CELEX: 62002TJ0380
Közösségi védjegy
In integrum restitutio iránti kérelem
Az OHIM határozatainak és közléseinek kézbesítési feltételei
Távmásoló útján történő továbbítás

Jogi háttér
1       A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) a következő rendelkezéseket tartalmazza:
„59. cikk
A fellebbezés határideje és alaki követelményei
A fellebbezést a határozat kézbesítésének napjától számított két hónapon belül, írásban kell benyújtani a Hivatalhoz [OHIM].
A fellebbezés nem tekinthető benyújtottnak mindaddig, amíg a fellebbezés díját meg nem fizetik. A fellebbezés alapjául szolgáló
okokat megjelölő írásbeli nyilatkozatot a határozat kézbesítésének napjától számított négy hónapon belül kell benyújtani.
[…]
77. cikk
Kézbesítés
A Hivatal [OHIM] az érintettekkel kézbesítés útján hivatalból közli a határozatot és az idézést, valamint a határidőhöz kötött
eljárási cselekményekkel kapcsolatos értesítést vagy tájékoztatást, továbbá mindazt, aminek kézbesítését e rendelet vagy a
végrehajtási rendelet rendelkezései előírják, vagy a Hivatal [OHIM] elnöke elrendeli.
78. cikk
Igazolás [In integrum restitutio]
(1) Ha a közösségi védjegy bejelentője, jogosultja vagy az eljárásban részt vevő bármely fél annak ellenére, hogy az adott
körülmények között kellő gondossággal járt el, a Hivatallal [OHIM] szemben valamely határidőt elmulaszt, és ennek következtében
- e rendelet értelmében - a mulasztás jogvesztésre, illetve jogorvoslati jogosultság elvesztésére vezet, kérelmére őt jogaiba
vissza kell helyezni.
(2) A kérelmet a határidő elmulasztásának okát képező akadály elhárulásától számított két hónapon belül, írásban kell benyújtani.
Az elmulasztott cselekményt e határidőn belül pótolni kell. A kérelem csak az elmulasztott határidő lejártát követő egy éven
belül terjeszthető elő. Megújítási kérelem benyújtásának vagy a megújítás díja megfizetésének elmulasztása esetén a 47. cikk
(3) bekezdésének harmadik mondatában biztosított további hat hónapos időtartamot ebből az egyéves határidőből ki kell vonni.
[…]
(4) A kérelemről az a szervezeti egység határoz, amelynek hatáskörébe tartozik az elmulasztott cselekményről a határozat meghozatala.
[…]”
2       A közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló,, 1995. december 13-i 2868/95/EK bizottsági rendelet
(HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) a következő rendelkezéseket tartalmazza:
„49. szabály
A fellebbezés mint nem elfogadható fellebbezés elutasítása
(1) Ha a fellebbezés nem felel meg a rendelet 57., 58. és 59. cikkének, valamint a 48. szabály (1) bekezdése c) pontjának
és (2) bekezdésének, a fellebbezési tanács azt mint nem elfogadható fellebbezést elutasítja, ha a rendelet 59. cikkében megjelölt
határidő lejártát megelőzően a hiányokat nem pótolják
[…]
(3) Ha a fellebbezés díját a fellebbezés benyújtására a rendelet 59. cikke alapján megjelölt határidő lejárta után fizetik
meg, a fellebbezést be nem nyújtottnak kell tekinteni, és a fellebbezés díját a fellebbezőnek vissza kell téríteni
[…]
61. szabály
A kézbesítésre vonatkozó általános rendelkezések
(1) A Hivatal [OHIM] előtti eljárásokban az eredeti iratot vagy annak hitelesített, illetve a Hivatal [OHIM] hivatalos pecsétjével
ellátott másolatát, vagy ilyen pecséttel ellátott nyomtatott példányt kell kézbesíteni. A felektől származó iratok másolatának
ily módon történő hitelesítése nem szükséges.
(2) A kézbesítés módjai a következők:
a)      postai úton a 62. szabálynak megfelelően;
b)      közvetlen átadással a 63. szabálynak megfelelően;
c)      a Hivatalnál [OHIM] postafiókban történő elhelyezéssel a 64. szabálynak megfelelően;
d)      távmásolóval [távmásolón] és más távközlési eszközzel a 65. szabálynak megfelelően;
e)      hirdetményi kézbesítés útján a 66. szabálynak megfelelően.
62. szabály
Postai kézbesítés
(1) A fellebbezési határidőt megindító határozatokat, az idézéseket, valamint a Hivatal [OHIM] elnöke által meghatározott
egyéb iratokat ajánlott levélben, tértivevénnyel kell kézbesíteni. Ha a Hivatal [OHIM] elnöke másképp nem rendelkezik, a határidőt
megindító egyéb határozatokat és közléseket ajánlott levélben kell kézbesíteni. A többi kézbesítés rendes postai úton történik
[…]
65. szabály
Kézbesítés távmásoló útján és más távközlési eszközzel
(1) A távmásoló útján történő kézbesítés esetén a kézbesítendő iratnak a 61. szabály (1) bekezdésében előírt eredeti példányát
vagy másolatát kell továbbítani. A továbbítással kapcsolatos részleteket a Hivatal [OHIM] elnöke határozza meg.
[…]
68. szabály
Kézbesítési szabálytalanságok
Kézbesített iratok esetén, ha a Hivatal [OHIM] nem tudja bizonyítani az irat szabályszerű kézbesítését, vagy az irat kézbesítése
során az arra vonatkozó szabályokat nem tartották be, az iratot azon a napon kell kézbesítettnek tekinteni, amelyet a Hivatal
[OHIM] az átvétel napjaként elismer.
[…]”

A jogvita előzményei
3       A felperes a 40/94 rendelet alapján 1997. szeptember 16-án közösségi védjegybejelentés iránti kérelmet nyújtott be a Belső
Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM). A formanyomtatványon szerepelt
többek között a felperes képviselőjének elérhetősége, a távmásolója számának megjelölésével.
4       A lajstromoztatni kívánt védjegy a PAN & CO szómegjelölés volt, a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi
osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 11., 30., 35., 37. és
42. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában.
5       A közösségi védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
1998. július 20-i, 54/98. számában hirdették meg.
6       1998. október 19-én a Chipita International SA (a továbbiakban: a beavatkozó) felszólalt a 40/94 rendelet 42. cikkének (1)
bekezdése alapján, amelyet a B 92 413 szám alatt iktattak. Felszólalása a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjában
szabályozott összetéveszthetőségen alapult, amely a bejelentett védjegy és a beavatkozó közösségi védjegybejelentése között
áll fenn. Ez utóbbi, amelyet 1996. augusztus 30-án jelentettek be a Nizzai Megállapodás szerinti 30. osztályba tartozó áruk
vonatkozásában, a következőképpen jeleníthető meg:
7       A felszólalás kizárólag a PAN & CO szómegjelölés lajstromozása ellen irányult a fent megjelölt osztályba tartozó áruk vonatkozásában.
8       A felszólalási osztály az 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozatával csak a Nizzai Megállapodás szerinti 30. osztályba
tartozó áruk vonatkozásában utasította el a felperes védjegy-bejelentési kérelmét.
9       2000. február 21-i távmásolón továbbított üzenetével az OHIM felhívta a felperest, hogy fizesse meg a lajstromozási díjat.
10     Az OHIM meghatalmazottja és a felperes képviselője közötti telefonbeszélgetést követően, a felszólalási osztály 1999. szeptember
22-i határozatát 2000. április 25-én megküldték e-mailen a felperesnek.
11     2000. június 23-i levelével, amelyet az OHIM folyó év június 26-án kapott meg, a felperes in integrum restitutio iránti kérelmet
terjesztett elő a 40/94 rendelet 78. cikke alapján, valamint kérte az iratokba való betekintést és a felmerült költségeinek
megtérítését.
12     Az in integrum restitutio iránti kérelmének alátámasztására a felperes arra hivatkozott, hogy az OHIM nem tájékoztatta őt
a B 92 413. sz. felszólalási eljárásról, és hogy erről csak a lajstromozási díj megfizetéséről szóló kérelem kapcsán szerzett
tudomást. Ennek megfelelően nem állt módjában határidőben benyújtani a közösségi védjegybejelentés elleni felszólalást érintő
észrevételeket, valamint a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i határozata elleni fellebbezést. Kérte a jogaiba való
visszahelyezését az eljárás azon szakaszában, ahogy azok az integrum in restitutio iránti kérelem benyújtását megelőző egy
évben fennálltak, és benyújtotta észrevételeit a beavatkozó felszólalásával kapcsolatban.
13     Ugyanebben a levelében a felperes kérte továbbá, hogy észrevételeit tekintse az OHIM a felszólalási osztály 1999. szeptember
22-i 799/1999. sz. határozata elleni fellebbezésnek, amennyiben úgy ítéli meg, hogy jogaiban való visszahelyezése nem lehetséges,
és csatolt egy csekket a fellebbezési díj megfizetésére.
14     A felszólalási osztály 2000. október 25-i 2480/2000. sz. határozatával hatáskörének hiányát állapította meg a 40/94 rendelet
78. cikkének (4) bekezdése alapján abban, hogy döntsön az in integrum restitutio iránti kérelemről, arra tekintettel, hogy
ez az általa hozott 1999. szeptember 22-i határozat elleni fellebbezési határidő elmulasztására irányult. A kérelmet ezt meghaladóan
mint elfogadhatatlant elutasította, mivel ez utóbbit a figyelmen kívül hagyott, 1999. február 6-i lejárati határidőt követő
egy évet meghaladóan nyújtották be, azaz az OHIM által a felperes részére 1998. november 6-án, a felszólalásra benyújtandó
észrevetélekre biztosított három hónapos határidőt követően. A felszólalási osztály megállapította, hogy mindenestre a kérelem
nem volt megalapozott, hiszen a B 92 413. sz. felszólási eljárás iratait kellőképpen továbbították a felperesnek.
15     2000. november 29-i levelével az OHIM tájékoztatta a felperest, hogy a 2000. június 23-i kérelmét szintén a felszólalási osztály
1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozata elleni fellebbezésnek fogja tekinteni (R 1124/2000‑1. sz. ügy).
16     2001. január 2-án a felperes fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz a 40/94 rendelet 59. cikke alapján a felszólalási osztály
2000. október 25-i 2480/2000. sz. határozata ellen (R 26/2001‑1. sz. ügy).
17     2002. augusztus 2-án az OHIM felhívta a felperest, hogy nyújtsa be észrevételeit egyrészt a felszólalásról és az erre vonatkozó
észrevételek benyújtására nyitva álló három hónapos határidőről szóló, 1998. november 6-án elküldött tájékoztatásról, másrészt
a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozatát tartalmazó üzenet távmásoló útján történő továbbítását
igazoló jelentéssel kapcsolatban. A felperes ennek a felszólításnak 2002. október 2-i levelével eleget tett.
18     Az első fellebbezési tanács 2002. szeptember 26-i határozatával elutasította a felperesnek a felszólalási osztály 2000. október
25-i 2480/2000. sz. határozata ellen benyújtott fellebbezését arra való tekintettel, hogy a felperes az in integrum restitutio
iránti kérelmet nem a 40/94 rendelet által előírt határidőben terjesztette elő.
19     Miután azt a felperesnek 2002. október 2-án távmásolón megküldték, az első fellebbezési tanács 2002. szeptember 26-i határozatát
a felperes képviselője részére tértivevényes, ajánlott levélben kézbesítették, amelynek átvételét a felperes képviselője 2002.
október 10-én aláírásával igazolta.
20     2003. február 13-i határozatával, amelyet a felperesnek folyó év február 19-én kézbesítettek, az első fellebbezési tanács
elutasította a felperesnek a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozata ellen benyújtott fellebbezését
azzal az indoklással, hogy a fellebbezést a 40/94 rendelet 59. cikke szerinti határidő – amely 1999. november 22-én járt le
– letelte után terjesztette elő.
21     2003. március 13-i határozatával, amelyet a felperesnek folyó év március 23-án kézbesítettek, az első fellebbezési tanács
kijavította a fenti határozatát, figyelembe véve különösen azt, hogy a hivatkozott fellebbezés nem felelt meg a 2868/95 rendelet
49. szabályának (3) bekezdése szerinti formai követelményeknek.

Az eljárás és a felek kérelmei
22     A felperes az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. december 18-án és 2003. április 18-án benyújtott, T‑380/02., illetve T‑128/03. sz.
alatt iktatott kérelmeivel előterjesztette a jelen kereseteket.
23     Az OHIM 2003. július 15-én a T‑380/02. sz. ügyben és 2003. szeptember 11-én a T‑128/03. sz. ügyben válaszbeadványt nyújtott
be az Elsőfokú Bíróság Hivatalához.
24     A beavatkozó 2003. augusztus 18-án a T‑128/03. sz. ügyben válaszbeadványt nyújtott be, amelyben kérte az eljárás felfüggesztését
a T‑380/02. sz. ügyben hozandó ítéletre tekintettel. A felperes és az OHIM ellenezték az eljárás felfüggesztését, azonban
kérték a két érintett ügy egyesítését.
25     Az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke 2004. február 3-i végzésével a szóbeli szakasz és az ítélet meghozatala céljából
egyesítette a T‑380/02. és a T‑128/03. sz. ügyeket az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 50. cikkének megfelelően.
26     Az Elsőfokú Bíróság az előadó bíró jelentése alapján megnyitotta a szóbeli szakaszt, és pervezető intézkedések keretében felhívta
a feleket, hogy válaszoljanak bizonyos kérdésekre, és nyújtsanak be iratokat, amely felhívásnak a felek az előírt határidőben
eleget tettek.
27     A 2004. december 14-i nyilvános tárgyaláson a felperes és az OHIM előadták szóbeli előterjesztéseiket és válaszoltak az Elsőfokú
Bíróság kérdéseire.
28     Ezen a tárgyaláson a felperes pontosította, hogy a T-380/02. sz. ügyben az első fellebbezési tanács 2002. szeptember 26-i
határozatának a hatályon kívül helyezését kéri, nem pedig a 2002. október 2-i határozatának, amelyet keresetében tévesen jelölt
meg. Az OHIM ezzel kapcsolatban semmilyen észrevételt nem tett.
29     A T-380/02. sz. ügyben a felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       helyezze hatályon kívül a fellebbezési tanács 2002. szeptember 26-i határozatát;
–       kötelezze az alperest az in integrum restitutio eljárás lefolytatására;
–       az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
30     A T-128/03. sz. ügyben a felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       helyezze hatályon kívül a fellebbezési tanács 2003. február 13-i és/vagy 2003. március 13-i határozatát;
–       az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
31     Az OHIM mindkét ügyben azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a keresetet;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Indokolás

A felek érvei
A T-380/02. sz. ügy
32     A felperes elsősorban előadja, hogy miután 2000. február 21-én kézhez kapta az OHIM arra írányuló felhívását, hogy fizesse
meg a lajstromozási díjat, észrevette, hogy a kérelmezett áruosztályok közül egy hiányzott. Felhívja a figyelmet arra, hogy
csak akkor szerzett tudomást a közösségi védjegybejelentése elleni felszólalásról, miután az OHIM-ot magyarázatra hívta fel,
és ez utóbbi 2000. április 25-én e-mailben megküldte a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozatát.
33     A felperes álláspontja szerint a felszólalási osztály 2000. október 25-i határozatából szerzett tudomást a felszólalási eljárás
lefolyásáról, amely az OHIM által részére megküldött következő négy dokumentumot említi:
–       egy 1998. november 6-i távmásoló üzenet a felszólalás értesítéséről és az esetleges észrevételek előterjesztésére nyitva álló
három hónapos határidő kezdetéről, amely így 1999. február 6-án volt esedékes;
–       egy 1999. június 3-i üzenet arról, hogy a felszólalás alapját képező korábbi védjegy időközben közösségi védjegyként lajstromozásra
került, illetve hogy a határozatot csak a rendelkezésre álló bizonyítékok figyelembevételével hozzák meg.
–       egy 1999. szeptember 22-i, a felszólalási osztály azonos keltezésű 799/1999. sz. határozatát kézbesítő üzenet;
–       egy 2000. január 11-i, a hivatkozott határozat jogerőssé válását közlő és a közösségi védjegybejelentés részbeni módosítására
irányuló kérelem előterjesztésére nyitva álló három hónapos határidő megnyílásáról tájékoztató üzenet
34     Ezen iratok nem érkeztek meg a felperes képviselőjének irodájába, amelynek belső szervezeti felépítése kizárja ezen négy dokumentum
elvesztésének lehetőségét. A felperest tehát megfosztották a meghallgatáshoz való jogától, amennyiben nem állt módjában, hogy
kapcsolatba lépjen a felszólalóval az egyeztetésre nyitva álló időszak alatt, hogy előterjessze észrevételeit vagy hogy fellebbezést
nyújtson be a felszólalási osztály 799/1999. sz. határozata ellen az előírt határidőn belül. A felperes fenntartja, hogy ilyen
körülmények között és annak ellenére, hogy a körülmények diktálta gondosság szerint járt el, megfosztották őt attól a lehetőségtől,
hogy az OHIM által meghatározott határidőket tiszteletben tartsa, ami alátámasztja az in integrum restitutio iránti kérelmet.
35     A felperes előadja, hogy éppen a felszólalási eljárás állása ismeretének hiánya miatt kéri az OHIM-tól jogaiba való visszahelyezését
az eljárás azon szakaszába, amelyben az az in integrum restitutio iránti kérelem benyújtását egy évvel megelőzően állt.
36     Előadja másodsorban, hogy az OHIM feltevése, miszerint a felszólalás megtámadására nyitva álló határidő több mint egy évvel
az in integrum restitutio iránti kérelem előterjesztése előtt eltelt, nem fogadható el.
37     Ebben a vonatkozásban a felperes megjegyzi, hogy 1999. június 26-án, azaz a hivatkozott kereset benyújtását egy évvel megelőzően,
az OHIM még nem döntött a felszólalásról, és csak az illetékes osztály zárta le határozatával a felszólalási eljárást. A felperes
hivatkozik arra, hogy ezen határozat meghozataláig lejártak azon határidők, értve ez alatt „időszakokat” vagy „időközöket”,
amelyek alatt olyan eljárási cselekményeket teljesíthetett volna, mint a felszólalási eljárás felfüggesztése iránti kérelem,
a lajstromozás iránti kérelem visszavonása vagy a kérelmezett áruk és szolgáltatások korlátozása, vagy a felszólalóval való
megegyezés. Ilyen körülmények között a felperes szerint az in integrum restitutio iránti kérelmének helyt kellett volna adni,
hiszen egyaránt elvesztette a felszólalási osztály határozata elleni fellebbezés jogának lehetőségét.
38     A felperes harmadsorban előadja, hogy az OHIM nem bizonyította, hogy a képviselőjének a hivatkozott négy dokumentumot ténylegesen
kézbesítette, mivel a távmásolón továbbított üzenet elküldését igazoló két jelentés nem elegendő, hiszen a továbbítás akár
hibás is lehetett. Kijelentette, hogy a továbbítási jelentések általában ‑ és különösen az OHIM által hivatkozottak ‑ semmilyen
esetben sem alkalmas a kézbesítés bizonyítására. Ilyen körülmények között a 40/94 rendelet 78. cikkének a fellebbezési tanács
által alkalmazott megszorító értelmezése kizárja az in integrum restitutio iránti kérelem minden lehetőségét abban az értelemben,
hogy mivel egyetlen irat sem került kézbesítésre, az in integrum restitutio sosem lehetséges, mivel a kézbesítés hiányára
való tekintettel egyetlen határidő sem nyílik meg.
39     A felperes végül megjegyzi, hogy a felszólalási osztály 2000. október 25-i határozatában nem rendelkezett a fellebbezési határidő
elmulasztására vonatkozó in integrum restitutio iránti kérelemről, és jelezte, hogy a 2000. november 22-i levelében kérte
az OHIM-ot, hogy kérelmének ezen részéről határozzon.
40     Az OHIM álláspontja szerint a fellebbezési tanács helyesen utasította el az in integrum restitutio iránti kérelmet a 40/94
rendelet 78. cikke (2) bekezdésének harmadik mondata alapján, mivel az említett kérelem az elmulasztott határidő lejártát
követő egy éven túl, vagyis 1999. február 6-a után került benyújtásra.
A T-128/03. sz. ügy
41     A felperes a hatályon kívül helyezés iránti kérelmének alátámasztásaként lényegében három kifogásra hivatkozik.
42     Elsősorban felrója a fellebbezési tanácsnak, hogy jelentősen módosította 2003. február 13-i alaphatározatának mind az indokolását,
mind annak rendelkező részét, és ezzel megsértette a 2868/95 rendelet 53. szabályát, amely csak a nyilvánvaló elírások kijavítását
teszi lehetővé. Ez a javítás ‑ jogi szempontból ‑ semmisnek tekintendő.
43     Másodsorban a felperes azt állítja, hogy az OHIM nem kézbesítette megfelelően a közléseit és határozatait.
44     A tárgyaláson a felperes kifejtette, hogy az OHIM nem választhatott szabadon a 2868/95 rendelet 61. szabályának (2) bekezdésében
felsorolt kézbesítési módok közül, ehelyett jelen esetben a fenti rendelet 62. szabályának (1) bekezdése értelmében küldeményeit
postai úton kellett volna kézbesítenie.
45     A felperes kiemelte, hogy a 33. pontban említett négy irat – amelyeket ő a mai napig nem kapott meg – kézbesítésének igazolására
az OHIM távmásoló útján történő igazolások felmutatására szorítkozott, amelyek semmilyen esetben sem bizonyítják a helyes
és szabályszerű kézbesítést. Ezek csak a kézbesítésre utaló jelzések.
46     A fentieken túl ezen jelentések egyike – amely az 1998. november 6-i közösségi védjegybejelentés elleni felszólalásra vonatkozik
– nyilvánvalóan hibás, amennyiben nem került feltüntetésre Ausztria előhívója. Az „OK” jelzés, amely a hivatkozott jelentésen
szerepel, mutatja a sikeres továbbítás igazolását még abban az esetben is, ha a továbbítás során hiba keletkezett. A felperes
megjegyzi, hogy a fellebbezési tanács 2003. február 13-i határozatában nem hivatkozik a szóban forgó jelentésre, és csak a
felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i határozatának továbbítását igazoló jelentést vizsgálta.
47     A felperes hangsúlyozza, hogy mindenesetre a tapasztalat azt mutatja, lehetséges az, hogy megérkezik a továbbítást igazoló
jelentés, jóllehet az üzenet sohasem jutott el a címzetthez.
48     Egyebekben a különböző nemzeti hivatalok és az Európai Szabadalmi Hivatal gyakorlatának vizsgálata azt mutatja, a hivatalos
‑ legalábbis a határidőt megindító ‑ közlések postai úton vagy egyéb, biztonsági szerkezettel ellátott távmásoló útján történő
kézbesítése nemcsak az európai, de a nemzetközi normáknak is megfelel. Amennyiben valamely irat csak távmásoló útján került
továbbításra, a kézbesítés helyességét nem lehet bizonyítani.
49     Harmadsorban, a felperes lényegében a védelemhez való jogának megsértésére hivatkozik, amennyiben a 2002. július 12-én kért
felszólalási eljárás irataiba való betekintést részére mind a mai napig nem engedélyezték.
50     Az OHIM a felperes összes kifogásának ‑ mint megalapozatlannak ‑ az elutasítását kéri.
51     A beavatkozó álláspontja szerint a fellebbezési tanács 2003. február 13-i határozatában helyesen ítélte meg, hogy a rendelkezésre
álló bizonyítékok elegendőek annak igazolásához, hogy a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i határozata ugyanezen a
napon megfelelően kézbesítésre került, ennélfogva az ez ellen benyújtott fellebbezés elfogadhatatlan.
52     A beavatkozó megjegyzi, hogy a felperes nem mutatott be bizonyítékot, különösen a távmásoló kimenő és beérkező üzeneteinek
listáját, amely megcáfolhatná a fenti kézbesítést.

A Bíróság álláspontja
53     Nem vitatott, hogy az in integrum restitutio iránti kérelmet és a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz.
határozata elleni – amely a közösségi védjegy lajstromozása elleni felszólalásnak helyt ad – fellebbezést azon okból utasították
el, mert azokat nem az előírt határidőn belül nyújtották be. Ugyanis az OHIM úgy vélte, hogy az adott határidők az 1988. november
6-i közlésnek a felperes részére távmásoló útján történő kézbesítésétől számítva kezdődtek, amelyben az általa lajstromoztatni
kívánt védjegy elleni felszólalásról és az észrevételeinek előterjesztésére nyitva álló három hónapos határidő kezdetéről
tájékoztatták; valamint a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozatáról, amely ellen a kézbesítéstől
számított két hónapon belül fellebbezésnek volt helye a hozzá csatolt értesítés szerint.
54     Azonfelül, hogy a felperes állítása szerint nem kapta meg a távmásolón továbbított üzeneteket, megerősíti, hogy az OHIM-nak
a 2868/95 rendelet 62. szabálya (1) bekezdésének megfelelően postai úton kellett volna elküldenie az értesítést, és a távmásoló
útján történő igazolások semmilyen esetben sem bizonyítják a helyes és szabályszerű kézbesítést, amelyre a határidők kezdete
alapítható.
55     Ebben a vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a távmásoló útján történő továbbítás bizonyító ereje függ egyrészről az
adott jogi aktusra vonatkozó szabályozás által megkívánt formalitásoktól, másrészt magától a továbbítás körülményeitől, fenntartva
azt, hogy általában valamely távmásolón elküldött küldemény nem váltja ki az aktushoz fűzött joghatásokat. Amennyiben az alkalmazandó
rendelkezések különleges formális követelményeket írnak elő bizonyos aktusokhoz, ellenőrizni kell, hogy ezen aktusok távmásolón
történő továbbítása megfelel–e a fenti rendelkezéseknek. (lásd a Bíróság C‑398/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben
2002. június 18-án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑5643. o.] 21. és 22. pontját).
56     Jelen esetben a 2868/95 rendelet 61. szabályának (2) bekezdése megjelöli a távmásolón történő továbbítást az OHIM határozatok
és közlések kézbesítésének lehetséges módjai között. Mindegyik továbbítási eljárás külön rendelkezés tárgyát képezi, amely
meghatározza ennek feltételeit és módját.
57     Így a 2868/95 rendelet 66. szabályában megfogalmazott
Közösségi Védjegyértesítőben
közzétett hirdetményi kézbesítés csak akkor lehetséges, ha a címzett tartózkodási helye nem állapítható meg vagy a 62. szabály
(1) bekezdése szerinti kézbesítés az OHIM második kísérlete után is eredménytelennek bizonyul. Az OHIM-nál postafiókban való
elhelyezéssel történő kézbesítés természetesen feltételezi, hogy a címzett az OHIM-nál postafiókkal rendelkezik, amelyben
a kézbesítendő dokumentumot elhelyezik.
58     A távmásolón történő kézbesítés esetén a 2868/95 rendelet 65. szabályának értelmében „a kézbesítendő iratnak” a hivatkozott
rendelet 61. szabályának (1) bekezdésében előírt eredeti példányát vagy másolatát kell továbbítani. Az utóbbi fordulat ‑ általánosságában
‑ magában foglalja, hogy ez a kézbesítési mód a kézbesítendő irat jellegétől függetlenül alkalmazható. Ezt a következtetést
megerősítette az OHIM elnöke által az OHIM határozatainak, közléseinek és értesítéseinek formáját meghatározó 1997. április
1-i EX‑97‑1. sz. határozat 1. cikke, amely meghatározza, hogy az OHIM szervezeti egységét vagy osztályát, valamint az ügyért
felelős tisztviselő vagy tisztviselők nevét fel kell tüntetni „[az OHIM által hozott] határozatok, […] értesítések, illetve
a közlések távmásolón […] történő továbbítása esetén”. A távmásolón történő továbbítás tehát az OHIM minden határozatát vagy
közlését érinti.
59     A postai úton történő kézbesítés esetén a 2868/95 rendelet 62. szabályának (1) bekezdése a kézbesítendő irat jellegére tekintettel
a kézbesítés egy más módját írja elő. Emlékeztetni kell arra, hogy e szabály szerint a fellebbezési határidőt megindító határozatokat,
az idézéseket, valamint az OHIM elnöke által meghatározott egyéb iratokat ajánlott levélben, tértivevénnyel kell kézbesíteni.
Ha az OHIM elnöke másképp nem rendelkezik, a határidőt megindító egyéb határozatokat és közléseket ajánlott levélben kell
kézbesíteni. A többi értesítés rendes postai úton történik.
60     Ennek a szabálynak a szövegezéséből ‑ amely minden olyan aktust érint, amelyet az OHIM kézbesíthet – az következik, hogy az
ebben említett kézbesítési módok csak akkor alkalmazandók, ha a postai úton történő kézbesítés alkalmazásáról határoznak.
Nem tekinthető tehát úgy, hogy az OHIM köteles a fellebbezési határidőt megindító határozatok és az egyéb határidőt megindító
közlések ‑ mint különösen a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i határozatának és az 1998. november 6-i közlésének –
kizárólag postai úton való kézbesítésére, mert ezzel teljesen megfosztanánk a hivatkozott rendelet 61. szabályának (2) bekezdésében
említett többi kézbesítési módot ‑ kivéve a
Közösségi Védjegyértesítőben
való meghirdetést – érvényesülésüktől.
61     Az OHIM-nak tehát jogában állt a fenti iratokat távmásoló útján kézbesíteni, és így joggal tekinthette a távmásoló útján történő
kézbesítést bizonyító erejűnek a továbbítási eljárás körülményei vonatkozásában.
62     Mindenesetre ugyanezt az eljárást kellene lefolytatni, még ha feltételezésre kerül is, hogy a 2868/95 rendelet 62. szabálya
(1) bekezdésének megfelelően az 1998. november 6-i közlés és a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i határozata kézbesítésének
‑ ahogyan azt a felperes is állítja ‑ postai úton kellett volna megtörténnie, amelyre jelen esetben nem került sor.
63     E tekintetben emlékeztetni kell a 2868/95 rendelet 68. szabályára, amely a „Kézbesítési szabálytalanságok” cím alatt kimondja,
hogy a kézbesített iratok esetén, ha az OHIM nem tudja bizonyítani az irat szabályszerű kézbesítését, vagy az irat kézbesítése
során az arra vonatkozó szabályokat nem tartották be, az iratot azon a napon kell kézbesítettnek tekinteni, amelyet az OHIM
az átvétel napjaként elismer.
64     Ez a rendelkezés együttes olvasatában úgy értelmezendő, miszerint megadja az OHIM-nak azt a lehetőséget, hogy ha nem tudja
bizonyítani az irat szabályszerű kézbesítését, vagy az irat kézbesítése során az arra vonatkozó szabályokat nem tartották
be, megállapíthatja a kézbesítés napját, és a fenti szabály szerint ehhez a rendes kézbesítés joghatásait fűzze.
65     A 2868/95 rendelet 68. szabálya nem rendel semmilyen formai követelményt a bizonyításhoz, így tehát el kell ismerni, hogy
a bizonyíték egy távmásolón is szolgáltatható abban az esetben, ha a továbbítási eljárás körülményei ennek bizonyító erőt
adnak.
66     Az OHIM számos mellékletet csatolt a tárgyaláson, többek között egy 1999. szeptember 22-i levelet, amelyben az OHIM értesítette
a felperest a felszólalási osztály azonos keltezésű 799/1999. sz. határozatáról és az 1998. november 6-i közlésről, amely
iratokhoz a megfelelő továbbítási jelentéseket hozzácsatolták.
67     A felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozatára vonatkozó továbbítási jelentés a következő közleményeket
tartalmazza:
–       „0004336122221918”, „TELEFONO CONEXION” (telefonösszeköttetés), amely szám megegyezik a közösségi lajstromozás iránti kérelmen
feltüntetett, a felperes képviselőjének irodájában található távmásoló hívószámával, amelyet egy „0” előz meg, jelölve, hogy
az összeköttetés az OHIM-on kívüli hívás;
–       „DR. LINDMAYR”, „ID CONEXION” (összeköttetés azonosító), aki ugyanannak az ügyvédi irodának a tagja, mint Dr. Secklehner,
a felperes képviselője;
–       „22/09 16:14” az összeköttetés dátumának és időpontjának megjelölése;
–       „9”, a továbbított oldalak számának megjelölése, ami ténylegesen összhangban van a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i
799/1999. sz. határozatának nyolc oldalával és a hozzá csatolt azonos keltezésű kézbesítési levéllel;
–       „RESULTADO OK” tanúsítja a távmásoló útján történő elküldés sikerességét.
68     Az 1998. november 6-i közlésre vonatkozó továbbítási jelentés a következő megjegyzéseket tartalmazza:
–       „036122221918”, „TELEFONO CONEXION” (telefonösszeköttetés);
–       DR. LINDMAYR”, „ID CONEXION” (összeköttetés azonosító);
–       „06/11 18:20” az összeköttetés dátumának és időpontjának megjelölése;
–       „11”, a továbbított oldalak számának megjelölése, amely szöveg ténylegesen összhangban van a beavatkozó felszólalásával és
az OHIM hozzá csatolt 1998. november 6-i a felszólalásra és az esetleges észrevételek előterjesztésére nyitva álló három hónapos
határidőre vonatkozó levelével;
–       „RESULTADO OK” tanúsítja a távmásoló útján történő elküldés sikerességét.
69     A felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozatára vonatkozó továbbítási jelentés vonatkozásában a 67. pontban
fent felsorolt elemek összessége  ‑ amelyek mindegyikét figyelembe vette a fellebbezési tanács 2003. február 13-i határozatában
(lásd a 23. és azt követő pontokat) ‑ bizonyító erőt ad az OHIM továbbítási jelentésének, tekintettel arra, hogy a felperes
nem kifogásolta kifejezetten a hivatkozott jelentés tartalmát a jelen eljárás keretében.
70     E tekintetben, ki kell emelni, hogy mivel az igazgatási eljárás keretében az írásban előterjesztett érvek teljes visszautalásáról
van szó, a kereset sem a T‑128/03. sz. ügyben, sem a T‑380/03. sz. ügyben nem felel meg az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §-a
c) pontjának, és így az nem vehető figyelembe (az Elsőfokú Bíróság T‑84/96. sz., Cipeke kontra Bizottság ügyben 1997. november
7-én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑2081. o.] 33. pontja és a T‑20/02. sz., Interquell kontra OHIM – SCA Nutrition [HAPPY
DOG] ügyben 2004. március 31-én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑0000. o.] 20. pontja).
71     Az 1998. november 6-i közlésre vonatkozó továbbítási jelentéssel kapcsolatban egyrészről a felperes kijelenti, hogy egy „kétes
értékű” iratról van szó, amennyiben „a helyi hívószám első részét egy ceruza segítségével olvashatatlanná tették”.
72     E tekintetben elegendő megállapítani, hogy a felperes által benyújtott, a melléklethez tartozó irat valójában az OHIM előtt
folyó igazgatási eljárás eredeti iratai 40. oldalának másolata, amelyen a „036122221918” számot egy fluoreszkáló szövegkiemelővel
húzták alá, amely aláhúzás egyetlen részletet sem takar el.
73     Másrészről a felperes arra hivatkozik, hogy Ausztria hívószáma ‑ amely országban a felperes képviselőjének irodája található
‑ nincs feltüntetve, és így az „OK” jelzés ellenére ilyen körülmények között kizárt, hogy az üzenetet sikeresen továbbították.
74     Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy mind a fellebbezési tanács 2003. február 13-i határozata, mind az OHIM válasza kiemeli,
hogy a visszaigazoláson feltüntetett adatok – a felperest képviselő iroda egyik ügyvédjének a neve, továbbá a címzett telefonszáma
– a felvevőkészülék beállításának eredménye. A felperes sem a keresetében, sem a tárgyaláson nem nyújtott be olyan bizonyítékot,
amely cáfolná az OHIM állítását.
75     Ezek után tehát különösen ki kell emelni, hogy a felperes 73. pontban hivatkozott észrevételei ellentétben állnak az ezen
eljárás során tett saját nyilatkozataival.
76     A felperes a T‑380/02. sz. ügyben a kereset elfogadhatóságának vizsgálata során az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésére
válaszolva kifejezetten kijelentette, hogy megkapta az OHIM-tól a fellebbezési tanács – 2002. október 2-án távmásoló útján
elküldött – 2002. szeptember 26-i határozatát. Márpedig a 2002. október 2-i üzenet továbbítási jelentésén megjelölt hívott
szám teljes mértékben megegyezik az 1998. november 6-i üzenet továbbítási jelentésben megjelölt „036122221918” számmal.
77     A fentieken túl, az Elsőfokú Bírósághoz eljuttatott iratok részét képezi a következő négy ‑ a fenti számot feltüntető ‑ továbbítási
jelentés, amely jelentésekhez kapcsolódó üzenetek kézhezvételét a felperes sohasem tagadta:
–       a 2000. október 25-i távmásoló üzenet, amellyel az OHIM értesítette a felperest a felszólalási osztály azonos keltezésű, az
in integrum restitutio iránti kérelmét elutasító határozatáról;
–       a 2000. december 21-i üzenet, amely tartalma egy azonos keltezésű levél, amelyben Geroulakos úr, az OHIM felszólalási osztályának
tagja közölte a felperes képviselőjével, ennek 2000. november 28-i levelére válaszolva, hogy az adott ügy elbírálása már nem
a felszólalási osztály hatáskörébe tartozik;
–       a 2002. augusztus 2-i üzenet, amellyel az OHIM értesítette a felperes képviselőjét egy az első fellebbezési tanács előadójának
azonos keltezésű közléséről;
–       a 2002. október 17-i üzenet, amellyel az OHIM a felperes képviselőjének tájékoztató jelleggel megküldte az első fellebbezési
tanács előadója által a felszólaló képviselőjének címzett közlést.
78     Megállapítható, hogy Ausztria hívószámának a továbbítási jelentéseken való feltüntetése nem szükségszerű eleme a felperes
képviselője részére történő továbbítás sikerességének.
79     Fontos kiemelni továbbá, hogy nem vitatott az, hogy a bejelentett közösségi védjegy lajstromozása iránti eljárás során a lajstromozás
ellen benyújtott felszólalás és a felszólalási osztály határozatai ellen benyújtott fellebbezések keretében a felperes számos
távmásolón továbbított üzenetet kapott, mind a felszólalási eljárás során a négy szóban forgó – állítása szerint részére nem
kézbesített - távmásolón továbbított üzenet előtt, mind azt követően.
80     A fennmaradó két távmásolón továbbított üzenetet illetően, nevezetesen az 1999. június 3-i és a 2000. január 11-i üzenetek
(lásd 33. pont), amelyeket a felperes állítása szerint nem kapott meg, meg kell állapítani, hogy az OHIM egyaránt rendelkezik
továbbítási jelentésekkel, amelyek elemei bizonyító erejűek.
81     A fenti megállapításokból következik, hogy az OHIM kellően bizonyította, 1998. november 6-án közölte hogy a felperessel az
azonos keltezésű, a felszólalásra és az esetleges észrevételek előterjesztésére nyitva álló három hónapos határidő kezdetére
vonatkozó közlést, valamint 1999. szeptember 22-én a felszólalási tanács azonos keltezésű 799/1999. sz. határozatát és az
ehhez csatolt kísérőlevelet, amely a határozat elleni fellebbezési lehetőségről tájékoztatta a kézbesítéstől számított két
hónapon belül.
82     Nem gyengíti ezt a következtetést a felperes azon egyszerű megállapítása, amellyel azt állította, hogy a „tapasztalat” szerint
lehetséges, hogy a távmásoló a továbbítást igazoló jelentést bocsásson ki akkor is, ha az üzenet sohasem jutott el a címzetthez.
83     A felperes nem nyújtott be arra vonatkozó bizonyítékot, amely alapján arra lehetne következtetni, hogy az OHIM által hivatkozott
továbbítási jelentések ‑ különösen az 1998. november 6-i és az 1999. szeptember 22-i üzenet ‑ nincsenek kapcsolatban a továbbítás
tárgyát képező iratokkal. Ezzel ellentétben a fentiek alapján megállapításra került, hogy minden egyes továbbított irat oldalainak
száma megegyezik a továbbítási jelentésen megjelölt adatoknak.
84     A fentieken túl meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács 2002. augusztus 2-i azon felhívása ellenére, miszerint mutassa
be az összes arra vonatkozó bizonyítékot, hogy az 1998. november 6-i közlést és a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i
799/1999. sz. határozatát nem kézbesítették számára, a felperes nem hozott fel semmi ilyen bizonyítékként szolgáló tényt,
mint ahogy ezt a fenti tanács határozata is kiemeli, és különösen a kifejezetten erre irányuló felhívás ellenére sem mutatta
be a távmásolójával készített kimenő és beérkező üzenetek listájának másolatát az adott napon, és nem nevezte meg azt sem,
hogy ebben mi gátolta meg. A felperes keresetében csak a T‑128/03. sz. ügyben állította először, hogy képviselőjének a távmásolója
abban az időben úgy volt beállítva, hogy nem készített ilyen napi jelentéseket.
85     Ilyen körülmények között a 67. és 68. pontban hivatkozott továbbítási jelentések bizonyító erejére tekintettel meg kell állapítani,
hogy egyrészről az 1998. november 6-i közlés távmásolón történő kézbesítése, amelytől az esetleges észrevételek előterjesztésére
nyitva álló három hónapos határidő kezdetét számítják, megtörtént, és ténylegesen megnyitotta a határidőt, amelynek lejártától
– 1999. február 6-tól – számítandó az in integrum restitutio iránti kérelem előterjesztésére nyitva álló egy éves határidő.
A felperes által fenntartott elmélettel szemben, aki az egy éves határidő kezdetét a felszólalási osztály 1999. szeptember
22-i határozatától számítja, a 40/94 rendelet 78. cikkének (2) bekezdése szerinti „elmulasztott határidő” nem értelmezhető
úgy, mint előre meghatározott lejárat nélküli „időköz”, ami ebben az esetben a fenti határozat meghozataláig terjedő időnek
felel meg.
86     A in integrum restitutio iránti kérelmet 2000. június 26-án terjesztették elő, tehát a három hónapos határidő lejártát – 1999.
február 6-át – követő egy évet meghaladóan, így az első fellebbezési tanács erre alapozva helyesen utasította el 2002. szeptember
26-i határozatával a felperesnek a felszólalási osztály 2000. október 25-i azon határozata elleni fellebbezését, amely határozat
elutasította a fenti kérelmet arra tekintettel, hogy azt a 40/94 rendelet 78. cikkének (2) bekezdése szerinti határidőn túl
terjesztették elő.
87     Másrészről meg kell állapítani, hogy a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozatának távmásoló útján
történő kézbesítése ténylegesen megnyitotta a két hónapos fellebbezési határidőt a 40/94 rendelet 59. cikkének megfelelően,
amely határidő 1999. november 22-én járt le. Nem vitatott, hogy a felperes késedelmesen járt el, amikor fellebbezését csak
2000. június 26-án terjesztette elő, és csak ekkor fizette meg a fellebbezés díját.
88     Ez az utóbbi következtetés tárgytalanná teszi a felperes által a fellebbezési tanács 2003. február 13-i „és/vagy” a fellebbezési
tanács március 13-i határozatainak hatályon kívül helyezése iránti kérelmének alátámasztására felhozott, a 2868/95 rendelet
53. cikkének megsértésére alapított kifogását.
89     Nem vitatott, hogy miután a fellebbezési tanács 2003. február 13-i határozatával ‑ mint elkésettet és így elfogadhatatlant
‑ elutasította a felperes fellebbezését, 2003. március 13-án hozott határozatával nemcsak kijavította néhány aktusának téves
dátumát, hanem egy új elutasítási okra is hivatkozott, nevezetesen a fellebbezés díjának a fellebbezési határidő lejárta utáni
megfizetése, ennek megfelelően egy új rendelkező részt fogadott el, mivel a fellebbezést be nem nyújtottnak kell tekinteni,
és a fellebbezés díját a fellebbezőnek vissza kell téríteni a 2868/95 rendelet 49. cikkének (3) bekezdése alkalmazásában.
90     A felperes állítása szerint a fellebbezési tanács ezzel megsértette a 2868/95 rendelet 53. szabályát, amely csak a nyilvánvaló
elírások kijavítását engedi meg.
91     Azonkívül, hogy a 2868/95 rendelet 49. szabálya ‑ beleértve annak (3) bekezdését ‑ rendelkezik „a fellebbezés mint nem elfogadható
fellebbezés elutasításáról”, meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács által egymás után alkalmazott megoldások mindegyike
egy közös problémára ad igenlő választ, ez esetben arra, hogy a felperes a 40/94 rendelet 59. cikke szerinti két hónapos határidőt
figyelembe véve késedelmesen járt-e el, vagy sem a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozata elleni
fellebbezésének előterjesztésekor.
92     Ilyen körülmények között, még ha feltételezzük is, hogy a fellebbezési tanács 2003. március 13-i határozatát a 2868/95 rendelet
53. szabályának megsértésével fogadta el, mindenesetre a felperes köteles bizonyítani, hogy a fellebbezési tanács tévesen
vélte a fellebbezést be nem nyújtottnak és a fellebbezési díjat meg nem fizetettnek a 40/94 rendelet 59. cikke szerinti két
hónapos határidőn belül, amit ‑ mint az fent megállapítást nyert az 53-87. pontokban ‑ a felperes nem tett meg.
93     A fellebbezési tanács 2003. február 13-i „és/vagy” 2003. március 13-i határozatának hatályon kívül helyezése iránti kérelme
alátámasztására a felperes még egy kifogást hoz fel, amelyet a védelemhez való jogának megsértésére alapít, amennyiben nem
engedélyezték számára – a 2000. június 26-án, majd 2002. július 12-én kért – felszólalási eljárás irataiba való betekintést
a jelen kereset benyújtásáig.
94     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a védelemhez való jog a közösségi jog olyan általános elve, amelynél fogva a hatósági
határozatok azon címzettjeinek, akik érdekeit a határozat érzékelhetően érinti, lehetőséget kell adni arra, hogy megfelelően
kifejthessék álláspontjukat (az Elsőfokú Bíróság T‑122/99. sz., Procter & Gamble kontra OHIM (szappan formája) ügyben 2000.
február 16-án hozott ítélet [EBHT 2000., II‑265. o.] 42. pontja, a T‑34/00. sz., Eurocool Logistik kontra OHMI (EUROCOOL)
ügyben 2002. február 27-én hozott ítélet [EBHT 2002., II‑683. o.] 21. pontja és a T‑79/00. sz., Rewe-Zentral kontra OHIM (LITE)
ügyben hozott ítélet [EBHT 2002., II‑705. o.] 14. pontja).
95     A védelemhez való jog alapelvét a 40/94 rendelet 73. cikke tartalmazza, amely szerint az OHIM határozatai csak olyan érveken
és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni (a „szappan
formája” ítélet [hivatkozás fent] 40. pontja; az EUROCOOL-ítélet [hivatkozás fent] 20. pontja; és a LITE-ítélet [hivatkozás
fent] 13. pontja), ezek a rendelkezések egyaránt vonatkoznak a ténybeli és jogi érvekre, valamint a bizonyítékokra (az Elsőfokú
Bíróság T‑16/02. sz., Audi kontra OHIM ügyben 2003. december 3-án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑0000. o.] 71. pontja).
96     Jelen esetben meg kell állapítani, hogy az OHIM 2002. augusztus 2-án továbbította a felperes részére a távmásoló által kiadott,
az 1998. november 6-i közlés továbbításának sikerességét igazoló jelentéseit a felszólalás és főképpen a felszólalási osztály
1999. szeptember 22-i 799/1999. sz. határozatának kézbesítéséről, és felhívta a felperest, hogy tegye meg észrevételeit ezekkel
az iratokkal kapcsolatban, amit a felperes 2002. október 2-i levelében meg is tett.
97     Így tehát nem vitatott, hogy a felperes ismerte azon tényt, és erről megfelelően véleményt nyilvánított, amely az OHIM 2003.
február 13-i és március 13-i határozatainak alapját képezte, így nem hivatkozhat érvényesen a védelemhez való jog megsértésére.
Az a tény, hogy 2003. július 4-én, azaz a T‑128/03. sz. ügyben a keresetének benyújtását követően, kézhez kapott a felszólalási
eljárással összefüggő további iratokat, különösen az 1999. június 3-i és a 2000. január 11-i távmásoló üzeneteket, amelyeket
állítása szerint nem kapott meg a fenti időpontban, ebben a tekintetben nem bír jelentőséggel.
98     Végül ki kell emelni, hogy a felperes megemlíti azt a tényt, hogy a felszólalási osztály 2000. október 25-i határozatában
nem rendelkezik az in integrum restitutio iránti kérelemről a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i határozata elleni
fellebbezés benyújtására nyitva álló határidő lejárta vonatkozásában, és várja az erre vonatkozó határozat meghozatalát.
99     Valójában a felszólalási osztály hatáskörének hiányát állapította meg az in integrum restitutio iránti kérelem ezen részére
vonatkozóan a 40/94 rendelet 78. cikkének (4) bekezdése alapján, úgy ítélve meg, hogy kizárólag a fellebbezési tanács hivatott
erről döntést hozni.
100   Az iratokból következik, hogy a felperes nem tiltakozott ez ellen. A 2000. november 22-i levelében kérte az OHIM-ot, hogy
fellebbezési tanács hozzon döntést az in integrum restitutio iránti kérelemről a felszólalási osztály 1999. szeptember 22-i
határozata elleni fellebbezés benyújtására nyitva álló határidő lejárta vonatkozásában. Továbbá, a felperes érveinek összefoglalása,
amelyet a fellebbezési tanács 2002. szeptember 26-i azon határozata tartalmaz, amely határoz a felperesnek a felszólalási
tanács 2000. október 25-i határozata ellen benyújtott fellebbezésről, nem tartalmaz semmilyen erre vonatkozó utalást.
101   Meg kell tehát állapítani, hogy a 98. pontban leírt helyzet nem felel meg a T‑128/03. sz. ügy tárgyának, és a felperes egyszerű
hivatkozása annak további egyértelmű és pontos megjelölése nélkül, hogy mennyiben sértették meg akár a 40/94 akár a 2868/95
rendelet rendelkezéseit, nem tekinthető a hatályon kívül helyezés alapos indokának sem a T‑128/03. sz., sem a T-380/02. sz.
ügyben.
102   A fenti megállapításokból együttesen következik, hogy a felperes által benyújtott kereseteket teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
103   Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére. Mivel azonban a beavatkozó válaszbeadványában nem kérte költségeinek megtérítését, maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperest kötelezi a saját, valamint a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) költségeinek
viselésére.
3)
A Chipita International SA maga viseli saját költségeit.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. április 19-i nyilvános ülésen.
H. Jung

M. Vilaras
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: német.