CELEX: 62005CJ0345
Tagállami kötelezettségszegés
Adójogszabályok
Az ingatlanok visszterhes átruházásából származó jövedelem adómentességének feltételei
EK 18. cikk, EK 39. cikk és EK 43. cikk
Az Európai Gazdasági Térséget létrehozó megállapodás 28. és 31. cikke
Az adórendszer koherenciája
Lakásügyi politika

Keresetével a Bizottság annak megállapítását kéri, hogy a Portugál Köztársaság – mivel fenntartotta azokat az adójogi rendelkezéseket,
amelyek az adókötelezett vagy a vele közös háztartásban élők állandó lakásául szolgáló ingatlan visszterhes átruházásából
származó jövedelem adómentességét alárendelik azon feltételnek, hogy az adókötelezett a jövedelmet portugál területen fekvő
ingatlan megszerzésébe fektesse be újra – nem teljesítette az EK 18., az EK 39., az EK 43. cikkből és az EK 56. cikk (1) bekezdéséből,
valamint az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o., a továbbiakban: EGT‑megállapodás)
28., 31. és 40. cikkéből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

Az EGT‑megállapodás
Az EGT‑megállapodás 6. cikke értelmében:
„A joggyakorlat jövőbeni fejleményeinek sérelme nélkül e megállapodás rendelkezéseit, amennyiben a lényeget illetően megegyeznek
az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés, valamint az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés megfelelő
szabályaival, továbbá az említett két szerződés alapján elfogadott jogi aktusokkal, végrehajtásuk és alkalmazásuk során az
Európai Közösségek Bírósága által az e megállapodás aláírásának időpontja előtt hozott vonatkozó határozatoknak megfelelően
kell értelmezni.”
Az EGT‑megállapodás 28. cikke értelmében:
„(1)      Az EK‑tagállamok és az EFTA‑államok között biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását.
(2)      A munkavállalók szabad mozgása magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését az
EK‑tagállamok és az EFTA‑államok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási
feltételek tekintetében.”
(3)      A közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra is figyelemmel, a munkavállalók szabad
mozgása jogot biztosít a munkavállalónak arra, hogy:
a)      tényleges állásajánlatokra jelentkezzen;
b)      e célból az EK‑tagállamok és az EFTA‑államok területén szabadon mozogjon;
c)      munkavállalás céljából valamely EK‑tagállam vagy EFTA‑állam területén tartózkodjon az adott állam állampolgárainak foglalkoztatására
vonatkozó törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően;
d)      egy EK‑tagállamban vagy EFTA‑államban történő alkalmazását követően az adott állam területén maradjon.
[…]”
Az EGT‑megállapodás 31. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„E megállapodás rendelkezéseinek keretében tilos az EK‑tagállamok vagy az EFTA‑államok állampolgárainak egy másik tagállam
területén történő szabad letelepedésére vonatkozó minden korlátozás. Ezt a rendelkezést kell alkalmazni képviseletnek, fióktelepnek,
leányvállalatnak egy EK‑tagállam vagy EFTA‑állam valamely EK‑tagállamban vagy EFTA‑államban letelepedett állampolgára által
történő alapítása esetében.
A szabad letelepedés magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására,
vállalkozások, így különösen a 34. cikk második bekezdése szerinti társaságok alapítására és irányítására, a letelepedés országának
joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek szerint […]”

A nemzeti szabályozás
A 2001. július 3‑i 198/2001 törvényrendelettel módosított, a személyi jövedelemadóról szóló, 1988. november 30‑i 442/88. sz.
törvény (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares) (
Diário da República
I. A sorozat, 152. sz., 2001. július 3., a továbbiakban: CIRS) 10. §‑a értelmében:
„(1)      Értéknövekedést képez az a jövedelem, amely, anélkül hogy vállalkozásból vagy foglalkozásból, tőkéből vagy ingatlanból származónak
tekintenék őket, az alábbiakból származik:
a)      az ingatlanokon meglévő dologi jogok visszterhes átruházásából és minden, a magánvagyonba tartozó ingatlannak önálló jogcímen,
tulajdonosa által vállalkozási és szakmai tevékenységre történő felhasználásából;
[…]
(3)      A jövedelmeket megszerzettnek kell tekinteni az (1) bekezdésben felsorolt tevékenységek kifejtésének időpontjában, az alábbi
albekezdések rendelkezéseinek sérelme nélkül:
a)      a vásárlási, eladási vagy csereajánlat esetén a jövedelem megszerzettnek tekintendő a szerződés tárgyát képező ingatlan átszállásának
megtörténtével vagy a birtokbavétellel;
b)      a magánvagyonba tartozó ingatlan önálló jogcímen, tulajdonosa által vállalkozási és szakmai tevékenységre történő felhasználása
esetén a jövedelem csak a szóban forgó ingatlan későbbi visszterhes átruházásakor, vagy más olyan tény bekövetkezésekor tekintendő
megszerzettnek, amely hasonló körülmények között az eredmények elszámolásához vezet.
(4)      Az alábbiak képezik az IRS [személyi jövedelemadó] alá tartozó jövedelmet:
a)      a megszerzés és a vétel költsége közötti különbség, adott esetben az a), b), és c) pontokban, valamint az (1) bekezdésben
előírt esetekben a tőkejövedelemnek minősülő rész figyelmen kívül hagyásával;
[…]
(5)      Az adókötelezett vagy a vele közös háztartásban élők állandó lakásául szolgáló ingatlan visszterhes átruházásából származó
jövedelem a következő feltételek esetén adómentes:
a)      ha az eladástól számított 24 hónapon belül az átruházásból származó jövedelmet más ingatlan vagy építési telek tulajdonjogának
megszerzésére, illetve kizárólag ugyanilyen rendeltetésű építésére, bővítésére vagy átalakítására fordítják, amennyiben az
portugál területen található;
b)      ha az átruházásból származó jövedelmet az előző pontban említett jogügyletek kifizetésére fordítják, amennyiben azt a megszerzést
megelőző 12 hónapban hajtották végre;
c)      az a) pont rendelkezéseinek alkalmazásához az adókötelezettnek bizonyítania kell az újbóli befektetésre irányuló szándékát,
azt, hogy részleges volt‑e, megjelölve az átruházás évére vonatkozó adóbevallásban azt az összeget, amelyet újra be kíván
fektetni;
d)      ha az előző pontnak megfelelően bevallott összegtől eltérő összeget kíván befektetni, az adókötelezett helyettesítő bevallást
köteles benyújtani, jelezve a ténylegesen újra befektetett összeget az a) pontban előírt 24 hónapos időtartam leteltét követő
első általános határidőn belül.
6.      Az előző bekezdésben meghatározott kedvezmény nem vehető igénybe:
a)      másik ingatlan megszerzésébe történő befektetés esetén, amennyiben 6 hónappal azon határidő letelte után, amelyen belül az
újrabefektetést végre kell hajtani, a vevő az ingatlant nem saját vagy a vele közös háztartásban élők lakáskénti használatára
rendeli;
[…]”

A pert megelőző eljárás
A Bizottság azon az állásponton van, hogy az ingatlan visszterhes átruházásából származó jövedelem megadóztatásának portugál
rendszere, különösen a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdése ellentétes a Portugál Köztársaságnak az EK 18., az EK 39., az EK 43. cikkből
és az EK 56. cikk (1) bekezdéséből, valamint az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 28., 31. és 40. cikkéből eredő
kötelezettségeivel, és 2003. február 20‑i levelével felszólította e tagállamot észrevételei benyújtására e tekintetben.
A portugál hatóságok vitatták a Bizottság megállapításait, előadva, hogy a CIRS vitatott rendelkezései nem korlátozzák az
alapszabadságokat, nincs hátrányosan megkülönböztető jellegük, és azokat mindenképpen nyomós közérdek igazolja, közelebről
a lakhatáshoz való jog védelmének célja vagy a nemzeti adórendszer koherenciájának biztosítása.
A Bizottság a portugál hatóságok érvelését nem találta meggyőzőnek, és 2004. július 9‑én indokolással ellátott véleményt bocsátott
ki, amelyben egyrészt fenntartotta azon érvelését, amely szerint az ingatlanok visszterhes átruházásából származó jövedelem
adómentességének feltételeire vonatkozó portugál adójogi szabályozás ellentétetes a személyek és a tőke szabad mozgásának
elvével, másrészt pedig felhívta a Portugál Köztársaságot a véleményben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseknek
az értesítéstől számított két hónapon belüli megtételére.
A portugál hatóságok az indokolással ellátott véleményre adott válaszukban fenntartották álláspontjukat, amely szerint a szociálpolitikai
célok által igazolt nemzeti szabályozás nem ellentétes a közösségi joggal, így a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett
határozott.

A keresetről
Először emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe
tartoznak, ez utóbbiak azonban hatáskörüket a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd a C‑334/02. sz.,
Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 4‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2229. o.] 21. pontját és a C‑446/03. sz.,
Marks & Spencer ügyben 2005. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10837. o.] 29. pontját).
Szükséges annak vizsgálata, hogy amint azt a Bizottság állítja, a ingatlanok visszterhes átruházásából származó jövedelmek
adóztatására vonatkozó portugál szabályozás, különösen a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdése ellentétes‑e a személyek és a tőke
szabad mozgásának az EK 18., az EK 39. és az EK 43. cikkben, valamint az EK 56. cikk (1) bekezdésében, továbbá az EGT‑megállapodás
28., 31. és 40. cikkében foglalt elvével.

A személyek szabad mozgásáról
E jogalap keretében a Bizottság először azt állítja, hogy a Portugál Köztársaság nem teljesítette az EK 18., az EK 39. és
az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit.
Az uniós polgárnak – az EK 18. cikkben általános jelleggel megfogalmazott – a tagállamok területén való szabad mozgásához
és tartózkodásához való jogát az EK 43. cikk fejti ki a letelepedés szabadsága tekintetében, míg az EK 39. cikk a munkavállalók
szabad mozgása tekintetében (a C‑470/04. sz. N-ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7409. o.] 22. pontja).
Ebből következően mindenekelőtt azt kell megvizsgálni, hogy az EK 39. és az EK 43. cikkel ellentétes‑e a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdéséhez
hasonló nemzeti szabályozás, amely az adókötelezett vagy a vele közös háztartásban élők állandó lakásául szolgáló ingatlan
visszterhes átruházásából származó jövedelem adómentességét annak a feltételnek rendeli alá, hogy az adókötelezett a jövedelmet
portugál területen fekvő ingatlan megszerzésébe fektesse be újra.
A Szerződés munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezései összességének célja, hogy a közösségi tagállamok állampolgárai
számára megkönnyítse a Közösség területén belül bármilyen szakmai tevékenység gyakorlását, és azzal ellentétes minden olyan
intézkedés, amely az állampolgárokat hátrányosan érinti, amikor ezek más tagállam területén kívánnak gazdasági tevékenységet
gyakorolni (a C‑464/02. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7929. o.] 34. pontja
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az olyan rendelkezések, amelyek megakadályozzák vagy visszatartják valamely tagállam állampolgárait attól, hogy a szabad mozgáshoz
való jogukat gyakorolva elhagyják származási országukat, e szabadság akadályait képezik, még abban az esetben is, ha a munkavállalók
állampolgárságától függetlenül alkalmazandóak (a C‑209/01. sz., Schilling és Fleck-Schilling ügyben 2003. november 13‑án hozott
ítélet [EBHT 2003., I‑13389. o.] 25. pontja és a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 35. pontja).
Ugyanakkor a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következően a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezésekkel, még
ha szövegük szerint a fogadó tagállamban a nemzeti elbánásból származó előnyök biztosítására irányulnak is, szintén ellentétes
az, hogy e származási tagállam megakadályozza állampolgárai számára a más tagállambeli állás szabad elfogadását és betöltését
(a C‑385/00. sz. De Groot-ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11819. o.] 79. pontja).
Ugyanez irányadó a letelepedés szabadságára. A hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében, bár szövegük szerint e rendelkezések
a fogadó tagállamban a nemzeti elbánásból származó előnyök biztosítására irányulnak azokkal szintén ellentétes, hogy valamely
tagállam megakadályozza az állampolgára vagy a joga szerint létrejött társaság számára, hogy más tagállamban telepedjen le
(a C‑9/02. sz., De Lasteyrie du Saillant ügyben 2004. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2409. o.] 42. pontja és a
C‑471/04. sz., Keller Holding ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2107. o.] 30. pontja).
A jelen ügyben a Portugál Köztársaság előadja, hogy a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdése nem hátrányos azon adókötelezett számára,
aki a portugál területen kívülre kívánja lakhelyét áthelyezni. Álláspontja szerint e rendelkezés egyszeri adócsökkentést tesz
lehetővé, amikor a jövedelmek adózásának általános szabályától eltér. Ezen körülmények között a Bizottság nem állíthatja alappal,
hogy az ilyen rendelkezés ellentétes az EK 39. és az EK 43. cikkel.
Ezen érvelésnek nem lehet helyt adni. Még ha a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdése nem is tiltja meg a Portugáliában jövedelemadó
hatálya alá tartozó adókötelezett számára a más tagállamban történő munkavállalást, vagy általánosságban a letelepedéshez
való jogának gyakorlását, e rendelkezésnek mindazonáltal e jogok gyakorlásának korlátozására irányuló jellege van, de legalábbis
elrettentő hatású azon adóalanyok tekintetében, akik ingatlanukat azért kívánják eladni, hogy a Portugál Köztársaságtól eltérő
tagállamban telepedjenek le.
Nyilvánvaló, hogy az az adóalany, aki a Portugáliában található, lakhatására szolgáló ingatlan eladása mellett dönt azzal
a szándékkal, hogy az EK 39. cikk és az EK 43. cikk szerinti jogának gyakorlása során lakóhelyét más tagállamba helyezze át,
és ott új ingatlant szerez lakhatása céljára, hátrányos adójogi elbánásban részesül azzal összehasonlítva, amelyben az a személy
részesül, akinek lakóhelye Portugáliában marad.
Ezért a jövedelmek adóztatásában megnyilvánuló ilyen különböző bánásmód, amely hatást gyakorolhat a lakóhelyét Portugálián
kívülre áthelyezni kívánó adóalany vagyonára, jellegénél fogva elrettent az ilyen áthelyezéstől.
Ebből következik, hogy a CIRS azon rendelkezései, amelyek az adókötelezett vagy a vele közös háztartásban élők állandó lakásául
szolgáló ingatlan visszterhes átruházásából származó jövedelem adómentességét annak a feltételnek rendelik alá, hogy az adókötelezett
a jövedelmet portugál területen fekvő ingatlan megszerzésébe fektesse be újra, különösen e jogszabály 10. §‑ának (5) bekezdése,
alkalmasak az EK 39. és az EK 43. cikkben rögzített, a munkavállalók szabad mozgásának és a letelepedés szabadságának akadályozására.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból mindenesetre az következik, hogy megengedhetőek azok a nemzeti rendelkezések, amelyek alkalmasak
a szerződés által biztosított alapszabadságok gyakorlásának akadályozására vagy kevésbé vonzóvá tételére, azzal a feltétellel
fogadhatók el, hogy közérdekű célt szolgálnak, alkalmasak e célok megvalósításának biztosítására, és nem haladják meg az elérni
kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket (a fent hivatkozott De Lasteyrie du Saillant ügyben hozott ítélet 49. pontja
és a fent hivatkozott N-ügyben hozott ítélet 40. pontja).
E tekintetben a Portugál Köztársaság előadja, hogy az a tény, hogy feltétlen kapcsolat van az eladott és az első ingatlan
eladásából származó összeg segítségével megszerzett ingatlan rendeltetésének azonossága között, azt mutatja, hogy a CIRS 10. §‑ának
(5) bekezdése igazolást nyer az adórendszer koherenciájára visszavezethető okok által. Valójában közvetlen kapcsolat állt
fenn az egy és ugyanazon adóalanyt érintő, ugyanazon rendelkezés keretén belül az adóelőny és az adóztatás között.
Megjegyzendő egyrészt, hogy a Portugál Köztársaság állítása nem alkalmas annak kizárására, hogy a szóban forgó Köztársaságon
kívüli tagállamban szerzett ingatlan ugyanúgy szolgálhat a korábban Portugáliában lakó adóalany személyes és állandó lakóhelyéül.
Másrészt ellentétben azzal, amit a portugál hatóságok lényegében állítanak – feltételezve, hogy ezt az ingatlant az adóalany
lakhatására szolgáló, Portugáliában található ingatlan eredményéből vásárolják – ez a szerzés helyettesíti az eladott ingatlant,
és az adókötelezett vagyonában az eredetileg birtokolt ingatlan rendeltetésével megegyező rendeltetést tölt be.
Ellentétben azzal, amit az alperes állít a jelen ügyben, a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdéséből másrészt az következik, hogy az
adóalanynak juttatott előny és az annak adóztatása közötti feltételezett kapcsolat nem bizonyos. Valójában a jövedelem jövőbeni
megadóztatására csak ezen jövedelem esetleges megszerzésének feltétele esetén kerülhet sor. Másrészt amíg az érdekelt lakhatási
célból szerez új lakóhelyet portugál területen, mindig érvényesítheti a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdéséből következő adómentességet.
Ilyen körülmények között a portugál hatóságok nem állíthatják, hogy közvetlen összefüggés áll fenn a szóban forgó nemzeti
rendelkezés által előírt adókedvezmény és ezen kedvezménynek valamely meghatározott adókivetés általi kiegyenlítése között.
A Bíróság valóban elismerte, hogy az adórendszer koherenciájának megőrzése igazolhatja a Szerződés által biztosított alapvető
szabadságok gyakorlásának korlátozását. Ahhoz azonban, hogy az ilyen igazoláson alapuló érv helytálló legyen, megállapítást
kell nyernie az érintett adókedvezmény és az e kedvezmény valamely meghatározott adókivetés által történő kiegyenlítése közötti
közvetlen összefüggésnek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Keller Holding ügyben hozott ítélet 40. pontját és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), ami a jelen ügyben nem áll fenn.
Az előzőekből következően nem lehet helyt adni azon érvelésnek, amely szerint az ingatlan-jövedelmek megadóztatására vonatkozó
nemzeti szabályozást objektíven igazolja az adórendszer koherenciája megőrzésének szükségessége.
A Portugál Köztársaság azt is állítja, hogy a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdése az adókötelezett és a vele közös háztartásban
élők megfelelő lakhatása fenntartásának és védelmének biztosítását célozza, ily módon annak lakhatásra irányuló jogát biztosítja,
amely alkotmányos kötelezettség.
Feltételezve, hogy hivatkozni lehetne erre az érve a személyek szabad mozgása akadályozásának igazolására, meg kell állapítani,
hogy a CIRS 10. §‑ának (5) cikkében meghatározott, a portugál területen történő újbóli befektetés követelménye mindenképpen
meghaladja az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket.
Ha az említett nemzeti jogszabály célja a lakhatási jog biztosítása, ezt a célt a nemzeti területen történő ismételt befektetés
feltételének előírása nélkül is követni lehetne.
E tekintetben a Portugál Köztársaság előadja azonban, hogy a jövedelmeknek a nemzeti területen történő befektetése követelményének
eltörlése más tagállamok lakáspolitikájának közvetett finanszírozásához vezethetne.
Ezen érvelés, feltételezve annak megalapozottságát, nem alkalmas annak bizonyítására, hogy a vitatott rendelkezés szükséges
a követett cél megvalósításához. Ellenkezőleg, a jelen ítélet 31. pontjában említett lakhatáshoz való jog biztosításának célja
akkor is elérhető, ha az adókötelezett úgy dönt, hogy lakóhelyét más tagállamba helyezi át, a portugál terület helyett. Ennek
következtében, tekintettel az említett célra, a más tagállamok lakáspolitikájának közvetett finanszírozására irányuló feltételezett
körülmény nem releváns.
Miután nem sikerült megállapítani, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozást, különösen a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdését nyomós
közérdek igazolja, arra a következtetésre kell jutni, hogy az ilyen szabályozás ellentétes az EK 39. és az EK 43. cikkel.
Ami a gazdaságilag inaktív személyeket illeti, azonos okokból ugyanez a következtetés adódik az EK 18. cikkre vonatkozó érv
tekintetében is.
A Bizottság másodsorban előadja, hogy a Portugál Köztársaság nem teljesítette az EGT‑megállapodás a munkavállalók szabad mozgására
és a letelepedés szabadságára vonatkozó, 28. és 31. cikkéből eredő kötelezettségeit.
Amint azt az EGT‑megállapodás 6. cikke pontosítja, a megállapodás rendelkezéseit, amennyiben a lényeget illetően megegyeznek
a Szerződés megfelelő szabályaival, továbbá az az alapján elfogadott jogi aktusokkal, végrehajtásuk és alkalmazásuk során
a Bíróság által az e megállapodás aláírásának időpontja előtt hozott határozatoknak megfelelően kell értelmezni.
Másrészt a Bíróság, csakúgy mint az EFTA‑Bíróság, elismerte az EGT‑megállapodás lényegüket illetően a Szerződés megfelelő
szabályaival megegyező rendelkezéseinek egységes módon történő értelmezésének szükségét (a fent hivatkozott Keller Holding
ügyben hozott ítélet 48. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Emlékeztetni kell arra, hogy az EGT‑megállapodás 28. és 31. cikkében foglalt, a mozgás és a letelepedés szabadságára vonatkozó
korlátozásokat megtiltó szabályok megegyeznek az EK 39. és az EK 43. cikkben rögzített szabályokkal.
Ilyen körülmények között a Bizottság keresetét megalapozottnak kell tekinteni, amennyiben az az EGT‑megállapodás személyek
szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseinek megsértését kifogásolja.
Ennek következtében meg kell állapítani, hogy a Portugál Köztársaság – mivel olyan adójogi rendelkezéseket tartott fenn, mint
a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdése, amelyek az adókötelezett vagy a vele közös háztartásban élők állandó lakásául szolgáló ingatlan
visszterhes átruházásából származó jövedelem adómentességét alárendelik azon feltételnek, hogy az adókötelezett a jövedelmet
portugál területen fekvő ingatlan megszerzésébe fektesse be újra – nem teljesítette az EK 18., az EK 39., az EK 43. cikkből,
valamint az EGT‑megállapodás 28. és 31. cikkéből eredő kötelezettségeit.

A tőke szabad mozgásáról
A Bizottság másrészt annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Portugál Köztársaság nem teljesítette az EK 56. cikk (1) bekezdéséből
és az EGT‑megállapodás 41. cikkéből eredő kötelezettségeit.
Mivel a Szerződés és az EGT‑megállapodás a személyek szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel ellentétes a vitatott szabályozás,
e szabályozás külön vizsgálata nem szükséges az EK 56. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑megállapodás 41. cikkének tekintetében,
amelyek a tőke szabad mozgásáról rendelkeznek (lásd analógia alapján a C‑483/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben
2002. június 4‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4781. o.] 56. pontját).

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Portugál Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Portugál Köztársaság – mivel olyan adójogi rendelkezéseket tartott fenn, mint a CIRS 10. §‑ának (5) bekezdése, amelyek az
adókötelezett vagy a vele közös háztartásban élők állandó lakásául szolgáló ingatlan visszterhes átruházásából származó jövedelem
adómentességét alárendelik azon feltételnek, hogy az adókötelezett a jövedelmet portugál területen fekvő ingatlan megszerzésébe
fektesse be újra – nem teljesítette az EK 18., az EK 39. és az EK 43. cikkből, valamint az Európai Gazdasági Térségről szóló
megállapodás 28. és 31. cikkéből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a Portugál Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: portugál.