CELEX: 62003CJ0402
Direktiiv 85/374/EMÜ
Tootevastutus
Tarnija tootevastutus

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus‑
ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 210, lk 29; ELT eriväljaanne 15/01, lk 257; edaspidi „direktiiv”).
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses esiteks J. Mikkelseni ja M. Due Nielseni (edaspidi „kannatanud”) ning Bilka Lavprisvarehus
A/S (edaspidi „Bilka”) vahel ning teiseks Bilka ja Skov Æg (edaspidi „Skov”) vahel Bilka müüdud ja Skovi toodetud munade tarvitamise
tagajärjel tekkinud kahju hüvitamise üle.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Nagu on märgitud direktiivi esimeses põhjenduses, on selle vastuvõtmine seotud vajadusega „[…] ühtlustada liikmesriikide õigusakte,
mis käsitlevad tootja vastutust kahju eest, mida põhjustavad tema toodete puudused, sest olemasolevad lahknevused võivad moonutada
konkurentsi, mõjutada kaupade liikumist ühisturul ja kaasa tuua tarbijate erineva kaitstuse”.
Nagu nähtub direktiivi teisest põhjendusest, tugineb selles kehtestatud vastutuse kohaldamise kord sedastusele, et „tahtlusest
sõltumatu tootjapoolne vastutus on ainus vahend, mille abil võib asjakohaselt lahendada tänapäevasele tehnoloogilisele tootmisele
omaste riskide õiglase jaotamise probleemi, mis iseloomustab meie üha enam tehniseeruvat ajastut”.
Direktiivi artiklis 1 on ette nähtud:
„Tootja vastutab kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus”.
Direktiivi artiklis 3 on sätestatud:
„1.      „Tootja” tähendab valmistoote valmistajat, mis tahes tooraine tootjat või koostisosa valmistajat ja iga isikut, kes tootel
oma nime, kaubamärki või muud selgesti eristatavat tunnust kasutades esineb selle tootjana.
2.      Ilma et see piiraks tootja vastutuse kohaldamist, peetakse käesoleva direktiivi tähenduses tootjaks ja tootjana vastutavaks
iga isikut, kes oma äritegevuse käigus impordib ühendusse müügiks, laenutamiseks, liisimiseks või mõnes muus vormis turustamiseks
mõeldud toote.
3.      Kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, käsitletakse toote iga tarnijat selle tootjana, kui ta ei tee kahjukannatajale
mõistliku aja jooksul teatavaks tootja või talle toote tarninud isiku andmeid. Kui toode ei osuta lõikes 2 nimetatud importija
andmetele, kehtib seesama ka sisseveetud toote puhul, isegi kui tootja nimi on märgitud.”
Direktiivi artiklis 4 on tootja vastutuse kohta märgitud, et „[k]ahjukannataja peab tõestama kahju, puuduse ning põhjusliku
seose puuduse ja kahju vahel”. Artiklis 7 on loetletud tootja vastutust välistavad asjaolud, mille hulka kuuluvad eelkõige
need juhud, kui tootja ei lasknud toodet käibele, kui tootel ei olnud käibelelaskmise ajal kahju põhjustanud puudust, kui
ta ei valmistanud toodet müügiks, kui puuduse põhjuseks on toote vastavus riiklike ametiasutuste antud kohustuslikele eeskirjadele
ning kui toote käibelelaskmise ajal ei võimaldanud teadmiste tase puuduse olemasolu avastada.
Direktiivi artiklis 13 on ühelt poolt direktiivis kehtestatud vastutuse kohaldamise korra ja teiselt poolt siseriiklike vastutust
käsitlevate õigusnormide kohta ette nähtud:
„Käesolev direktiiv ei mõjuta ühtki õigust, mis kahjukannatajal võib olla vastavalt lepingust tuleneva või lepinguvälist vastutust
käsitlevatele õigusaktidele või käesoleva direktiivi teatavakstegemise hetkel kehtivale vastutuse kohaldamise erikorrale.”

Siseriiklikud õigusnormid
Taani valitsuse esitatud selgitustest nähtub, et enne direktiivi vastuvõtmist reguleeris nii tootja kui ka tarnija tootevastutust
Taanis kohtupraktika. Selle kohaselt kohaldati tootevastutust vastavalt tsiviilvastutuse kohaldamise üldnormidele, mis põhinevad
süü mõistel. Kohtupraktika areng viis siiski selleni, et teatud juhtudel tuvastati tootja vastutus ka süü puudumisel. Tarnija
vastutas teiste temast tootmis- ja turustamisahelas eespool olevate ettevõtjate eest.
Direktiiv võeti Taanis üle 7. juuni 1989. aasta seadusega nr 371 tootevastutuse kohta, muudetud 28. novembri 2000. aasta seadusega
nr 1041 (edaspidi „seadus nr 371”). Taani valitsus täpsustas, et selle seadusega pandi ühelt poolt tootjale direktiiviga ette
nähtud tootevastutus ning teiselt poolt kinnistati kehtiv kohtupraktika norm, mille kohaselt tarnija vastutab enne teda tootega
järjestikku tegelenud ettevõtjate eest. Peale selle jäid kehtima varasemad kohtupraktika normid.
Seaduse nr 371 artiklis 4 on „tootja” ja „tarnija” mõisted määratletud järgmiselt:
„1.      Tootjana käsitletakse valmistoote või koostisosa valmistajat või tooraine tootjat, isikut, kes toodab või koristab looduslikku
toodet, ning isikut, kes tootel oma nime, kaubamärki või muud selgesti eristatavat tunnust kasutades esineb selle tootjana.
2.      Tootjana käsitletakse samuti iga isikut, kes oma äritegevuse käigus impordib ühendusse müügiks, laenutamiseks, liisimiseks
või mõnes muus vormis turustamiseks mõeldud toote.
3.      Tarnijana käsitletakse isikut, kes oma äritegevuse käigus laseb toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana.
[…]”
Sama seaduse artikkel 6 kehtestab tootja vastutuse puudustega toote eest. Selle seaduse artiklis 10 on ette nähtud:
„Tarnija vastutab kannatanute ja temast turustamisahelas tagapool olevate tarnijate ees toote puuduste eest vahetult.”
Seaduse nr 371 artikli 11 lõike 3 kohaselt on tarnijal, kes hüvitas kannatanule puudustega tootega põhjustatud kahju, temast
tootmis- ja turustamisahelas eespool olevate ettevõtjate suhtes regressiõigus.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Kannatanud jäid pärast munade tarvitamist, mille nad ostsid ühest Bilkale kuuluvast kauplusest ning mille viimane oli saanud
nende tootjalt Skovilt, salmonelloosi.
Kannatanud esitasid hagi tarnija Bilka vastu, kes esitas omakorda nõude tootja Skovile.
Aalborg Byret leidis 22. jaanuari 2002. aasta otsuses, et munad olid puudustega, et puuduse ja tekkinud kahju vahel esines
põhjuslik seos ning et kannatanute süüd ei ole tuvastatud. Bilkalt mõisteti kannatanute kasuks välja hüvitis ning see mõisteti
Bilka kasuks omakorda välja Skovilt.
Neil asjaoludel otsustas Vestre Landsret Bilka ja Skovi kaebuse peale algatatud apellatsioonimenetluse peatada ja esitada
Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas õiguslik regulatsioon, mille kohaselt tarnijale läheb tingimusteta üle direktiivis ette nähtud tootja vastutus, on direktiiviga
[…] vastuolus?
2.      Kas õiguslik regulatsioon, mille kohaselt tarnijale läheb vastavalt kohtupraktikale tingimusteta üle kohtupraktikas määratletud
tootja vastutus puudustega tootega tarbija isikule või varale tahtlikult kahju tekitamise eest, on direktiiviga […] vastuolus?
3.      Viidates:
–        ministrite nõukogu [25. juuli 1985. aasta 1025. istungi] protokollile, mille punktis 2 on öeldud:
„nõukogu ja komisjon on seoses artiklite 3 ja 1[3] tõlgendamisega ühisel arvamusel selles osas, et miski ei takista seda,
et iga liikmesriik võiks oma siseriiklikes õigusaktides sätestada reegleid vahendajate vastutuse kohta, kuna direktiivis ei
ole nende vastutust käsitletud. Samuti esineb üksmeel selle kohta, et direktiivi kohaselt võivad liikmesriigid kehtestada
reegleid vastutuse jagunemise kohta mitmete tootjate (vt artikkel 3) ja vahendajate vahel” [siin ja edaspidi on protokolli
tsiteeritud mitteametlikus tõlkes],
–        direktiivi […] artiklile 13,
küsitakse, kas direktiiviga on vastuolus, et liikmesriik reguleerib õiguslikult tarnija tootevastutust, tingimusel et tarnija
on määratletud, nagu seaduse [nr 371] artikli [4] lõike 3 esimeses lauses, kui isik, kes oma äritegevuse käigus laseb toote
käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana tootevastutuse direktiivi artiklis 3 antud määratluse tähenduses?
4.      Kas direktiiviga […] on vastuolus, et liikmesriigid kehtestavad õigusnormi tootevastutuse kohta, mille kohaselt tarnijale
– ilma et ta oleks ise käsitletav tootjana või tootjaga samastatava isikuna vastavalt direktiivi artiklile 3 – läheb üle:
–        tootja vastutus direktiivi tähenduses;
–        kohtupraktikal põhinev tootja süüline tootevastutus tarbija isikule ja varale tekitatud kahju eest?
Asjaomane õigusnorm eeldab:
a)      et tarnijana käsitletakse isikut, kes oma äritegevuse käigus laseb toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana (seaduse
[nr 371] artikli [4] lõike 3 esimene lause);
b)      et vastutavana saab käsitleda tootjat ning et järelikult tarnija ei vastuta, kui seda ei ole ette nähtud (seaduse [nr 371]
artikkel 10);
c)      et tarnijal on tootja vastu regressiõigus (seaduse [nr 371] artikli 11 lõige 3).
5.      Kas direktiiviga […] on vastuolus, et liikmesriigis kehtib mitte seadusest, vaid kohtupraktikast tulenev direktiivist varasem
reegel, mille kohaselt tarnijale – ilma et ta oleks ise käsitletav tootjana või tootjaga samastatava isikuna vastavalt direktiivi
artiklile 3 – läheb üle:
–        tootja vastutus direktiivi tähenduses;
–        kohtupraktikal põhinev tootja süüline tootevastutus tarbija isikule ja varale tekitatud kahju eest?
Asjaomane kohtupraktikast tulenev norm eeldab:
a)      et tarnijana käsitletakse isikut, kes oma äritegevuse käigus laseb toote käibele, ilma et teda käsitletaks tootjana (seaduse
[nr 371] artikli [4] lõike 3 punkt 1);
b)      et vastutab tootja ning et järelikult tarnija ei vastuta, kui seda ei ole ette nähtud (seaduse [nr 371] artikkel 10);
c)      et tarnijal on tootja vastu regressiõigus (seaduse [nr 371] artikli 11 lõige 3).”

Eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab oma küsimustega, mida tuleb kontrollida koos, sisuliselt teada, kas direktiiviga on
vastuolus, et liikmesriik reguleerib tarnija vastutust selliselt, et näeb ette temale tootja vastutuse ülemineku.
Neil asjaoludel tuleb meenutada, et direktiiviga kehtestatud ja selle artiklis 1 sätestatud tootja vastutus on mittesüüline.
Sellele viitab selgesõnaliselt direktiivi teine põhjendus. See nähtub samuti kannatanu poolt tõendamisele kuuluvate asjaolude
loetelust nimetatud direktiivi artiklis 4 ning artiklis 7 nimetatud tootja vastutust välistavatest asjaoludest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas direktiiviga on vastuolus ühelt poolt siseriiklik õigusnorm, millega tarnijale
läheb üle mittesüüline vastutus, mille direktiiv kehtestab ja paneb tootjale, ning teiselt poolt siseriiklik õigusnorm, millega
tarnijale läheb üle tootja süüline vastutus.
Selleks et neile küsimustele vastata, tuleb esmalt määratleda direktiiviga läbi viidud ühtlustamise ulatus.

Direktiiviga läbi viidud ühtlustamise ulatus
25. aprilli 2002. aasta otsustes kohtuasjas C‑52/00: komisjon
vs.
Prantsusmaa (EKL 2002, lk I‑3827, punkt 16), kohtuasjas C‑154/00: komisjon
vs.
Kreeka (EKL 2002, lk I‑3879, punkt 12) ja kohtuasjas C‑183/00: González Sánchez (EKL 2002, lk I‑3901, punkt 25) leidis Euroopa
Kohus, et liikmesriikidele tootevastutuse reguleerimiseks jäetud kaalutlusruum on täielikult määratletud direktiivis endas
ning on tuletatav selle sõnastusest, eesmärgist ja loogikast.
Pärast nende kriteeriumite kontrollimist järeldas Euroopa Kohus, et direktiiv näeb sellega reguleeritud küsimuste osas ette
liikmesriikide õigus- ja haldusnormide täieliku ühtlustamise (eespool viidatud kohtuotsused komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 24, ja komisjon
vs.
Kreeka, punkt 20).
Käesolevas menetluses väitsid kannatanud ja Taani valitsus, et direktiiviga ei ole läbi viidud mitte tootevastutuse täielikku
ühtlustamist, vaid ainult tootja vastutuse ühtlustamist puudustega toodete eest. Tuginedes direktiivi artiklite 1 ja 3 sõnastusele,
kinnitavad nad, et see ei reguleeri tarnija vastutust ning jätab liikmesriikidele vastutavate isikute ringi kindlaksmääramisel
kaalutlusruumi.
Direktiivi artikkel 1 näeb ette vastutuse kahju eest, mille põhjustab toote puudus ja paneb selle vastutuse asjaomase toote
tootjale.
Mõisted „kahju”, „puudus” ja „toode” on määratletud vastavalt direktiivi artiklites 9, 6 ja 2. „Tootja” mõiste on määratletud
direktiivi artiklis 3. Viimati nimetatud sätte lõike 1 kohaselt tähendab see toote valmistajat. Sama sätte lõike 2 kohaselt
hõlmab „tootja” mõiste toote ühendusse importijat. Direktiivi artikli 3 lõike 3 kohaselt, kui tootjat ei ole võimalik kindlaks
teha, käsitletakse sellena tarnijat, kui ta ei tee kannatanule mõistliku aja jooksul teatavaks tootja või talle toote tarninud
isiku andmeid.
Tootja vastutuse kehtestamise põhjused on üksikasjalikult välja toodud direktiivi eelnõu seletuskirja (dokument KOM (76) 372
lõplik (EÜT C 241, lk 9)) artikli 1 punktis e, millele Taani valitsus viitas. Need põhjused, millele viidatakse nimetatud
eelnõu artiklites 1 ja 2, millest said muudetusteta direktiivi artiklid 1 ja 3, võib kokku võtta järgmiselt.
Tunnistades, et võimalus kohaldada tarnija vastutust puudustega toote eest direktiivis sätestatud korras kergendab kannatanul
kohtumenetluse algatamist, tuleb märkida, et see kergendamine läheb kalliks maksma, kuna kohustades kõiki tarnijaid end sellise
vastutuse vastu kindlustama, viib see toodete olulise kallinemiseni. Peale selle on selle kergendamise tagajärjeks hagide
paljusus, kuna tarnija esitab omakorda nõude oma tarnija vastu ja nii kuni tootjani välja. Kuna on selge, et enamikel juhtudel
piirdub tarnija toote edasimüümisega sellisena, nagu ta selle on ostnud, ning et ainult tootjal on võimalus mõjutada selle
kvaliteeti, on peetud vajalikuks panna vastutus puudustega toodete eest tootjale.
Neist kaalutlustest nähtub, et pärast erinevate tootmis- ja turustamisahelasse kuuluvate ettevõtjate vastavate rollide kaalumist
tehti valik sätestada direktiiviga kehtestatud õiguslikus regulatsioonis tootja ning ainult piiratud juhtudel tarnija vastutus
kahju eest, mida põhjustavad puudustega tooted.
Erinevalt kannatanute ja Taani valitsuse hinnangust ei piirdu direktiivi artiklid 1 ja 3 seega tootja vastutuse reguleerimisega
puudustega toote eest, vaid määratlevad tootmise ja turustamise protsessis osalenud ettevõtjate hulgas selle, kes peab kandma
direktiivis sätestatud vastutust.

Tootja direktiivist tuleneva mittesüülise vastutuse üleminek tarnijale
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma küsimuste esimeses osas, kas direktiivi tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus
siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tarnijale läheb tingimusteta üle direktiivis sätestatud ja tootjale pandud mittesüüline
vastutus.
Selle kohta tuleb sedastada, et vastutavate isikute ring, kelle vastu kannatanu saab esitada direktiivis ette nähtud vastutuse
kohaldamise korra kohaselt hagi, on määratletud selle artiklites 1 ja 3 (vt käesoleva otsuse punktid 29 ja 30).
Kuna direktiiv näeb sellega reguleeritud küsimuse osas ette täieliku ühtlustamise, nagu on meelde tuletatud käesoleva otsuse
punktis 23, tuleb selle artiklites 1 ja 3 sätestatud vastutavate isikute määratlust lugeda ammendavaks.
Direktiivi artikli 3 lõige 3 näeb ette tarnija vastutuse vaid juhul, kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha. Nähes seaduse
nr 371 artiklis 10 ette, et tarnija vastutab kannatanute ees toote puuduste eest vahetult, laiendas Taani seadusandja seega
vastutavate isikute ringi, kelle vastu kannatanul on õigus esitada direktiivis ette nähtud vastutuse korra kohaselt hagi,
üle direktiivis ette nähtud piiride.
Taani valitsus väitis, et siseriiklikud õigusnormid ei kehtesta tarnija iseseisvat vastutust, kuna viimati nimetatu vastutab
kannatanute ees vaid siis, kui esineb tootja, kelle vastu tal on regressiõigus, vastutus. Tarnija seisund sarnaneb seega tagatisele
solidaarse vastutuse korral.
See asjaolu ei ole määrav. Peale selle, et nimetatud siseriiklike õigusnormidega kehtestatud kord paneb tarnijale kohustuse,
mida ühenduse seadusandja on pidanud põhjendamatuks (vt käesoleva otsuse punkt 28), toob see endaga kaasa nõuete paljususe,
mille vältimine ongi direktiivi artiklis 3 ette nähtud tingimustel kannatanu poolt vahetult tootja vastu hagi esitamise võimaluse
eesmärgiks (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 40, ja käesoleva otsuse punkt 28).
Sellest järeldub, et direktiivi tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tarnijale
läheb tingimusteta üle direktiivis ette nähtud tootja vastutus.
Taani valitsus kinnitab siiski, et direktiivi artikkel 13, mille kohaselt see ei mõjuta ühtki õigust, mis kannatanul võib
olla vastavalt lepingust tulenevat või lepinguvälist vastutust käsitlevatele õigusaktidele, saab olla direktiivis kehtestatud
korra kohase tootja vastutuse tarnijale laiendamise õiguslikuks aluseks.
Selle kohta tuleb meelde tuletada, et eespool viidatud kohtuotsustes komisjon
vs.
Prantsusmaa (punkt 21), komisjon
vs.
Kreeka (punkt 17) ja González Sánchez (punkt 30) otsustas Euroopa Kohus pärast direktiivi sõnastuse, eesmärgi ja loogika
kontrollimist, et selle artiklit 13 ei saa tõlgendada nii, et liikmesriikidele on jäetud võimalus kehtestada nimetatud direktiivis
ettenähtust erinev üldine tootevastutuse kohaldamise kord.
Taani valitsus taotleb selle kohtupraktika ümberhindamist, arvestades ministrite nõukogu 25. juuli 1985. aasta istungi protokolli
punktis 2 sisalduvat avaldust artiklite 3 ja 1[3] kohta, mille kohaselt nende artiklitega ei ole vastuolus, kui iga liikmesriik
kehtestab oma siseriiklikes õigusnormides vahendajate vastutuse reeglid.
Siseriikliku õigusnormi, mille kohaselt tarnijale läheb üle tootja vastutus, mis kehtestati kohtupraktikas enne direktiivi
jõustumist ning mida direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud seaduses ainult kinnitati, kehtivuse toetamiseks viitas Taani valitsus
ka nimetatud protokolli punktis 16 esinevale avaldusele, milles nõukogu oli väljendanud „soov[i], et liikmesriigid, kes kohaldavad
hetkel tarbijakaitset puudutavaid direktiivi sätetest soodsamaid sätteid, ei kasutaks direktiivis pakutud võimalusi selle
kaitse taseme vähendamiseks.”
Selle kohta tuleb esiteks meelde tuletada, et kui nõukogu protokolli kantud avalduse sisu ei kajastu mingil viisil teisese
õiguse sätte tekstis, ei saa sellest nimetatud sätte tõlgendamisel lähtuda (vt eelkõige 26. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑292/89:
Antonissen, EKL 1991, lk I‑745, punkt 18, ja 8. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑375/98: Epson Europe, EKL 2000, lk I‑4243,
punkt 26).
Teiseks ei põhjenda kaks avaldust, millele Taani valitsus viitas, direktiivis määratletud vastutavate isikute ringi muutmist
vastuolus selle teksti sõnastuse ja loogikaga. Neile ei saa eelkõige tugineda selleks, et lubada liikmesriikidel panna tarnijale,
lisaks artikli 3 lõikes 3 ammendavalt loetletud juhtumitele, direktiivis sätestatud ja tootjale pandud vastutust.
Taani valitsuse argumendi kohta, mille kohaselt direktiivi selline tõlgendamine võib kaasa tuua tarbijakaitse taseme languse
Taanis, tuleb märkida, et direktiivis kehtestatud vastutuse võimalik laiendamine tarnijale kuulub ühenduse seadusandja pädevusse,
kes peab vajadusel asjaomaseid sätteid muutma.
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuste esimesele osale vastata selliselt, et direktiivi tuleb tõlgendada
nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tarnijale läheb lisaks direktiivi artikli 3 lõikes 3 ammendavalt
loetletud juhtumitele üle ka selles direktiivis sätestatud ja tootjale pandud mittesüüline vastutus.

Tootja süülise vastutuse üleminek tarnijale
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma küsimuste teises osas sisuliselt, kas direktiiviga on vastuolus siseriiklik õigusnorm,
mille kohaselt tarnijale läheb tingimusteta üle tootja süüline vastutus kahju eest, mida põhjustab toote puudus.
Selle kohta tuleb meelde tuletada, et eespool viidatud kohtuotsustes komisjon
vs.
Prantsusmaa (punkt 22), komisjon
vs.
Kreeka (punkt 18) ja González Sánchez (punkt 31) leidis Euroopa Kohus, et direktiivi artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et
selles sätestatud kord ei välista lepingust tuleneva vastutuse või lepinguvälise vastutuse kohaldamist, niivõrd kuivõrd see
põhineb muudel alustel, nagu vastutus varjatud puuduste eest või süü.
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuste teisele osale vastata selliselt, et direktiivi tuleb tõlgendada
nii, et direktiiviga ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tarnijale läheb tingimusteta üle tootja  süüline
vastutus.

Kohtuotsuse ajalise mõju piiramine
Juhul, kui Euroopa Kohus ei nõustu nende pakutud tõlgendusega, palusid Taani valitsus ja kannatanud Euroopa Kohtul piirata
oma otsuse ajalist mõju. Oma nõude toetuseks tuginesid nad eelkõige õiguskindlusele avalduvatele tõsistele tagajärgedele ja
majanduslikele tagajärgedele, mida otsus võib kannatanute jaoks kaasa tuua väga paljudes pärast direktiivi jõustumist lahendatud
tootevastutusega seotud vaidlustes.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt selgitab ja täpsustab tõlgendus, mille Euroopa Kohus talle EÜ artikliga 234 antud pädevust
kasutades ühenduse õigusnormile annab, selle sätte tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama
alates selle jõustumise hetkest. Sellest järeldub, et kohus võib ja peab kohaldama õigusnormi selles tõlgenduses isegi õigussuhetele,
mis on tekkinud enne eelotsusetaotlust, kui peale selle on täidetud nimetatud normi kohaldamise pädevusega kohtutele hagi
esitamise tingimused (vt eelkõige 2. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 24/86: Blaizot, EKL 1988, lk 379, punkt 27, ja
15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑415/93: Bosman, EKL 1995, lk I‑4921, punkt 141).
Selle kohta tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus võib vaid erandjuhtudel, kohaldades ühenduse õiguskorra olemuslikku õiguskindluse
üldpõhimõtet, piirata kõikide asjaomaste isikute tuginemist sättele, mida ta on tõlgendanud, eesmärgiga muuta heas usus väljakujunenud
õigussuhteid. Sellise piiramise otsustamiseks peab olema täidetud kaks peamist tingimust, s.o huvitatud isikute heausksus
ja oluliste häirete oht (vt eelkõige 28. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑57/93: Vroege, EKL 1994, lk I‑4541, punkt 21,
ja 12. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑372/98: Cooke, EKL 2000, lk I‑8683, punkt 42).
Tuleb märkida, et Taani seadusandja kasutas seaduse nr 371 artikli 11 lõikes 3 regressinõude esitamise võimalust, mis on tuntud
enamikes õiguskordades, ning nägi ette, et tarnijal, kes hüvitas kannatanule puudustega tootega põhjustatud kahju, on õigus
esitada tootja vastu regressinõue. Seega tuleb sedastada, et tarnija, kes vastutab kannatanu ees, võib üldreeglina saada tootjalt
hüvitist tingimustel, milles on tagatud õiguskindlus.
Neil asjaoludel, ilma et oleks vaja kontrollida, kas tarnijal võib olla õigus esitada nõuet kannatanu vastu, kellele on varem
kahju hüvitatud, ega huvitatud isikute heausksust, ei saa rahuldada kannatanute ja Taani valitsuse nõuet, kes ei ole esitanud
ühtegi tõendit, mis toetaks nende argumente, mille kohaselt võib käesolev otsus, kui selle mõju ei ole ajaliselt piiratud,
tekitada tõsiseid probleeme.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
Nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise
kohta tuleb tõlgendada järgmiselt:
–
et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tarnijale läheb lisaks direktiivi artikli 3 lõikes 3 ammendavalt
loetletud juhtumitele üle ka direktiivis sätestatud ja tootjale pandud mittesüüline vastutus;
–
et sellega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt tarnijale läheb tingimusteta üle tootja süüline vastutus.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: taani.