CELEX: 62004CJ0339
Telekommunikatsiooniteenus
Direktiiv 97/13/CE
Tasud üksiklitsentside väljastamise eest

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiivi 97/13/EÜ üldlubade ja üksiklitsentside
ühise raamistiku kohta telekommunikatsiooniteenuste valdkonnas (EÜT L 117, lk 15) tõlgendamist.
Taotlus on esitatud vaidluses Nuova società di telecomunicazioni SpA (edaspidi „NST”) ja Ministero delle Comunicazioni (kommunikatsiooniministeerium)
vahel seoses tasu maksmisega telekommunikatsioonivõrgu kasutamise eest isiklikuks otstarbeks.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigus
Direktiiv 97/13 kehtestab lubade väljastamise ühise raamistiku, mis peaks oluliselt lihtsustama uute sideettevõtjate pääsu
turule.
Vastavalt selle direktiivi artikli 3 lõikele 3 otsustavad liikmesriigid, kas telekommunikatsiooniteenuseid ja/või -võrke antakse
kasutusse loa alusel või mitte. See direktiiv kehtestab kaks eraldiseisvat loa liiki: üldloa ja üksiklitsentsi.
Direktiivi 97/13 artikli 2 lõike 1 punkti a esimese taande kohaselt ei pea asjaomane ettevõtja üldloa korral, mida reguleeritakse
„klassilitsentsi” või üldkohaldatavate õigusaktidega, saama siseriikliku reguleeriva asutuse selgesõnalist otsust.
Direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti a teise taande kohaselt annab üksiklitsentsi välja siseriiklik reguleeriv asutus ja sellega
antakse ettevõtjale eriõigused või kohaldatakse ettevõtja tegevuse suhtes erikohustusi.
Direktiivi 97/13 artikli 7 lõike 1 kohaselt võivad liikmesriigid üksiklitsentse väljastada vaid teatud kindlatel eesmärkidel,
eelkõige litsentsiaadile juurdepääsuks raadiosagedustele või numbritele.
Direktiivi artikli 7 lõige 2 sätestab siiski, et üksiklitsentsi võib väljastada ka üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu
ja ka muu raadiosageduste kasutamisega seotud võrgu loomiseks ja pakkumiseks.
Üksiklitsentside väljastamise tasude osas sätestab direktiivi 97/13 artikli 11 lõige 1, et kehtestatud tasu eesmärk on üksnes
katta kehtestatud üksiklitsentside väljaandmise, haldamise, kontrollimise ja rakendamisega seotud halduskulud. Sama säte näeb
ette, et need tasud peavad olema proportsionaalsed tehtava tööga ning info nende tasude kohta avaldatakse asjakohaselt ja
piisavalt üksikasjalikult, nii et see on hõlpsasti kättesaadav.
Seadmete piiratuse korral võivad liikmesriigid direktiivi 97/13 artikli 11 lõike 2 kohaselt siiski lubada siseriiklikul reguleerival
asutusel kehtestada tasud, et tagada nende vahendite optimaalne kasutamine.

Siseriiklik õigus
Enne telekommunikatsioonituru avamist võisid avalikku teenust pakkuvad äriühingud kasutada telekommunikatsioonivõrke oma sisemisteks
vajadusteks kontsessioonilepingu alusel ning kooskõlas posti- ja telekommunikatsiooniseadustikuga, mis on heaks kiidetud Vabariigi
Presidendi 29. märtsi 1973. aasta dekreediga nr 156 (
testo unico delle disposizioni legislative in materia postale di bancoposta e di telecomunicazioni approvato con decreto del
Presidente della Repubblica
n
°
156
;
GURI
nr 113, 3.5.1973; edaspidi „seadustik”).
Telekommunikatsioonituru avamise raames nägi Vabariigi Presidendi 19. septembri 1997. aasta dekreet nr 318, mis reguleerib
ühenduse direktiivide kohaldamist telekommunikatsioonivõrkude sektoris (
decreto del Presidente della Repubblica n° 318
,
Regolamento per l’attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni
;
GURI
nr 221 regulaarne lisa, 22.9.1997; edaspidi „dekreet nr 318/97”) ette, et teatud äriühingud võivad saada üksiklitsentsi telekommunikatsiooniteenuste
pakkumiseks üldsusele.
Dekreedi nr 318/97 artikkel 6 kehtestab nii üldlubade ja üksiklitsentside andmise kui ka nende eest tasumise korra. Selle
artikli kohaselt on ettevõtjatelt üksiklitsentside väljastamise menetluses võetava tasu eesmärk, välja arvatud seadmete piiratuse
korral, üksnes katta menetlusega ning teenuse osutamise ja litsentsidele endile seatud tingimustest kinnipidamise kontrollimisega
seotud halduskulud.
Dekreedi nr 318/97 artikli 21 lõiked 2‑5, millega laiendati uue regulatsiooni kohaldamisala ka võrkude isiklikuks otstarbeks
kasutamisele, tühistati 23. detsembri 1998. aasta seaduse nr 448, mis reguleerib riigi poolt stabiliseerimis- ja arengukulutusteks
finantsvahendite andmist (
legge n° 448, Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo
;
GURI
nr 302 regulaarne lisa, 29.12.1998; edaspidi „seadus nr 448/98”) artikliga 20. Nimetatud artikkel nägi ette, et seadustiku
sätted, mis puudutavad eraomandis olevate võrkudega seotud rahaliste kulutuste arvestust, jäävad kehtima kuni sellekohaste
uute eeskirjade ja õigusaktide vastuvõtmiseni.
31. juuli 1997. aasta seaduse nr 249, millega on asutatud telekommunikatsiooni järelevalveasutus ning kehtestatakse telekommunikatsiooni-
ja ringhäälingusüsteemide kohta normid (
legge, n° 249, Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e
radiotelevisivo
;
GURI
nr 177 regulaarne lisa, 31.7.1997), artikli 4 lõike 6 kohaselt on avalikke teenuseid pakkuvad äriühingud, kes on oma vajadusteks
rajanud nende eraomandis olevaid võrke, kohustatud asutama eraldi äriühingu, kes viib läbi kogu selle sektori tegevust; samuti
on nad vastavalt seaduse nr 448/98 artiklile 20 kohustatud selle eest tasu maksma.

Põhikohtuasi
Eelotsusetaotluse esitamise otsuse põhjal võib põhikohtuasja asjaolude kohta teha järgmise kokkuvõtte.
Kooskõlas seadustiku artikliga 213 oli ENI SpA-l (edaspidi „ENI”) enne telekommunikatsioonituru avamist õigus otsustada oma
sisemisteks vajadusteks kasutatavate raadiosageduste üle.
Seoses turu avamisega, mis lähtus nimelt direktiivist 97/13, asutas ENI äriühingu NST ning andis viimase juhtida telekommunikatsioonivõrgu,
mida ta senini oli kasutanud vaid oma sisemisteks vajadusteks.
12. juunil 1998 anti NST-le dekreedi nr 318/97 alusel, millega võeti direktiiv 97/13 siseriiklikusse õigusesse üle, välja
üksiklitsents telekommunikatsiooniteenuse pakkumiseks üldsusele selle võrgu kaudu.
Ministero delle Communicazioni kohustas NST-d nimetatud võrgu kasutamise eest maksma kahte tasu: esiteks tasu telekommunikatsiooniteenuse
pakkumise eest üldsusele ja teiseks tasu selle võrgu kasutamise eest isiklikuks otstarbeks. Nimetatud teist tasu nõuti 1999. aasta
eest ministeeriumi 26. veebruari 1999. aasta kirjalikus teates; tasu suurus vastas ENI poolt varem seadustiku kohaselt makstud
summale.
NST vaidlustas teise tasu Itaalia halduskohtus.
Le Consiglio di Stato (riiginõukogu) kahtles, kas NST kohustus maksta kaht eri tasu telekommunikatsioonivõrgu kasutamise eest
– nii avalikuks kui isiklikuks otstarbeks – on kooskõlas direktiiviga 97/13. Teiseks ei ole Consiglio di Stato kindel, kas
nimetatud direktiivi artikliga 11 on kooskõlas selle tasu arvestus.
Neid asjaolusid arvestades otsustas Consiglio di Stato kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse
küsimused:
„1.      Kas siseriiklik säte, mille kohaselt üldsusele suunatud teenust pakkuvad ning varem tasulise litsentsi alusel oma tarbeks
telekommunikatsioonivõrke ehitanud äriühingud peavad telekommunikatsioonialaseks tegevuseks asutama eraldi äriühingu, on kooskõlas
direktiivi [97/13] üldpõhimõtetega, kui selle siseriikliku sätte kohaselt peab nimetatud eraldiseisev äriühing, isegi kui
tal on litsents teatud teenuse pakkumiseks üldsusele, maksma – ehkki vaid ajutiselt – täiendavat tasu telekommunikatsioonivõrgu
kasutamise eest tema emaettevõtja poolt?
2.      Kas siseriiklik säte, millega määratakse [ajutiselt] täiendav teine tasu, mis tuleb tasuda emaettevõtja kasuks tehtava toimingu
eest, on kooskõlas ühenduse õigusega, nagu [tõlgendab seda Euroopa Kohus] 18. septembri 2003. aasta otsuses [C‑292/01 ja C‑293/01:
Albacom ja Infostrada, EKL 2003, lk I‑9449)], kui nimetatud täiendav tasu makstakse tasuna, mida varem tasus emaettevõtja
varem kehtinud üksiklitsentside regulatsiooni kohaselt, mis eristas üldsusele suunatud ja isiklikuks otstarbeks kasutatavate
telekommunikatsioonisüsteemide kontsessioone?”

Eelotsuse küsimused
Nende kahe küsimusega soovib Consiglio di Stato sisuliselt teada, kas direktiivi 97/13 artikliga 11 on vastuolus põhikohtuasjas
käsitletavad siseriiklikud õigusnormid, mis kohustavad üksiklitsentsi alusel üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu pakkujat,
kes on selle litsentsi eest maksnud viidatud artiklis ette nähtud tasu, maksma veel täiendavat tasu nimetatud võrgu kasutamise
eest isiklikuks otstarbeks.
Itaalia valitsus on seisukohal, et direktiiv 97/13 ei kuulu kohaldamisele eraomandis olevatele telekommunikatsioonivõrkudele
või vastavatele erateenustele, vaid ainult üldkasutatavatele telekommunikatsioonivõrkudele ja -teenustele. Seetõttu leiab
ta, et selline täiendav tasu nagu põhikohtuasjas käsitletav teine tasu telekommunikatsioonivõrgu kasutamise eest isiklikuks
otstarbeks ei ole direktiivi sätetega vastuolus.
Selles osas tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 97/13 artikli 1 lõike 1 kohaselt reguleerib see direktiiv loa andmise menetlust
telekommunikatsiooniteenuste pakkumiseks, tegemata vahet üldsusele juurdepääsetavate ja eraomandis olevate võrkude vahel.
Lisaks lubab nimetatud direktiivi artikli 7 lõige 2 liikmesriikidel kehtestada üksiklitsentside süsteemi üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu
või ka muu raadiosageduste kasutamisega seotud võrgu loomiseks ja pakkumiseks.
Sellest tuleneb, et nimetatud direktiiv ei kuulu kohaldamisele põhimõtteliselt ainult üldkasutatavatele telekommunikatsioonivõrkudele
ja -teenustele, vaid ka eraomandis olevatele telekommunikatsioonivõrkudele – mis ei ole üldsusele juurdepääsetavad ja mida
saavad kasutada vaid teatud isikud – ja teenustele, mida sellise eraomandis oleva võrgu kaudu pakutakse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on põhikohtuasjas käsitletav võrk üldsusele juurdepääsetav üksiklitsentsi alusel,
mis lubab kooskõlas direktiivi 97/13 artikli 7 lõikega 2 NST-l pakkuda üldkasutatavat telekommunikatsioonivõrku.
Siinkohal tuleb meenutada, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiivi 97/33/EÜ vastastikuse sidumise
kohta telekommunikatsioonisektoris seoses universaalteenuse ja koostalitlusvõime tagamisega avatud võrguteenuse osutamise
põhimõtete kohaldamise teel (EÜT L 199, lk 32) põhjenduses 5 määratletakse „üldkasutatavana” iga võrk või teenus, mis on antud
üldsuse kasutada ja millele kolmandatel isikutel on juurdepääs.
Samuti nähtub nõukogu 28. juuni 1990. aasta direktiivi 90/387/EMÜ telekommunikatsiooniteenuste siseturu loomise kohta avatud
võrgu pakkumise kaudu (EÜT L 192, lk 1), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. oktoobri 1997. aasta direktiiviga 97/51/EÜ
(EÜT L 295, lk 23), artikli 2 punkti 2 teisest lõigust, et „üldkasutatava telekommunikatsioonivõrguna” tuleb käsitleda telekommunikatsioonivõrku,
„mida tervikuna või osaliselt kasutatakse üldkasutatava telekommunikatsiooniteenuste pakkumiseks”. [Mitteametlik tõlge]
Eeltoodust nähtub, et põhikohtuasjas käsitletavat võrku, mis pärast kasutamist ainult isiklikuks otstarbeks anti hiljem üle
üldsuse kasutusse, tuleb käsitleda üldkasutatava telekommunikatsioonivõrguna direktiivi 97/13 mõttes.
Seega kohaldatakse nimetatud direktiivi tervikuna nii sellisele telekommunikatsioonivõrgule kui ka selle kaudu osutatavatele
kõigile teenustele.
Eeltoodut arvestades tuleb uurida, kas kahe erineva tasu maksmine üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu ja selle kaudu osutatavate
teenuste pakkumise eest on kooskõlas nimetatud direktiivi sätetega.
Siinkohal tuleb toonitada, et liikmesriikidel ei ole õigust loa menetlemise eest kehtestada muid tasusid kui need, mis on
ette nähtud direktiivis 97/13 (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Albacom ja Infostrada, punkt 41).
Selle direktiivi artikkel 11 sätestab sõnaselgelt, et liikmesriigid tagavad, et nimetatud loamenetlustes ettevõtjate poolt
makstavate tasude eesmärk, välja arvatud seadmete piiratuse korral, on katta üksnes litsentside väljastamise süsteemi töömahust
tingitud halduskulud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Albacom ja Infostrada, punkt 33).
Eelotsusetaotlusest ja Euroopa Kohtule esitatud märkustest nähtub, et teine tasu oli arvutatud seadustikus ette nähtud kriteeriumide
alusel, mis kehtisid enne telekommunikatsioonituru avamist, mis aga ei vasta direktiivi artiklis 11 sätestatud kriteeriumidele.
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 97/13 artikliga 11 on vastuolus põhikohtuasjas käsitletavad
siseriiklikud õigusnormid, mis kohustavad üksiklitsentsi alusel üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu pakkujat, kes on selle
litsentsi eest maksnud viidatud artiklis ette nähtud tasu, maksma võrgu kasutamise eest isiklikuks otstarbeks veel täiendavat
tasu, mis on arvutatud kriteeriumide alusel, mis ei vasta nimetatud artiklis sätestatud kriteeriumidele.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiivi 97/13/EÜ üldlubade ja üksiklitsentside ühise raamistiku kohta
telekommunikatsiooniteenuste valdkonnas artikliga 11 on vastuolus põhikohtuasjas käsitletavad siseriiklikud õigusnormid, mis
kohustavad üksiklitsentsi alusel üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu pakkujat, kes on selle litsentsi eest maksnud viidatud
artiklis ette nähtud tasu, maksma võrgu kasutamise eest isiklikuks otstarbeks veel täiendavat tasu, mis on arvutatud kriteeriumide
alusel, mis ei vasta nimetatud artiklis sätestatud kriteeriumidele.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.