CELEX: 62008FJ0032
Közszolgálat
Tisztviselők

1.
Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények – A felhozott jogalapok rövid ismertetése
(A Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata, 35. cikk, 1. §)
2.
Közösségi jog – Értelmezés – Elvek – Önálló értelmezés
(Személyzeti szabályzat, 70. és 80. cikk)
3.
Tisztviselők – Nyugdíjak – A jogosult jogutódai – Eltartott gyermek
(Személyzeti szabályzat, 70. és 80. cikk; VII. melléklet, 2. cikk)
4.
Tisztviselők – Szociális biztonság – Balesetbiztosítás és foglalkozási megbetegedésekre vonatkozó biztosítás – Egyösszegű
elhalálozási juttatás
(Személyzeti szabályzat, 73. cikk, (1) és (2) bekezdés)
5.
Tisztviselők – Nyugdíjak – A jogosult jogutódai – A nyugdíjjogosultság kifizetése iránti kérelem előterjesztésének határideje
(Személyzeti szabályzat, VIII. melléklet, 42. cikk)
1.
A Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata 35. cikkének 1. §‑a értelmében a keresetlevélnek többek között tartalmaznia
kell a jogvita tárgyát és a felperes által felhozott jogalapokat, valamint ténybeli és jogi érveket. A jogbiztonság biztosítása
érdekében a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli és jogi körülmények, amelyeken a kereset
alapul, legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből. Annak ellenére, hogy a keresetlevél
valamely csatolmányára való egyszerű hivatkozás főszabály szerint nem elegendő a tények bemutatására, amelyet a keresetlevélnek
kell tartalmaznia, abban az esetben, ha az alperesnek és a közösségi bíróságnak lehetősége volt arra, hogy megértse a panaszban
előadott tényállást, a kereset nem nyilvánítható elfogadhatatlannak, hanem azt érdemben vizsgálni kell. Mindenesetre a közösségi
bíróságnak joga van az eset körülményeihez képest eldönteni azt, hogy az igazságszolgáltatás megfelelő működése biztosításának
a követelménye igazolhatja‑e valamely jogalap érdemi elutasítását anélkül, hogy a bíróság előzőleg határozott volna az alperes
által emelt jogellenességi kifogásról.
(lásd a 19. és 20. pontot)
Hivatkozás:
a Bíróság C‑23/00. P. sz., Tanács kontra Boehringer ügyben 2002. február 26‑án hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑1873. o.)
51. és 52. pontja; C‑233/02. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2004. március 23‑án hozott ítéletének (EBHT 2004.,
I‑2759. o.) 26. pontja;
az Elsőfokú Bíróság T‑85/92. sz., De Hoe kontra Bizottság ügyben 1993. április 28‑án hozott végzésének (EBHT 1993., II‑523. o.)
20. pontja; T‑97/92. és T‑111/92. sz., Rijnoudt és Hocken kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. június 22‑én hozott ítéletének
(EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑159. o. és II‑511. o.) 71. pontja; T‑154/98. sz., Asia Motor Franciaország és társai kontra Bizottság
ügyben 1999. május 21‑én hozott végzésének (EBHT 1999., II‑1703. o.) 49. pontja; T‑277/97. sz., Ismeri Europa kontra Számvevőszék
ügyben 1999. június 15‑én hozott ítéletének (EBHT 1999., II‑1825. o.) 29. pontja; T‑171/02. sz., Regione autonoma della Sardegna
kontra Bizottság ügyben 2005. június 15‑én hozott ítéletének (EBHT 2005., II‑2123. o.) 155. pontja;
a Közszolgálati Törvényszék F‑63/06. sz., Mascheroni kontra Bizottság ügyben 2007. október 17‑én hozott végzésének (az EBHT‑ban
még nem tették közzé) 52. pontja; F‑134/06. sz., Bordini kontra Bizottság ügyben 2008. április 8‑án hozott ítéletének (az
EBHT‑ban még nem tették közzé) 56. pontja.
2.
Mind a közösségi jog egységes alkalmazásának követelményéből, mind az egyenlőség elvéből az következik, hogy az olyan közösségi
jogi rendelkezés fogalmait, amely értelmének és hatályának meghatározásához nem utal kifejezetten a tagállamok jogára, általában
az egész Közösségben önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve a rendelkezés összefüggéseit és a szóban forgó
jogszabály célját. Emellett a közösségi jog alkalmazása kifejezett utalás hiányában is magában foglalhat adott esetben a tagállamok
jogára történő hivatkozást, amennyiben a közösségi bíróság nem tud a közösségi jogban vagy a közösségi jog alapelvei között
olyan érveket feltárni, amelyek autonóm értelmezéssel lehetővé tennék számára az értelem és a hatály meghatározását.
Ami a köztisztviselők személyzeti szabályzatának 70. és 80. cikkében szereplő eltartott gyermek fogalmát illeti, a közösségi
jog megfelelő iránymutatást ad, többek között a személyzeti szabályzatban, e fogalom értelmének és hatályának önálló meghatározásához.
Mellőzni kell többek között a valamely nemzeti jogra való utalást. Ráadásul az eltartott gyermek fogalmának önálló értelmezése
biztosítja legjobban e fogalom egységes alkalmazását, valamint a tisztviselő jogutódaival, az öregségi nyugdíj jogosultjaival
vagy a rokkantsági támogatás jogosultjaival való egyenlő bánásmódot.
(lásd a 35. és 36. pontot)
Hivatkozás:
az Elsőfokú Bíróság T‑342/04. sz., Adam kontra Bizottság ügyben 2006. február 22‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2006., I‑A‑2‑23. o.
és II‑A‑2‑107. o.) 32. pontja.
3.
A személyzeti szabályzat 70. és 80. cikkében szereplő eltartott gyermek fogalmának értelmezéséhez a személyzeti szabályzat
VII. mellékletének az eltartott gyermek után járó támogatásra vonatkozó 2. cikkében szereplő meghatározásra kell hivatkozni,
amely cikk (2) bekezdése értelmében „a tisztviselő által ténylegesen eltartott” gyermekről van szó, azzal, hogy a tényleges
eltartás magában foglalja a gyermekek alapszükségleteiről való gondoskodás – teljes vagy részleges – tényleges ellátását,
különösen a lakhatás, élelmezés, ruházkodás, az oktatás, az orvosi ellátás és az orvosi költségek vonatkozásában.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének rendelkezéseire tekintettel a közösségi bíróság nem hagyhatja figyelmen
kívül az említett cikk (3) bekezdésében előírt korhatárt, amelynek az eltartott gyermek után járó támogatás alá van rendelve,
vagyis a gyermeknek 18 év alattinak, illetve bizonyos feltételek mellett 26 év alattinak kell lennie. A személyzeti szabályzat
VII. melléklete 2. cikkének (3) bekezdésében előírt korhatárok ennélfogva nem csupán az eltartott gyermek után járó támogatás
nyújtása esetében igazoltak, hanem az elhalálozási támogatás vagy az árvasági támogatás nyújtását illetően is. Ugyanis ha
a jogalkotó mérlegelési jogkörében eljárva abból indult ki, hogy bizonyos kor fölött a gyermekeknek tudniuk kell gondoskodniuk
saját szükségleteik ellátásáról, és nem jelenthetnek terhet a közösségi költségvetés számára az eltartott gyermek után járó
támogatás révén, semmi sem indokolja, hogy ettől eltérően kellene kezelni a személyzeti szabályzat 70. és 80. cikkében előírt
pénzügyi járandóságokat.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (6) és (7) bekezdése megerősíti, hogy az eltartott gyermek fogalmát ugyanezen
cikk (2) és (3) bekezdésének együttes olvasatára tekintettel kell értelmezni. Az előbbi rendelkezésekből ugyanis világosan
kitűnik, hogy az eltartott gyermek fogalmát nem kizárólag a (2) bekezdés értelmében kell venni, hanem szélesebb értelemben;
így a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (6) bekezdése kifejezetten „az e cikk szerinti eltartott gyermekre”
hivatkozik, ugyanezen cikk (7) bekezdése pedig kifejezetten „a (2) és (3) bekezdés szerinti eltartott gyermekre” utal.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (4) bekezdéséből világosan kitűnik, hogy ahhoz, hogy valamely személyt
eltartott gyermeknek lehessen tekinteni, „a kinevezésre jogosult hatóság különleges, indokolással ellátott határozata” szükséges.
Az adminisztráció azon lehetősége, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikkének (4) bekezdése alapján bármely
személyt eltartott gyermeknek tekintsen, egyrészt a tisztviselőt terhelő, „eltartásra vonatkozó törvényi kötelezettség” fennállásának,
másrészt a gyermek eltartása által a tisztviselőre rótt „jelentős anyagi teher” fennállásának együttes bizonyításán alapul.
(lásd a 37., 40., 41., 44. és 45. pontot)
Hivatkozás:
az Elsőfokú Bíróság T‑87/04. sz., Arranz Benitez kontra Parlament ügyben 2006. október 10‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2006.,
I‑A‑2‑201. o. és II‑A‑2‑1031. o.) 42. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
4.
A személyzeti szabályzat 73. cikkének a tisztviselők baleset és foglalkozási megbetegedés elleni biztosítására vonatkozó közös
szabályzatban meghatározott feltételekre való utalása csupán e cikk tárgyi hatályára vonatkozik, vagyis „a foglalkozási megbetegedés
és a baleset kockázatára”, nem pedig annak személyi hatályára. Ugyanígy, vagyis a közös szabályzat tárgyi hatályára vonatkozóan
kell érteni a személyzeti szabályzat 73. cikke (1) bekezdésének második albekezdését, amely szerint „[a]z említett szabályokban
meg kell határozni, hogy a biztosítás mely kockázatokra nem terjed ki”. Másfelől az említett közös szabályzat személyi hatályát
illetően, annak 1. cikke értelmében a szabályzat csupán a „tisztviselőkre”, „ideiglenes alkalmazottakra” és „szerződéses alkalmazottakra”
terjed ki, vagyis nem fedezi azon kockázatokat, amelyek azután következnek be, hogy valamely tisztviselő vagy alkalmazott
szolgálati jogviszonya véglegesen megszűnt. Noha a foglalkozási megbetegedést illetően e szabályzat 16. cikke kimondja, hogy
a „korábbi biztosított” (vagyis akinek a szolgálati jogviszonya véglegesen megszűnt) vagy annak jogutódai (ha a biztosított
elhalálozott) részesülhetnek a személyzeti szabályzat 73. cikkének (2) bekezdésében előírt juttatásokban, e juttatások kizárólag
akkor járnak, ha a „korábbi biztosított” elhalálozása olyan betegség következménye, amely ugyan a szakmai tevékenység végleges
befejezését követően jelentkezett, azonban foglalkozási eredetű.
Az, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke kimondja, hogy az egyösszegű elhalálozási juttatás a személyzeti szabályzat V. címének
3. fejezetében előírt ellátásokon felül nyújtható, nem bizonyítja, hogy az egyösszegű elhalálozási juttatás az olyan tisztviselő
jogutódainak is járhat, aki már nem áll aktív szolgálatban. Ugyanis noha a szóban forgó 3. fejezet bizonyos rendelkezései
az öregségi nyugdíjra vagy rokkantsági támogatásra jogosult személyekre vonatkoznak, más rendelkezései – mint a személyzeti
szabályzat 79. és 80. cikke – nem csupán a fent hivatkozott jogosultak jogutódai számára írnak elő pénzügyi juttatásokat,
hanem az aktív szolgálatban álló tisztviselő jogutódai számára is, e tisztviselő halála esetére.
(lásd az 54. és 55. pontot)
5.
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 42. cikkének rendelkezései – amelyek szerint az elhunyt tisztviselő jogutódai, akik
az elhalálozás időpontját követő egy éven belül nem kérik a nyugdíj vagy támogatás folyósítását, elveszítik arra való jogosultságukat,
kivéve ha megfelelően bizonyítják
vis maior
fennállását – imperatív jellegűek, és azoktól sem a felek, sem a bíróság nem térhetnek el, mivel e rendelkezéseket a jogi
helyzetek egyértelműségének és biztonságának biztosítása céljából fogadták el. Az a tény, hogy a jogutód csupán ezen időpont
lejártát követően szerzett tudomást a személyzeti szabályzatról, nem olyan érv, amely igazolhatná a személyzeti szabályzat
be nem tartását, és annak következménye nem lehet a
vis maior
fennállásának bizonyítása, ugyanis az egyéves határidő kellően hosszú ahhoz, hogy a tisztviselő vagy közösségi nyugdíjban
részesülő jogutódai számára elegendő idő álljon rendelkezésre az intézménnyel való kapcsolatfelvételre. Emellett minden, a
személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó vagy az annak szabályai alapján valamely kedvezményre jogosult személynek ismernie
kell a személyzeti szabályzatot, és nem hivatkozhat annak nem ismeretére annak érdekében, hogy bármely téren mentesüljön a
személyzeti szabályzatban előírt elévülési határidők alól.
(lásd az 59. és 60. pontot)
Hivatkozás:
az Elsőfokú Bíróság T‑68/97. sz., Neumann és Neumann‑Schölles kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 29‑én hozott ítéletének
(EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑193. o. és II‑1005. o.) 45. és 48. pontja.