CELEX: 62004TJ0191
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
A METRO szóelemet tartalmazó ábrás védjegy bejelentése
A METRO korábbi nemzeti szóvédjegy
A korábbi nemzeti védjegy oltalmának lejárta

A jogvita előzményei
1998. március 20‑án a MIP METRO Group Intellectual Property GmbH & Co. KG, korábban METRO Cash & Carry GmbH (a továbbiakban:
felperes) a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar
nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján védjegybejelentést nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál
(védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy az alábbi ábrás megjelölés volt:
A védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
1999. november 2‑i 86/99. számában hirdették meg.
2000. január 28‑án a Tesco Stores Ltd (a továbbiakban: beavatkozó) a 40/94 rendelet 42. cikke alapján felszólalást nyújtott
be a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben. Felszólalása az Egyesült Királyságban 1993. július 27‑én az 1543011. számon
lajstromozott METRO nemzeti szóvédjegyen alapult, amely kezdeti érvényessége 2000. július 27‑én lejárt.
2000. június 13‑i levelével az OHIM tájékoztatta a beavatkozót, hogy négy hónapos határidőt jelöl meg számára a felszólalása
alátámasztásához hasznosnak vélt kiegészítő tények, bizonyítékok és érvek benyújtására. Egy, az ezen levélhez csatolt tájékoztató
jegyzetben az OHIM tudatta a beavatkozóval, hogy amennyiben a korábbi védjegy oltalmának érvényessége a közösségi védjegyről
szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL 1995. L 303.,
1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o., a továbbiakban: végrehajtási rendelet) 20. szabályának (2) bekezdése
értelmében „a védjegyen fennálló korábbi jogok alátámasztására szolgáló bizonyítékok benyújtásának idején” lejárt, a beavatkozónak
a megújítási okiratot vagy annak megfelelő bizonyítékot is be kell nyújtania, illetve ennek hiányában bizonyítékot annak alátámasztására,
hogy a megújítási kérelmet jogszerűen nyújtották be az illetékes hatóságoknál. A négy hónapos határidőt ezt követően meghosszabbították,
és véglegesen 2003. március 13-án járt le.
A korábbi védjegy megújítására vonatkozóan nem nyújtottak be bizonyítékot a megjelölt határidőn belül.
Az OHIM 2003. április 30‑i levelével tájékoztatta a beavatkozót, hogy mivel nem nyújtott be bizonyítékot védjegye megújításának
alátámasztására, az OHIM a felszólalás ügyében a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján fog dönteni.
2003. június 12‑i határozatával (a továbbiakban: a felszólalási osztály határozata) a felszólalási osztály elutasította a
felszólalást azon okból, hogy a beavatkozó, noha erre megfelelő módon felhívták, nem nyújtott be bizonyítékot arra nézve,
hogy a védjegyen fennálló joga továbbra is érvényes 2000. július 27‑e után, azon időpontot követően, amikor a beavatkozó által
benyújtott iratok alapján védjegye oltalmának érvényessége lejárt.
2003. augusztus 11‑én a beavatkozó a 40/94 rendelet 57–62. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM‑hoz a felszólalási
osztály határozata ellen.
2004. május 23‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa helyt adott a fellebbezésnek.
Úgy ítélte meg, hogy a felszólalás benyújtásának, sőt, a bizonyítékok igénylésének időpontjában (2000. június 13‑án) is, a
védjegyen fennálló korábbi jogok még érvényesek voltak, következésképpen a beavatkozónak nem kellett bizonyítania a védjegyoltalom
megújítását.

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        adjon helyt a felperes megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelmének;
–        a beavatkozót kötelezze a költségek viselésére.
A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a beavatkozó részéről felmerült költségek viselésére.

Az OHIM kérelmeinek elfogadhatóságáról
Az OHIM perbeli helyzetével kapcsolatban emlékeztetni kell arra,  hogy ha az OHIM valóban nem rendelkezik kereshetőségi joggal,
amely szükséges ahhoz, hogy keresetet nyújtson be valamely fellebbezési tanácsának határozata ellen, fordított esetben sem
kötelezhető arra, hogy a fellebbezési tanácsok minden megtámadott határozatát szisztematikusan megvédje, illetve nem köteles
minden, ilyen határozat ellen irányuló kereset elutasítását kérelmezni (l. az Elsőfokú Bíróság T‑107/02. sz., GE Betz kontra
OHIM‑Atofina Chemicals [BIOMATE) ügyben 2004. június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1845. o.] 34. pontját, a T‑186/04. sz.,
Spa Monopole kontra OHIM‑Spaform (SPAFORM) ügyben 2005. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑0000. o.] 20. pontját
és a T‑379/03. sz., Peek & Cloppenburg kontra OHIM (Cloppenburg) ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének) [EBHT 2005.,
I‑0000. o.] 22. pontját). Nincs akadálya annak, hogy az OHIM csatlakozzon a felperes egy kereseti kérelméhez, vagy hogy azt
az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza, és emellett az Elsőfokú Bíróság tájékoztatása érdekében minden általa megfelelőnek
ítélt érvet előterjesszen (lásd a fent hivatkozott BIOMATE‑ítélet 36. pontját és a fent hivatkozott Cloppenburg‑ítélet 22. pontját).
Ugyanakkor az OHIM nem nyújthat be a fellebbezési tanács határozatának hatályon kívül helyezésére vagy megváltoztatására irányuló
kérelmet a keresetlevélben nem szereplő ponttal kapcsolatban, vagy nem terjeszthet elő a keresetlevélben fel nem hozott jogalapot
(lásd e tekintetben a fent hivatkozott Cloppenburg‑ítélet 22. pontját; lásd ugyancsak e tekintetben a Bíróság Vedial kontra
OHIM ügyben 2004. október 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑9573. o.] 34. pontját).
Következésképpen azon kérelmeket, amelyek által az OHIM csatlakozik a felperes hatályon kívül helyezés iránti kérelméhez,
elfogadhatóaknak kell nyilvánítani, amennyiben azok, valamint az alátámasztásuk céljából bemutatott érvek nem nyúlnak túl
a felperes által előterjesztett kereseti kérelmek és jogalapok keretén.

Az ügy érdeméről
A –
A felek érvei
A megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelme alátámasztására a felperes egyetlen jogalapra hivatkozik.
Azt állítja, hogy a megtámadott határozat sérti a 40/94 rendeletet, különösen annak 74. cikkét, valamint a végrehajtási rendeletet,
különösen annak 16. és 20. szabályát. E rendelkezésekből következik, hogy a releváns időpont, amikor a korábbi jognak érvényesnek
kell lennie, és amely vonatkozásában a felszólalónak ezen jog érvényességére vonatkozó bizonyítékot be kell nyújtania, a felszólalási
osztály határozathozatalának időpontja, vagy legalábbis az egyéb bizonyítékok benyújtására megjelölt határidő letelte, nem
pedig a felszólalás benyújtásának időpontja.
Ezen túl a végrehajtási rendelet 16. szabályának
ratio legis
‑e megköveteli, hogy a bejelentőnek és a felszólalási osztálynak lehetősége legyen a közösségi védjegy bejelentésével szemben
hivatkozott korábbi védjegy érvényességének ellenőrzésére, mivel kizárólag érvényes védjegy szolgálhat egy felszólalás alapjául.
A felszólalási osztályt a végrehajtási rendelet 16. szabályának (3) bekezdése és 20. szabályának (2) bekezdése felhatalmazza
arra, hogy határidőt állapítson meg a bizonyítékok előterjesztésére, amennyiben azok a felszólalással együtt nem kerültek
benyújtásra.
A felperes arra is hivatkozik, hogy a megtámadott határozat megállapításai, melyek szerint a felszólalási osztály egyrészt
nem veheti tekintetbe a korábbi védjegyen fennálló jogok érvényességének a felszólalás ügyében történő határozat meghozatala
előtt végbement lejártát, másrészt nem kérheti a korábbi védjegy oltalma megújításának bizonyítását, ellentétes a 40/94 rendelet
és a végrehajtási rendelet rendelkezéseivel, valamint a viszonylagos kizáró okok értékelésének általános rendjével.
Az OHIM támogatja a felperes érvelését.  Kijelenti különösen azt, hogy a megtámadott határozat nem összeegyeztethető a felszólalási
eljárást szabályozó belső iránymutatásokkal, amelyek úgy rendelkeznek, hogy „az iratok kiegészítésére megjelölt négy hónap
folyamán a felszólalónak bizonyítékot kell benyújtania arra vonatkozólag, hogy a védjegy(ek), amely(ek)re felszólalását alapozza,
továbbra is érvényes(ek). A megújítás bizonyításának elmaradása esetén a korábbi védjegyet nem kell tekintetbe venni […],
vagy a felszólalást el kell utasítani azon okból, hogy az nem megalapozott. Ugyanakkor, annak elkerülése végett, hogy a felszólalási
osztály egy olyan korábbi védjegyen alapuló felszólalás ügyében hozzon határozatot, amelynek oltalma nem került megújításra,
ha egy érvényesen bizonyított védjegy oltalma a négy hónapos határidő vége és a határozat meghozatalának időpontja között
jár le, az elbírálónak fel kell szólítania a felszólalót, hogy nyújtsa be a védjegyoltalom megújításának bizonyítékát, függetlenül
attól, hogy a bejelentő kifogással él-e vagy sem”.
A beavatkozó hat érvet terjeszt elő álláspontjának alátámasztására, mely szerint a fellebbezési tanács helyesen alkalmazta
a 40/94 rendeletet, valamint a végrehajtási rendeletet.
Először is arra hivatkozik, hogy a 40/94 rendelet 8. cikkének (1) bekezdése inkább jelen időt használ („felszólalására”),
mint jövő időt. Továbbá a rendelet 8. cikkének (2) bekezdése múltbéli  cselekvésre utal („lajstromozott védjegyek”). Álláspontja
szerint a két rendelkezés együttes olvasatából nyilvánvaló, hogy a felszólalás időpontja a meghatározó. Következésképpen a
40/94 rendelet 8. cikkének nincs egyetlen olyan rendelkezése sem, amely a felszólalót arra kötelezné, hogy tartsa fenn a korábbi
védjegy jogosultjának jogállását, vagy bizonyítsa, hogy ezen jogállását a felszólalási határidőn túl is fenntartotta.
Másodsorban a beavatkozó úgy véli, hogy a 40/94 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése által előírt egyetlen feltétel az, hogy
a felszólalást azon okból nyújtsák be, hogy a védjegy lajstromozását ugyanezen rendelet 8. cikke alapján el kell utasítani.
A beavatkozó felhívja a figyelmet arra, hogy ezen előírás megfogalmazása ugyancsak jelen idejű. Ezen túl a rendelkezés azt
írja elő, hogy a felszólaló, többek között, a rendelet 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott korábbi védjegyek jogosultja
legyen. E rendelkezés ugyancsak jelen időt használ. A beavatkozó ebből arra következtet, hogy a felszólalót nem terheli arra
vonatkozó bizonyítási kötelezettség, hogy a jövőben, a felszólalási határidőn túl, határozatlan ideig ő marad a védjegyjogosult.
A beavatkozó úgy véli, hogy e rendelet 42. cikkének (3) bekezdése alátámasztja ezt az elemzést, lévén előírja, továbbra is
jelen időt használva, hogy a felszólalónak meg kell jelölnie a felszólalása alapjául szolgáló okokat. Kijelenti továbbá, hogy
a felszólalónak azokat az ezen időpontban fennálló okokat kell megjelölnie, amelyekre a bejelentett védjeggyel szemben hivatkozni
lehet. Egyetlen felszólaló sem képes arra, hogy bizonyossággal megjelölje, milyen helyzet áll majd fenn a jövőben, a felszólalási
határidőn túl, határozatlan időpontban. Ez mindenképpen ellentétes a 40/94 rendelet 42. cikkének (3) bekezdésével.
Harmadsorban a beavatkozó arra hivatkozik, hogy a végrehajtási rendelet 15. és 16. szabálya egyértelműen hallgat a felperes
által hivatkozott azon felvetésről, miszerint valamely korábbi védjegy érvényességét azon időpontra vonatkozóan kell bizonyítani,
amikor a felszólalási osztály érdemi döntést hoz. A beavatkozó úgy véli, azt, hogy a jogalkotó ilyen részletes rendelkezéseket
alkotott, anélkül ugyanakkor, hogy meghatározta volna, a felszólalónak bizonyítania kell‑e, hogy jogai a felszólalási határidőn
túl is fennmaradnak, a jogalkotó abbéli szándékaként kell értelmezni, hogy ilyen bizonyítást nem ír elő, az
expressio unius est exclusio alterius
elvének megfelelően. A beavatkozó továbbá emlékeztet arra, hogy a szóban forgó rendelkezések szövegezése jelen vagy múlt idejű.
A beavatkozó a végrehajtási rendelet 15. szabálya (2) bekezdése c) pontjának i) alpontjára is hivatkozik, amely úgy rendelkezik,
hogy „ha a felszólalást a korábbi védjegy vagy a korábbi jog jogosultja terjeszti elő, [a felszólalásnak tartalmaznia kell]
a jogosult nev[ét] és cím[ét], valamint nyilatkozat[ot] arról, hogy ő a korábbi védjegy vagy a korábbi jog jogosultja”. A
felszólaló ebből arra következtet, hogy e szabály szerint az egyetlen bizonyítandó tény az, hogy a felszólaló a jogosultja
a korábbi védjegynek a felszólalás benyújtásának időpontjában.
Negyedsorban a beavatkozó felhívja a figyelmet arra, hogy a jogbiztonság követelményéből következik, hogy a közösségi jogszabályoknak
lehetővé kell tenniük, hogy az érdekeltek pontosan megismerjék az őket terhelő kötelezettségek terjedelmét (lásd a Bíróság
C‑233/96. sz., Dánia kontra Bizottság ügyben 1998. október 1‑jén hozott ítéletének. [EBHT 1998., I‑5759. o.] 38. pontját).
A beavatkozó megállapítja, hogy a felperes által javasolt megoldás, vagyis hogy az az időpont, amelyre vonatkozóan az OHIM
a korábbi védjegy érvényességét mérlegeli, a felszólalásról szóló határozat meghozatalának időpontja, önkényes és bizonytalan
alapokon nyugszik. A beavatkozó úgy véli, hogy az elhúzódó eljárások eshetősége a beavatkozóktól azt követeli, hogy a felszólaló
találja ki, melyik az a valószínű időpont, amikor érdemi döntés meghozatala várható, vagy pedig folyamatosan szolgáltasson
a korábbi védjegyre vonatkozó naprakész bizonyítékot.
Ötödsorban a beavatkozó arra hivatkozik, hogy a visszamenőleges hatály közösségi jogi tilalmának elvével ellentétes annak
előírása, hogy a felszólaló bizonyítsa, a korábbi védjegy továbbra is létezik vagy érvényes a felszólalás benyújtásának idején.
A beavatkozó kifejti, hogy a felszólalás benyújtásának idején, 2000. január 28‑án engedélyt kapott arra, hogy a védjegyokirat
másolatát azt követően nyújtsa be. A korábbi védjegy védjegyokiratának másolatát 2000. február 24‑én nyújtotta be. A felszólaló
azt állítja válaszának 18. pontjában, hogy ezen lajstromkivonat a védjegy érvényességét 2003. július 27‑ig állapította meg,
tehát a felszólalás benyújtásának időpontján túl. 2000. június 13‑án az OHIM levélben tájékoztatta a felszólalót az eljárás
kontradiktórikus részének megnyitásáról, és felszólította, hogy nyújtsa be az érveit alátámasztó tényeket, bizonyítékokat
és észrevételeket. A felszólaló arra hivatkozik, amint azt a felperes is állítja, hogy ezen levél a védjegyoltalom megújítására
vonatkozó bizonyítékok benyújtására szólította fel, amelyet a felszólalási határidőn belül megtett már, ez az előírás tehát
visszamenőleges hatályú, és mint ilyen, megengedhetetlen.
Hatodsorban, végezetül a beavatkozó azt állítja, hogy a 40/94 rendelet 74. cikke nem támasztja alá a felperes álláspontját.
Szerinte ezen cikk célja megfelel címének: a tényállás OHIM által hivatalból történő vizsgálatának terjedelmét határozza meg.
Tagadja tehát, hogy ez a passzus azt írná elő, hogy a felszólalónak kötelessége bizonyítani az OHIM előtt, hogy valamely védjegy
továbbra is létezik, és érvényes egészen a felszólalási osztály határozata meghozatalának időpontjáig.
B –
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A felperes, akit az OHIM is támogat, alapvetően a megtámadott határozat két megállapítását vitatja. Először is, a fellebbezési
tanács tévesen vélte úgy, a felszólalás alapját képező védjegy oltalmának lejárta nem teszi lehetővé, hogy a felszólalási
osztály visszamenőleg megváltoztassa egy felszólaló jogállását és elutasítsa a felszólalást. Másodsorban tévesen véli úgy,
hogy a felszólalónak egyszerre kell előterjesztenie felszólalásának valamennyi indítékát, és hogy ennélfogva sem a felszólalási
osztálynak, sem a fellebbezési tanácsoknak nem áll jogukban a felszólalás alapjául szolgáló korábbi védjegy folyamatos érvényességére
vonatkozó további bizonyítékok bekérése. Ezen megállapítások ellentétesek a 40/94 rendelet és a végrehajtási rendelet általános
rendjével, lévén a felszólalási osztályt a bejelentett védjegy és egy lejárt oltalmi idejű védjegy közötti ütközés megállapítására
vezetnék.
Fontos emlékeztetni arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a védjegy alapvető rendeltetése annak biztosítása,
hogy a védjegyet hordozó áru vagy a védjegy alatt nyújtott szolgáltatás a védjegyjogosulttól származik, lehetővé téve ezáltal
ezen áru vagy szolgáltatás összetévesztés nélküli megkülönböztetését egyéb eredetű áruktól vagy szolgáltatásoktól (lásd a
Bíróság 102/77. sz., Hoffmann‑La Roche ügyben 1978. május 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1978., 1139. o.] 7. pontját; a C‑456/01 P. sz.
és C‑457/01 P. Henkel kontra OHIM ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑5089. o.] 48. pontját és a C‑329/02 P. sz.
SAT.1 kontra OHIM ügyben 2004. szeptember 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑8317. o.] 23. pontját). Nem áll fenn közérdek
arra nézve, hogy a 40/94 rendeletben foglalt valamennyi oltalmat biztosítani kell valamely védjegy számára, amely alapvető
rendeltetését nem tölti be (lásd a fent hivatkozott Henkel kontra OHIM ítélet 48. pontját).
A 40/94 rendelet 8. és 42. cikkében, valamint a végrehajtási rendelet 15., 16. és 20. szabályában foglalt, viszonylagos kizáró
okokra, illetve felszólalási eljárásra vonatkozó rendelkezések, amelyek rendelkeznek az olyan új védjegy védjegyoltalomból
való kizárásának  lehetőségéről, amely, a köztük fennálló összetévesztés veszélye folytán, ütközik a korábbi védjeggyel, célja
alapvetően annak biztosítása, hogy egy korábbi védjegy fenntarthassa eredetmegjelölő funkcióját.
Egy ilyen ütközés esetleges fennállását két szempontból lehet vizsgálni. Egyrészt, a fent hivatkozott rendelkezések alkalmazási
körével kapcsolatban az szükséges, hogy azonosság vagy hasonlóság álljon fent a korábbi védjegy és a bejelentett védjegy,
valamint a két védjegy által megjelölt áruk vagy szolgáltatások között, amely a két megjelölés között összetéveszthetőséghez
vezethet. Másrészt, a fenti rendelkezések időbeli hatályának alkalmazásával kapcsolatban, e két védjegynek bizonyos ideig
párhuzamosan kell létezniük egymás mellett. Valamely korábbi védjegy eredetjelölő funkcióját nem veszélyeztetheti egy másik,
csupán a korábbi védjegy lejártát követően lajstromozott védjegy. Amennyiben nincs olyan időszak, amelynek folyamán a két
védjegy párhuzamosan létezik, egyáltalában nem merülhet fel ütközés.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a megtámadott határozatban foglalt azon kijelentés, mely szerint „a
felszólalási osztályt egyetlen tényező sem hatalmazza fel egy felszólaló jogállásának visszamenőleges megváltoztatására csupán
mert a felszólalási eljárás idején […] a nemzeti védjegy oltalma […]  lejárt”, nem veszi tekintetbe azt a körülményt, hogy
semmiféle ütközés nem merülhet fel a bejelentett védjegy és az ezen időszak folyamán lejárt védjegy között, lévén a bejelentett
védjegyet kizárólag a felszólalási eljárás végét követően lehet lajstromozni. Következésképpen a fellebbezési tanács által
a korábbi védjegynek biztosított oltalmat nem igazolja a védjegy alapvető rendeltetésének védelme, továbbá ellentétes a viszonylagos
kizáró okok értékelését, valamint a felszólalási eljárást szabályozó rendelkezések szellemével és rendjével.
Ezen túl a felperes és az OHIM jogosan hivatkozik arra, hogy a felszólalási osztálynak és a fellebbezési tanácsoknak tekintetbe
kell venniük a körülményeknek a felszólalás benyújtása és a felszólalásról szóló határozat meghozatala közötti időszakban
történt, és a felek által az OHIM tájékoztatás iránti kérelmére benyújtott bizonyítékokból észlelhető változásait.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a T‑308/01. sz., Henkel kontra OHMI – LHS (UK) (KLEENCARE)
ügyben 2003. szeptember 23‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑3253. o.) 26. pontjában kimondta, hogy a felszólalási osztály
határozatának a 40/94 rendelet 61. cikkének (1) bekezdésében foglalt  felülvizsgálata keretén belül a fellebbezés végeredménye
attól a kérdéstől függ, hogy a felszólalási osztály az ítélethozatal idején jogszerűen elfogadhatott volna‑e egy új határozatot,
amelynek rendelkező része megegyezik a vitatott határozatéval.
Ezen felülvizsgálat keretén belül az OHIM fellebbezési tanácsai, a visszautalás esetének kivételével, eljárhatnak annak a
szervezeti egységnek a hatáskörében, amelyik a határozatot hozta (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott KLEENCARE-ítélet 24. pontját).
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az ezen ítélkezési gyakorlat által felállított alapelv alkalmazandó a felszólalási
osztály által végzett értékelés során, így sem a felszólalási osztály, sem a fellebbezési tanácsok nem hozhatnak olyan határozatot,
amely jogszerűtlen az előttük folyó eljárás keretén belül a felek által benyújtott bizonyítékok alapján történő határozathozatal
időpontjában.
A beavatkozó mindazonáltal úgy véli, a megtámadott határozat helyesen állapította meg, hogy a felszólalónak a felszólalását
alátámasztó valamennyi okot és bizonyítékot egyszerre kell bemutatnia. A felszólalási osztály nem hivatkozhat arra, hogy hiányoznak
a korábbi védjegy megújítására vonatkozó bizonyítékok, mivel a korábbi védjegy oltalmának megújításával kapcsolatos tájékoztatási
kérelmét a 40/94 rendelet vagy a végrehajtási rendelet egyetlen rendelkezése sem igazolja.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 30. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következően a 40/94 rendelet
és a végrehajtási rendelet rendelkezéseit a védjegy alapvető rendeltetésének fényében kell értelmezni. Ahhoz, hogy mérlegelni
tudja, a korábbi védjegy elveszítheti‑e eredetazonosítási funkcióját a bejelentett, vele összetéveszthető védjeggyel egy időben
való párhuzamos létezése következtében, az OHIM‑nak ismereteket kell szereznie a korábbi védjegy érvényességének időtartamáról.
Az OHIM azon joga, hogy a felszólalótól erre vonatkozó tájékoztatást kérjen, levezethető a 40/94 rendelet és a végrehajtási
rendelet rendelkezéseiből. Így, a 40/94 rendelet 76. cikkének értelmében az OHIM az előtte folyó bármely eljárás során kérhet
tájékoztatást vagy a felszólalás ügyében történő döntéshez általa szükségesnek vélt iratok benyújtását. Továbbá a végrehajtási
rendelet 16. és 20. szabályából együttesen következik, hogy az OHIM felhívhatja a felszólalót, nyújtsa be a felszólalásban
nem szereplő tényeket, bizonyítékokat és észrevételeket, köztük a korábbi védjegy védjegyokiratát.
A beavatkozó ezzel szemben úgy véli, hogy a felszólalót nem lehet annak bizonyítására kötelezni, hogy a korábbi védjegynek
ő marad a jogosultja egy, a felszólalási határidőn túli, határozatlan időpontig.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a beavatkozó első, második, harmadik és hatodik érvével mindössze annak kijelentésére
szorítkozik, hogy ilyen, a felszólalót terhelő kötelezettség nem következik sem a 40/94 rendelet 8., 42. és 74. cikkéből,
sem a végrehajtási rendelet 15. és 16. szabályából. A beavatkozó egyetlen olyan érvet sem terjeszt elő, amely tagadná, hogy
a 40/94 rendelet 76. cikke vagy a végrehajtási rendelet 16. cikke a 20. cikkel összefüggésben az OHIM‑nak jogosultságot biztosít,
hogy a felszólalótól a védjegy oltalmának annak lejártát követő megújításával kapcsolatos bizonyítását kérje, amennyiben e
megújítás a felszólalás benyújtását követően megy végbe. Továbbá az e tekintetben felhozott érvei a fent említett jogszabályok
önmagukban vizsgált rendelkezéseiben használt igeidőkön alapuló elemzéséből indulnak ki, és egyáltalában nem utalnak a viszonylagos
kizáró okok és a felszólalási eljárás alapját képező elvekre.
Ugyancsak meg kell jegyezni, hogy a beavatkozó érvelése elkalandozik jelen ügy tényállásától. A tájékoztatás benyújtására
megállapított határidő (2003. március 13.) vagy akár a felszólalási osztály által megjelölt kezdeti határidő (2000. október
13.) napján a korábbi védjegy érvényessége nem függött egyetlen jövőbeni tényezőtől sem, csakis attól a kérdéstől, hogy a
beavatkozó megújította e védjegye oltalmát, amelynek kezdeti érvényessége 2000. július 27‑én lejárt, a kérelem tehát egy múltbéli
tényező bizonyítására vonatkozik. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a tájékoztatás iránti kérelem, ellentétben
a beavatkozó állításával, nem a védjegy egy határozatlan, jövőbeni időpontban való érvényességére vonatkozott.
Negyedik érvével a beavatkozó úgy véli, hogy jogi bizonytalansághoz vezethet az, hogy a felszólaló nem tudhatja, a korábbi
védjegy oltalmának megújítására vonatkozó bizonyítékát önként és folyamatos módon kell szolgáltatnia, vagy pedig az OHIM felszólítására.
A korábbi védjegy érvényességére vonatkozó bizonyítékok előírása feltételezi tehát, hogy a felszólalónak kell kitalálnia,
a felszólalás ügyében mely időpontban történik a határozat meghozatala.
Ezen érvnek ugyancsak nem lehet helyt adni. Ugyanis a felszólalási osztály határozatából egyáltalában nem következik az, hogy
az OHIM megkövetelné az oltalom megújításának folyamatos bizonyítását erre irányuló kérelem hiányában. Ilyen kötelezettség
nem következik a felperes és az OHIM által benyújtott eljárási iratokból sem. Hiszen az OHIM felszólalásra vonatkozó iránymutatásai
kifejezetten ezzel ellentétes megállapítást tartalmaznak, miszerint „az elbírálónak fel kell szólítania a felszólalót, hogy
nyújtsa be a védjegyoltalom megújításának bizonyítékát”.
Az ötödik érvvel kapcsolatban, mely szerint az OHIM azon jogának elismerése, hogy a korábbi védjegy oltalmának megújításával
kapcsolatban tájékoztatást kérhet, ellentétes a visszamenőleges hatály tilalmával, pontosítani kell, hogy a beavatkozó az
Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére adott válaszában elismerte, hogy válaszának 18. pontjában tévesen tüntette fel azt, hogy
a korábbi védjegy a felszólalási osztálynak benyújtott dokumentáció alapján 2003. július 27‑ig érvényes, mivel a helyes dátum
valójában 2000. július 27.
Fentiek fényében az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a fellebbezési tanács tévesen ítélte egyrészt úgy, hogy a korábbi
védjegy érvényességének a felszólalási osztály határozathozatalát megelőzően végbement lejártát nem lehet tekintetbe venni,
másrészt hogy a felszólalási osztálynak nincs joga tájékoztatást kérni a korábbi védjegy oltalmának a bizonyítékok eredeti
benyújtását követően történt megújításával kapcsolatban. Ezzel a fellebbezési tanács a 40/94 rendelet és a végrehajtási rendelet
viszonylagos kizáró okok értékelésére és felszólalási eljárásra vonatkozó rendelkezéseit az ezek alapját képező elvekkel ellentétesen
értelmezte, és megsértette különösen a 40/94 rendelet 76. cikkét, valamint a végrehajtási rendelet 20. szabályát.
Következésképpen a felperes egyetlen jogalapjának helyt kell adni, és a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az OHIM pervesztes lett, lévén a megtámadott határozatot részben hatályon kívül kell
helyezni, a felperes kérelmének megfelelően őt ez utóbbi költségeinek viselésére kell kötelezni. Mivel a beavatkozó pervesztes
lett, maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
első fellebbezési tanácsának 2004. március 23-i határozatát (R 486/2003‑1. sz. ügy).
2)
Az OHIM maga viseli saját költségeit és a felperes részéről felmerült költségeket.
3)
A beavatkozó maga viseli saját költségeit.
Jaeger
Tiili
Czúcz
Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. szeptember 13‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

M. Jaeger
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol.