa laadulliset erityisominaisuutensa (asia 114/78, Yoshida, tuomio 31.1.1979, Kok. 1979, s. 151 ja em. asia
Brother International, tuomion 19 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että kun otetaan huomioon, että kokoamisen käsitteeseen kuuluu moninaisia toimia,
on olemassa tilanteita, joissa on mahdollista, että tarkastelu teknisluonteisten arviointiperusteiden perusteella ei ole ratkaiseva
tavaran alkuperän määrittämisessä. Näissä tapauksissa kokoamisessa syntynyt arvonlisäys on otettava huomioon toissijaisena
arviointiperusteena (em. asia Brother International, tuomion 20 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, että tämän arviointiperusteen merkityksellisyys sitä paitsi vahvistettiin tullimenettelyjen
yksinkertaistamista ja yhdenmukaistamista koskevassa kansainvälisessä yleissopimuksessa (Kioton yleissopimus), jonka useat
liitteet hyväksyttiin yhteisön puolesta 3.6.1977 tehdyllä neuvoston päätöksellä 77/415/ETY (EYVL L 166, s. 1 ja 3) ja jonka
liitteessä D.1 olevaan normiin 3 liittyvissä huomautuksissa täsmennetään, että käytännössä merkittävän muutoksen vaatimuksen
voi osoittaa sääntö arvotullin prosenttiosuudesta, kun joko käytettyjen tuotteiden prosenttiosuus tai hankitun arvonlisän
prosenttiosuus saavuttaa määrätyn tason (em. asia Brother International, tuomion 21 kohta).
On myös todettava, että neuvosto hyväksyi Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen
sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tekemällään päätöksellä
94/800/EY (EYVL L 336, s. 1) muun muassa Marrakeshissa 15.4.1994 allekirjoitettuun päätösasiakirjaan liitetyn sopimuksen alkuperäsäännöistä
(EYVL L 336, s. 144), jonka mukaan mainittuja sääntöjä laadittaessa voidaan käyttää arvoprosenttiperustetta.
Tältä osin on muistutettava, että kansainväliset sopimukset ovat voimaantulostaan lähtien erottamaton osa yhteisön oikeusjärjestystä
(ks. mm. asia C-344/04, IATA ja ELFAA, tuomio 10.1.2006, Kok. 2006, s. I‑403, 36 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
yhteisön oikeuden säädöksiä on tulkittava mahdollisimman pitkälle kyseisten sopimusten mukaisesti (ks. mm. asia C-76/00 P,
Petrotub ja Republica v. neuvosto, tuomio 9.1.2003, Kok. 2003, s. I-79, 57 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että se, että valitaan arvonlisäysperuste, ei sellaisenaan ole ristiriidassa yhteisön tullikoodeksin
24 artiklan kanssa ja että tähän arviointiperusteeseen turvautuminen ei sellaisenaan osoita, että komissio ylitti sillä mainitun
koodeksin 249 artiklan nojalla olevan täytäntöönpanovallan rajat.
Pääasian valittajien on katsottava väittävän myös, että tilanne televisiovastaanottimien valmistuksen teollisuudenalalla on
sellainen, että televisiovastaanottimien yhdistämistoimien tarkastelu teknisluonteisten arviointiperusteiden perusteella voi
olla ratkaiseva tämän tavaran alkuperän määrittämisessä, ja kyseinen tilanne on siis esteenä sille, että komissio ottaa huomioon,
kuten asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevissa riidanalaisissa säännöksissä, arvonlisäysperusteen, joka on luonteeltaan
ainoastaan toissijainen.
Tältä osin on muistutettava, että komissio oli asetuksen N:o 802/68 soveltamiseksi antanut 23.12.1970 asetuksen (ETY) N:o
2632/70 radio- ja televisiovastaanottimien määrittelemisestä (EYVL L 279, s. 35), jonka säännökset, joissa viitataan arvonlisäysperusteeseen,
otettiin olennaisilta osin asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 oleviin riidanalaisiin säännöksiin.
Asetuksen N:o 2632/70 johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan radio- ja televisiovastaanottimien yhdistämiseen voi
kuulua enemmän tai vähemmän kehittyneitä prosesseja sen mukaan, minkätyyppisiä yhdistettävät laitteet ovat, millaisia välineitä
käytetään ja millaisissa olosuhteissa yhdistäminen suoritetaan. Mainitun asetuksen johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa
todetaan myös, että yhdistämistoimissa ei sellaisenaan yleensä ole ”tämän teollisuudenalan tekniikan nykytilassa” kyse asetuksen
N:o 802/68 5 artiklassa tarkoitetusta merkittävästä valmistusvaiheesta mutta että asia voi olla toisin tietyissä tapauksissa
eli esimerkiksi silloin, kun nämä toimet kohdistuvat laitteisiin, jotka ovat pitkälle kehitettyjä tai joihin käytettävät osat
on tarkastettava tarkkaan, tai silloin, kun kyseisiin toimiin kuuluu myös laitteiden osien yhdistäminen. Asetuksen N:o 2632/70
johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että yhdistämisen käsitteen alaan kuuluvien toimien moninaisuuden
johdosta tapauksia, joissa nämä toimet edustavat merkittävää valmistusastetta, ei ole mahdollista määrittää teknisluonteisen
arviointiperusteen perusteella ja että tässä tilanteessa on pitäydyttävä näistä toimista aiheutuvassa arvonlisäyksessä.
Tällaisilla syillä voidaan perustella se, että arvonlisäysperuste säilytetään asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevissa
riidanalaisissa säännöksissä.
Komission tehtävänä on näet sen harkintavaltansa puitteissa, joka sillä on, kun se päättää yhteisön tullikoodeksin soveltamisen
edellyttämistä toimenpiteistä ja muun muassa toimenpiteistä, jotka liittyvät tavaroiden alkuperään, antaa yleisluonteisia
säännöksiä, joissa oikeusvarmuuden turvaamiseksi otetaan huomioon koko teollisuudenalan tilanne pitkällä aikavälillä ja joihin
tämän alan jonkin yrityksen yksittäisellä tilanteella tietyllä hetkellä ei täten ole vaikutusta.
Näin ollen arvonlisäysperusteeseen turvautuminen oli perusteltua siksi, että komissio otti huomioon sen, että kokoamisen käsitteen
alaan kuuluu huomattavan moninaisia toimia koko kyseessä olevalla teollisuudenalalla.
On sitä paitsi huomattava, että pääasian valittajat korostavat itse kirjallisissa huomautuksissaan, että pääasiassa kyseessä
olevien televisiovastaanottimien eri osien kokoamistoimet ovat osa monimutkaista teollista prosessia. Toisaalta yhteisöjen
tuomioistuimelle toimitettujen asiakirjojen perusteella ei voida katsoa, että tämä prosessi on sama kaikkien televisiovastaanottimien
valmistajien osalta. Kyseisistä asiakirjoista ei ainakaan voida päätellä, ettei kokoamisen käsitteeseen koko kyseessä olevalla
teollisuudenalalla kuuluisi huomattavan moninaisia toimia.
Tällaisessa tilanteessa vaatimus tullisääntöjen yhdenmukaisesta soveltamisesta kaikkialla yhteisön tullialueella edellytti,
että viimeisen merkittävän valmistuksen tai käsittelyn abstrakteja käsitteitä, joihin yhteisön tullikoodeksin 24 artiklassa
viitataan kaikkien tavaroiden osalta, täsmennetään televisiovastaanottimien kaltaisten erityisten tuotteiden osalta erityisin
säännöksin, joissa voidaan ottaa huomioon näiden televisiovastaanottimien valmistusprosessin moninaisuus. Täten siinä, että
turvaudutaan arvonlisäyksen kaltaiseen selvään ja objektiiviseen arviointiperusteeseen, jonka perusteella tämäntyyppisten
rakenteeltaan monimutkaisten tavaroiden osalta voidaan osoittaa, millainen on merkittävä muutos, joka antaa niille alkuperäaseman,
ei voi olla kyse oikeudellisesta virheestä.
Se seikka, että komission oli siten edellä mainituista syistä täsmennettävä televisiovastaanottimien alkuperän määrittämistä
koskevia sääntöjä ja turvauduttava arvonlisäysperusteeseen, ei merkitse sitä, että tämä arviointiperuste olisi itsessään ja
yleisesti tiukempi kuin yleiset arviointiperusteet, joista säädetään yhteisön tullikoodeksin 24 artiklassa, eikä sitä, että
nämä tuotteet asetettaisiin kyseisellä arviointiperusteella välttämättä epäedullisempaan asemaan kuin ne – vieläpä vastaavanluonteiset
– tuotteet, joihin sovelletaan näitä yleisiä arviointiperusteita tai muita arviointiperusteita. Pääasian valittajat eivät
siis voi riitauttaa tehokkaasti asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevien riidanalaisten säännösten pätevyyttä vetoamalla
yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Cousin ym. tekemään arvioon sellaisen asetuksen säännöksistä, jonka syrjivyys
oli seurausta siitä, että tuotteen alkuperän määrittämisessä oli turvauduttu huomattavasti tiukempiin arviointiperusteisiin
kuin toisen siihen rinnastettavissa olevan tuotteen alkuperän määrittämisessä.
Toisaalta yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ei ilmene, että tämän arvonlisäysperusteen soveltaminen
olisi, kuten pääasian valittajat väittävät, vaikeampaa kuin arviointiperusteen, joka seuraa niiden yleisten käsitteiden soveltamisesta,
joihin viitataan yhteisön tullikoodeksin 24 artiklassa. Tältä osin ei ole vedottu mihinkään tulliviranomaisella, jonka tehtävänä
oli käsitellä asianomaisten esittämät sitovaa tietoa koskevat pyynnöt, olleisiin vaikeuksiin, kun mainittu viranomainen sovelsi
tässä tapauksessa arvonlisäysperustetta, joka sisältyy asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 oleviin riidanalaisiin säännöksiin.
On tosin totta, että jos, kuten myös pääasian valittajat väittävät, kuvaputken hinta vastaa vastedes aina vähintään 35:tä
prosenttia televisiovastaanottimien vapaasti tehtaalla -hinnasta, on mahdollista, että tämän osan alkuperä määrää useimmiten
televisiovastaanottimien alkuperän. Kuitenkin ainoastaan silloin, kun kuvaputken hinta vastaa vähintään 55:tä prosenttia vapaasti
tehtaalla -hinnasta, edellytys, josta muistutettiin edellä, ei voi missään tapauksessa täyttyä. Sitä vastoin esimerkkitapauksista,
joihin ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa on vedottu, ei ilmene, ettei tämä edellytys täyttyisi missään tapauksessa.
Asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevien riidanalaisten säännösten soveltamisesta ei siis voi seurata se, että televisiovastaanottimien
alkuperä samastuu kuvaputkien alkuperään.
Kyseessä olevien säännösten sanamuoto on yleinen, eikä niissä anneta asianomaisen tuotteen alkuperän määrittämisessä ratkaisevaa
merkitystä sen tietylle osalle, kuten kuvaputkelle. Mainittuja säännöksiä ei siis voida rinnastaa, toisin kuin pääasian valittajat
väittävät, niihin säännöksiin, joista oli kyse edellä mainitussa asiassa Yoshida ja joissa nimenomaan annettiin tällainen
merkitys yhdelle tässä asiassa kyseessä olleen tuotteen osista.
Lisäksi on huomattava, että vaikka tilanne, johon pääasian valittajat ovat vedonneet, on seurausta televisiovastaanottimien
valmistustekniikoiden kehittymisestä, asiassa ei ole ilmennyt, että tämä tilanne olisi näissä olosuhteissa luonteeltaan pysyvä,
kun taas muutoin tämänhetkisten valmistustekniikoiden eli esimerkiksi plasmanäyttöjen valmistustekniikoiden kehityksellä voidaan,
kuten istunnossa esitetyistä huomautuksista ilmenee, tarvittaessa kyseenalaistaa olennaisilta osin tilanne, johon pääasian
valittajat ovat täten viitanneet. Tästä seuraa, ettei kyseiseen tilanteeseen voida vedota tehokkaasti arvonlisäysperusteeseen
turvautumisen asianmukaisuuden riitauttamiseksi.
Lopuksi on todettava, että kun asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevissa riidanalaisissa säännöksissä edellytetään, että
arvonlisäys, joka saavutetaan yhdistämistoimilla ja mahdollisesti alkuperätuotteita olevien osien sisällyttämisellä tuotteeseen,
muodostaa vähintään 45 prosenttia laitteen vapaasti tehtaalla -hinnasta, jotta sen valmistus antaa sille alkuperäaseman maassa,
jossa tämä yhdistäminen tapahtuu useista maista peräisin olevista aineksista, kyseisissä säännöksissä vahvistetaan täten riittävä
prosenttiosuus sille, että näiden toimien katsotaan lisäävän tuntuvasti lopputuotteen markkina-arvoa (ks. vastaavasti em.
asia Brother International, tuomion 22 kohta). Näin ollen on ilmeistä, ettei tällaiseen prosenttiosuuteen sisälly ilmeistä
arviointivirhettä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, ettei niiden tarkastelussa ilmennyt seikkoja, jotka
voisivat vaikuttaa asetuksen N:o 2454/93 liitteessä 11 olevien riidanalaisten säännösten pätevyyteen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
Esitettyjen kysymysten tarkastelussa ei ilmennyt seikkoja, jotka voisivat vaikuttaa tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun
neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o
2454/93 liitteessä 11 olevan yhdistetyn nimikkeistön nimikkeen 8528 sarakkeeseen 3 sisältyvien säännösten pätevyyteen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.