CELEX: 62005CJ0213
Piirialatöötaja
Määrus (EMÜ) nr 1612/68
Lapsehooldustasu
Toetuse andmisest keeldumine
Sotsiaalne soodustus
Elukoha tingimus

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (
EÜT L 257, lk 2
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15) tõlgendamist.
See taotlus esitati W. Geveni ja Land Nordrhein Westfaleni vahelises kohtuvaidluses seoses viimase keeldumisega maksta W. Gevenile tema lapse eest lapsehooldustasu.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.
2.   Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.”
Siseriiklikud õigusnormid
Eelotsusetaotluse kohaselt on lapsehooldustasu ja lapsehoolduspuhkuse seaduse (Bundeserziehungsgeldgesetz; edaspidi „BErzGG”) § 1 lõike 1 põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kohaldatavas redaktsioonis sätestatud, et õigus lapsehooldustasule on igal isikul, kelle alaline või peamine elukoht asub Saksamaal, kelle ülalpeetav laps elab koos temaga, kes selle lapse eest ise hoolitseb ja teda kasvatab ning kes on töötu või ei tööta täistööajaga.
Lisaks nähtub BErzGG § 1 lõike 4 põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kohaldatavast redaktsioonist, et Euroopa Liidu kodanikel ja Saksamaa naaberriikidest pärit piirialatöötajatel on õigus lapsehooldustasule tingimusel, et nad teevad selles liikmesriigis tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus.
Sotsiaalkindlustusseadustiku IV osa (Sozialgesetzbuch IV) § 8 lõike 1 punkti 1 põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsiooni (
BGB1
. I, lk 1229) kohaselt peetakse tööd vähemtähtsaks, kui tööaeg on lühem kui 15 tundi nädalas ja kui tavaliselt makstav kuupalk ei ole suurem kui üks seitsmendik eelnimetatud seadustiku IV osa §-s 18 ette nähtud kuupalgamäärast, see on 1997. aastal 610 Saksa marka ja 1998. aastal 620 Saksa marka.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
W. Geven on Hollandi kodanik. Oma poja sündimise ajal 1997. aasta detsembris elas ta koos abikaasaga Madalmaades, kus viimane ka töötas. Poja esimesel eluaastal pärast rasedus- ja sünnituspuhkuse perioodi lõppemist töötas hageja Saksamaal, kus tema iganädalane tööaeg oli 3 kuni 14 tundi ning talle maksti palka 40 kuni 168,87 Saksa marka nädalas.
Land Nordrhein-Westfalen jättis 5. juuni 1998. aasta otsusega – vaide kohta tehtud 27. jaanuari 2000. aasta otsuse redaktsioonis – hageja taotluse poja esimese eluaasta eest lapsehooldustasu saamiseks rahuldamata. Land Nordrhein-Westfalen põhjendas oma otsust sellega, et W. Gevenil ei ole Saksamaal peamist ega alalist elukohta ning et tal ei ole töölepingut, kus oleks ette nähtud vähemalt 15 töötundi nädalas. Peale selle ei saa teda vähemtähtsa töö tegijana pidada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 6), muudetud nõukogu 27. juuni 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 1290/97 (
EÜT L 176, lk 1
; edaspidi „määrus nr 1408/71”), tähenduses „töötajaks”.
W. Geveni hagi eelnimetatud otsuse peale jäeti Sozialgericht Münsteri 6. mai 2002. aasta otsusega ning Landessozialgericht Nordrhein Westfaleni 24. oktoobri 2003. aasta otsusega vastavalt nii esimeses kui teises astmes rahuldamata. Seejärel esitas hageja eelotsusetaotluse esitanud kohtule kassatsioonkaebuse.
Neil asjaoludel otsustas Bundessozialgericht menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

„Kas ühenduse õigusest (eelkõige määruse nr 1612/68 […] artikli 7 lõikest 2) tuleneb, et Saksamaa Liitvabariigil ei ole õigust keelduda Saksa lapsehooldustasu maksmisest teise liikmesriigi kodanikule, kes selles riigis elab ja kes teeb Saksamaal vähemtähtsat tööd (3 kuni 14 tundi nädalas), kuna tal ei ole Saksamaal peamist ega alalist elukohta?”
Eelotsuse küsimus
Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 on sätestatud, et võõrtöötajal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui vastuvõtva liikmesriigi kodanikest töötajatel.
Selles sättes sisalduvat viidet „sotsiaalsetele soodustustele” ei saa tõlgendada kitsendavalt (27. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-57/96: Meints, EKL 1997, lk I-6689
, punkt 39). Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt mõistetakse „sotsiaalsete soodustuste” all kõiki töölepingust tulenevaid või selle väliseid soodustusi, mida antakse üldjuhul oma riigi kodanikest töötajatele peamiselt sellel alusel, et nad on objektiivselt käsitatavad töötajatena või et nad lihtsalt elavad selle riigi territooriumil, ning mille laiendamine teiste liikmesriikide kodanikele hõlbustab nende liikumist Euroopa Ühenduse piires (vt 14. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas
65/81: Reina, EKL 1982, lk 33
, punkt 12; eespool viidatud kohtuotsus Meints, punkt 39, ja 12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-85/96: Martínez Sala, EKL 1998, lk I-2691
, punkt 25).
Euroopa Kohus on varem leidnud, et Saksa lapsehooldustasu on määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 tähenduses „sotsiaalne soodustus” (vt eespool viidatud kohtuotsus Martínez Sala, punkt 26).
Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus märkisid, et on ebaõiglane võimaldada piirialatöötajal, kelle elukoht ja töökoht on eri liikmesriikides, saada samu sotsiaalseid soodustusi mõlemas liikmesriigis ja neid kombineerida. Sellise ohu kõrvaldamiseks ja lähtudes asjaolust, et määrus nr 1612/68 ei sisalda kooskõlastamissätteid hüvitiste kattumise vältimiseks, võib keelduda võimalusest „eksportida” lapsehooldustasu piirialatöötaja elukohaliikmesriiki.
Siinjuures on vajalik märkida, et W. Geveni piirialatöötaja staatus ei võta talt mingil moel õigust nõuda määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 sätestatud võrdset kohtlemist seoses sotsiaalsete soodustuste andmisega. Euroopa Kohus on varem leidnud, et piirialatöötajad võivad toetuda määruse nr 1612/68 artiklile 7 samamoodi nagu mis tahes muu selles sättes mainitud töötaja. Sama määruse neljandas põhjenduses on sõnaselgelt öeldud, et õigust vabale liikumisele peavad saama „ilma diskrimineerimiseta kasutada alalised, hooaja- ja piirialatöötajad ning need, kes teevad tööd seoses teenuste osutamisega”, ning määruse artiklis 7 viidatakse eranditult „töötajale, kes on ühe liikmesriigi kodanik” (eespool viidatud kohtuotsus Meints, punkt 50).
Lisaks tuleb meenutada, et töötajate vaba liikumist käsitlevate õigusnormide (ja järelikult määruse nr 1612/68) kohaldamisalasse kuuluvad kõik tõelist ja tegelikku tööd tegevad töötajad, välja arvatud need, kelle töö maht on nii väike, et seda tuleb pidada täielikult teisejärguliseks ja mitteoluliseks (vt eelkõige 23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas
53/81: Levin, EKL 1982, lk 1035
, punkt 17).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on tuvastanud, et kõnealusel perioodil oli hagejal tegelik töösuhe, mille tõttu saab ta olla määruse nr 1612/68 tähenduses „võõrtöötaja” staatuses.
Tuleb meenutada, et nii EÜ asutamislepingu artiklis 48 (muudetuna EÜ artikkel 39) kui ka määruse nr 1612/68 artiklis 7 ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõte keelab mitte ainult ilmselge diskrimineerimise kodakondsuse alusel, vaid ka igasuguse varjatud diskrimineerimise, mis mõne muu tunnuse järgi vahet tehes toob faktiliselt kaasa samasuguse tagajärje (eespool viidatud kohtuotsus Meints, punkt 44).
Siseriiklik õigusnorm, mis ei ole objektiivselt õigustatud ega taotletava eesmärgiga proportsionaalne, kujutab endast kaudset diskrimineerimist, kui see võib oma olemuselt mõjutada pigem võõrtöötajaid kui selle riigi kodanikest töötajaid ning kui seetõttu tekib oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini (eespool viidatud kohtuotsus Meints, punkt 45).
Sellise juhtumiga on tegemist ka põhikohtuasjas vaidluse all oleva elukoha tingimuse puhul, mida eelotsusetaotluse esitanud kohtu märgitu kohaselt on riigi kodanikest töötajatel mõistagi kergem täita kui teiste liikmesriikide töötajatel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgituste kohaselt on Saksa lapsehooldustasu riikliku perepoliitika hoob, mille kaudu püütakse riigis sündivust suurendada. Kõnealuse toetuse peaeesmärk on võimaldada vanematel ise oma laste eest hoolitseda, nii et lõpetades töötamise või töötades vähem, saaksid nad pühenduda laste kasvatamisele nende esimesel eluaastal.
Saksamaa valitsus lisab, et lapsehooldustasu makstakse sisuliselt selleks, et toetada isikuid, kellel on läbi oma elukoha valiku tekkinud Saksa ühiskonnaga tegelik side. Selle taustal on niisugune elukoha tingimus nagu põhikohtuasjas Saksamaa valitsuse arvates õigustatud.
Sõltumata sellest, kas Saksa õiguses taotletavad eesmärgid võivad õigustada eranditult elukoha kriteeriumil põhinevaid siseriiklikke õigusnorme, tuleb märkida, et vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud selgitustele ei ole Saksa seadusandja piirdunud lapsehooldustasu saamiseks kitsalt elukoha tingimuse kohaldamisega, vaid on lubanud erandeid, mille alusel saab kõnealust toetust maksta ka piirialatöötajatele.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et BErzGG § 1 lõike 4 põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kohaldatava redaktsiooni kohaselt on piirialatöötajatel, kes töötavad Saksamaal, kuid elavad teises liikmesriigis, õigus Saksa lapsehooldustasule, kui nad teevad tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus.
Seega näib, et põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kehtinud Saksa õiguse kohaselt ei peetud elukohta ainsaks sidepunktiks asjaomase liikmesriigiga ning et selle liikmesriigi ühiskonda lõimumise arvestatavaks teguriks oli ka asjaomase riigi tööturule märkimisväärse panuse andmine.
Sellega seoses tuleb möönda, et kui mitteresidendist töötaja ei tee asjaomases liikmesriigis piisavalt märkimisväärset tööd, võib seda käsitada lubatud õigustusena asjaomase sotsiaalse soodustuse andmisest keeldumiseks.
Nagu Euroopa Kohus on 14. detsembri 1995. aasta otsuses kohtuasjas
C-444/93: Megner ja Scheffel (EKL 1995, lk I-4741
, punktid 18-21 ja 29) leidnud, olgugi et eelotsuse küsimuses mainitud vähemtähtsat tööd tegev isik on EÜ artikli 39 tähenduses „töötaja” staatuses, tuleb siiski meenutada, et kehtiva ühenduse õiguse kohaselt kuulub sotsiaalpoliitika liikmesriikide pädevusse ja neil on selle pädevuse teostamisel lai kaalutlusruum. Selline kaalutlusruum ei tohi aga muuta sisutühjaks üksikisikute õigusi, mis nende põhivabadusi käsitlevatest EÜ asutamislepingu sätetest neile tulenevad (vt EÜ artikliga 39 seoses 26. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-18/95: Terhoeve, EKL 1999, lk I-345
, punkt 44, 11. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-208/05: ITC, EKL 2007, lk I-181, punktid 39 ja 40, ning mees- ja naistöötajate võrdse kohtlemisega seoses analoogiline eespool viidatud kohtuotsus Megner ja Scheffel, ning 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-77/02: Steinicke, EKL 2003, lk I-9027
, punktid 61 ja 63).
Nagu käesoleva otsuse punktides 21-25 märgitud, on Saksa seadusandja eesmärk anda sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas lapsehooldustasu isikutele, kellel on Saksa ühiskonnaga piisavalt tihe side, mitte aga anda seda toetust üksnes isikutele, kes Saksamaal elavad.
Eelmainitud seadusandja võis oma pädevuse teostamisel põhjendatult arvata, et kõnealuse toetuse maksmisest keeldumine mitteresidendist töötajatele, kes ei tee asjaomases liikmesriigis siseriikliku õiguse kohaselt tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus, on eelmises punktis märgitud eesmärgi suhtes kohane ja proportsionaalne meede (vt analoogiline eespool viidatud kohtuotsus Megner ja Scheffel, punkt 30).
Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi õiguse kohaselt keeldutakse andmast teise liikmesriigi kodanikule, kes selles liikmesriigis elab ning kes teeb esimesena nimetatud riigis vähemtähtsat tööd 3 kuni 14 tundi nädalas, Saksa lapsehooldustasu tunnustega sotsiaalset soodustust põhjusel, et tal ei ole esimesena nimetatud riigis peamist ega alalist elukohta.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires artikli 7 lõikega 2 ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi õiguse kohaselt keeldutakse andmast teise liikmesriigi kodanikule, kes selles liikmesriigis elab ning kes teeb esimesena nimetatud riigis vähemtähtsat tööd 3 kuni 14 tundi nädalas, Saksa lapsehooldustasu tunnustega sotsiaalset soodustust põhjusel, et tal ei ole esimesena nimetatud riigis peamist ega alalist elukohta.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.