CELEX: 62005CJ0146
Šeštoji PVM direktyva
28c straipsnio A dalies a punkto pirmoji pastraipa
Tiekimas Bendrijos viduje
Atsisakymas atleisti nuo mokesčio
Pavėluotai pateiktas įrodymas apie tiekimą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
p. 1), iš dalies pakeistos 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 91/680/EEB (OL L 376, p. 1, toliau – Šeštoji direktyva),
28c straipsnio A dalies a punkto pirmosios pastraipos išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp A. Collée, kaip visų
Collée KG
(toliau –
Collée
) teisių perėmėjo, ir
Finanzamt Limburg an der Lahn
(Limburgo prie Lano mokesčių inspekcija, toliau ‑
Finanzamt
) dėl pastarosios atsisakymo atleisti nuo apyvartos mokesčio (toliau – PVM) 1994 finansiniais metais atliktą tiekimą Bendrijos
viduje.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnį prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kurį šalies teritorijoje už atlygį atlieka apmokestinamasis
asmuo, apmokestinamas PVM.
Šeštojoje direktyvoje XVIa dalis „Pereinamojo laikotarpio priemonės dėl prekybos tarp valstybių narių apmokestinimo“ yra įtraukta
Direktyva 91/680.
Tiekiamų prekių Bendrijos viduje atleidimą nuo mokesčio numato Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A dalis, kurioje nustatyta,
kad :
„Valstybės narės, nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato, siekdamos užtikrinti teisingą
ir sąžiningą toliau nurodytų atleidimo nuo mokesčio atvejų taikymą bei užkirsti kelią bet kokiam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui
ar piktnaudžiavimui, atleidžia nuo mokesčio:
a)      prekių tiekimą, kaip apibrėžta 5 straipsnyje ir 28a straipsnio 5 dalies a punkte, kurios pardavėjo ar prekes įsigyjančio asmens
ar bet kurio jų vardu išsiųstos arba išgabentos ne iš 3 straipsnyje nurodytos teritorijos, bet vis tiek Bendrijos viduje,
o prekių pirkėjas yra kitas apmokestinamasis asmuo ar neapmokestinamasis juridinis asmuo, kuris veikia kaip toks kitoje valstybėje
narėje nei valstybė narė, iš kurios prekės išsiųstos arba išgabentos.
<…>“
Šeštosios direktyvos 22 straipsnyje, nustatytame šios direktyvos 28h straipsniu, numatomi formalumai, kuriuos turi atlikti
PVM mokėtojas. Jame, be kita ko, nustatyta:
„<…>
2.      a)     Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi vesti apskaitą, pakankamai išsamią, kad pagal ją būtų galima taikyti pridėtinės vertės
mokestį ir mokesčių administratorius galėtų atlikti patikrinimus.
<…>
3.      a)     Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi išrašyti sąskaitą faktūrą arba kitą jai lygiavertį dokumentą kitam apmokestinamajam
asmeniui arba neapmokestinamajam juridiniam asmeniui patiektoms prekėms ir suteiktoms paslaugoms įforminti. Kiekvienas apmokestinamasis
asmuo taip pat turi išrašyti sąskaitą faktūrą arba kitą jai lygiavertį dokumentą įforminti prekių tiekimą, nurodytą 28b straipsnio
B dalies 1 punkte, taip pat prekių tiekimą 28c straipsnio A dalyje nustatytomis sąlygomis. Apmokestinamasis asmuo privalo
saugoti kiekvieno išrašyto dokumento kopiją.
<…>
4.      a)     Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi pateikti mokesčio deklaraciją per tokį laikotarpį, kokį nustato valstybės narės. Tas
laikotarpis negali būti ilgesnis kaip du mėnesiai po kiekvieno mokestinio laikotarpio pabaigos. Valstybės narės gali nustatyti
mėnesio, dviejų mėnesių ar ketvirčio mokestinį laikotarpį. Tačiau valstybės narės gali nustatyti ir kitokius laikotarpius
su sąlyga, kad jie nebus ilgesni kaip vieneri metai.
b)      Mokesčio deklaracijoje turi būti pateikta visa informacija, reikalinga mokėtinam mokesčiui ir atskaitytinoms sumoms nustatyti,
ir, kai tai tikslinga bei reikalinga apskaičiavimo pagrindui nustatyti, bendra sandorių, susijusių su mokėtinu mokesčiu ir
atskaita, vertė ir bendra patiektų prekių ir suteiktų paslaugų, atleistų nuo mokesčio, vertė.
<…>
8. Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis, kad mokestis būtų teisingai renkamas ir kad
būtų užkirstas kelias piktnaudžiavimams, laikydamosi nuostatos, kad sandoriams šalies viduje ir apmokestinamųjų asmenų sandoriams
tarp valstybių narių turi būti taikomos vienodos sąlygos ir kad tokios prievolės nesukuria pasienio formalumų prekyboje tarp
valstybių narių.“

Nacionalinės teisės aktai
Pagal 1993 m. Apyvartos mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz 1993, BGBl., I, 1993, p. 565, toliau – UStG) 4 straipsnio 1 dalies
b punktą prekių tiekimai Bendrijos viduje, priskiriami šio įstatymo 1 straipsnio 1 dalies 1 punkte nurodytiems sandoriams,
atleidžiami nuo PVM.
UStG 6a straipsnio 1 dalyje numatyta, kad tiekimas Bendrijos viduje, be kita ko, reiškia, jog prekybininkas arba klientas
tiekimo objektą gabena arba siunčia į kitą vietą Bendrijos viduje.
Pagal UStG 6a straipsnio 3 dalį prekybininkas turi įrodyti, kad įvykdytos šio straipsnio 1 dalyje išvardytos sąlygos. Federalinė
finansų ministerija, pritarus
Bundesrat
(Vokietijos parlamento aukštesnieji rūmai – Bundesratas), atitinkamu reglamentu nustato, kaip prekybininkai turi pateikti
įrodymų apie prekių, kurios yra tiekiamos Bendrijos viduje, gabenimą ir siuntimą.
Šiuo atžvilgiu 1993 m. Apyvartos mokesčio taikymo reglamento (Umsatzsteuer-Durchführungsverordnung 1993, BGBl., I, 1993, p. 601)
17a straipsnio 1 dalyje numatyta, kad vykdydamas tiekimus Bendrijos viduje prekybininkas, kuriam taikomas šis reglamentas,
turi pateikti dokumentus, patvirtinančius, kad jis arba prekių įsigyjantis asmuo tiekimo objektą nugabeno arba išsiuntė į
kitą vietą Bendrijos viduje.
Be to, pagal šio reglamento 17c straipsnio 1 dalį prekybininkas, remdamasis apskaitos dokumentais, privalo įrodyti, kad įvykdytos
atleidimo nuo PVM sąlygos. Šioje nuostatoje aiškiai nustatyta, kad tai, jog prekybininkas įvykdė šias sąlygas, „turi būti
aiškiai matyti iš apskaitos ir ja remiantis lengvai patikrinama“.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Collée
buvo pagal Vokietijoje teisę įsteigtos uždarosios akcinės bendrovės (toliau – UAB) patronuojanti bendrovė, kuri, kaip akcinės
bendrovės A (toliau – AB A) įgaliota platintoja, pardavinėjo automobilius. 1994 m. pavasarį UAB sudarė sutartį dėl 20 demonstracinių
automobilių pardavimo su platintoju B iš Belgijos, kuris į UAB sąskaitą pervedė grynąją pirkimo sumą, paskui, kai UAB gavo
mokėjimą, savo transportu atsiėmė automobilius iš jos būstinės.
Kadangi UAB dėl teritorinės apsaugos pagrindų komisinį atlyginimą iš AB A galėjo gauti tik už pardavimą netoliese įsisteigusiems
klientams, ji kreipėsi į automobilių prekybininką S kaip į tarpininką. Šis savo ruožtu už komisinį atlyginimą formaliai nupirko
ir perpardavė demonstracinius automobilius. UAB išrašė S šio fiktyvaus pirkimo sąskaitas faktūras, kuriose buvo nurodytas
PVM. S pateikė UAB tuščias sąskaitų faktūras, kurios paskui buvo išrašytos S vardu už automobilių tiekimą B. 1994 m. liepos–rugsėjo
mėnesių PVM deklaracijose S prašė grąžinti pirkimo mokestį, nurodytą UAB sąskaitoje faktūroje.

Finanzamt
, 1994 m. spalio mėnesį atlikusi specialų patikrinimą, atsisakė S suteikti teisę atskaityti sąskaitose faktūrose nurodytą
sumokėtą pirkimo PVM, nes ji konstatavo, kad pardavimas tarp UAB ir tik formaliai į sandorį įtraukto S buvo fiktyvus.
Sužinojusi apie šį patikrinimą,
Collée
informavo S, kad 1994 m. liepos–rugsėjo mėnesių sąskaitos faktūros praranda prasmę ir 1994 m. lapkričio 25 d. anuliavo atitinkamus
apskaitos įrašus ir susijusias pajamas įtraukė į „nuo mokesčio atleistų tiekimų Bendrijos viduje“ sąskaitą, šią ūkinę operaciją
nurodydama išankstinėje 1994 m. lapkričio mėnesio PVM deklaracijoje.
1998 m. vasario 12 d. Pakeistu pranešimu apie PVM dydį už 1994 m.
Finanzamt
padidino
Collée
apmokestinamąją apyvartą B tiektų automobilių pardavimo kainą atitinkančia suma, bet atsisakė
Collée
atleisti nuo mokesčio už šį tiekimą, motyvuodama tuo, kad reikiami įrašai nebuvo atlikti reguliariai ir iškart atlikus nagrinėjamą
ūkinę operaciją.
Kadangi protestas dėl šio pranešimo, kaip ir
Finanzgericht
(Finansų teismas) pareikštas ieškinys, buvo atmesti, A. Collée pateikė kasacinį skundą
Bundesfinanzhof
(Federalinis finansų teismas). Pagrįsdamas šį skundą, jis remiasi tuo, kad yra buhalterinių įrodymų apie pardavimo sutartį,
pardavimo sumos sumokėjimą ir tai, kad B atsiėmė prekes, vėliau papildomai pateikdamas UAB išrašytas sąskaitas faktūras. Būdamas
įsitikinęs, kad šie prekybiniai dokumentai gali patvirtinti tiekimo Bendrijos viduje faktą, A. Collée paprašė pakeisti minėtą
pranešimą apie mokesčio dydį taip, kad 1994 m. pradžioje atliktas demonstracinių automobilių tiekimas būtų laikomas atleistu
nuo mokesčio.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad iš jo praktikos, susijusios su eksporto į trečiąją šalį įrodymo
reikalavimais, kuri taip pat taikoma jo nagrinėjamoje byloje, išplaukia, jog pateisinantys dokumentai yra buhalterinio įrodymo
sudėtinė dalis ir kad šiuo tikslu reikalaujami šio įrodymo įrašai turi būti atliekami reguliariai ir iškart atlikus nagrinėjamą
ūkinę operaciją. Nustatęs, kad pastaroji sąlyga šioje byloje neįvykdyta, teismas klausia, kaip pagal Bendrijos teisę reikia
išspręsti ginčą dėl pareigos pateikti tiekimo Bendrijos viduje įrodymą ir proporcingumo principo santykio.
Todėl manydamas, kad sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti reikia Šeštosios direktyvos išaiškinimo,
Bundesfinanzhof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar mokesčių administratorius turi teisę atsisakyti atleisti nuo mokesčio neabejotinai įvykusį tiekimą Bendrijos viduje, pagrįsdamas
tai vien tuo, kad apmokestinamasis asmuo laiku nepateikė tam reikalingo buhalterinio įrodymo?
2.      Ar atsakymas į šį klausimą priklauso nuo to, ar apmokestinamasis asmuo iš pradžių sąmoningai nuslėpė tiekimo Bendrijos viduje
faktą?“

Dėl prejudicinių klausimų
Prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
klausia, ar Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A dalies a punkto pirmąją pastraipą reikia aiškinti taip, kad ji draudžia
valstybės narės mokesčių administratoriui atsisakyti atleisti nuo PVM iš tikrųjų atliktą tiekimą Bendrijos viduje, vien tik
remiantis motyvu, jog tokio tiekimo įrodymas nebuvo pateiktas laiku. Šis teismas taip pat klausia, ar šiuo atžvilgiu reikšminga
tai, kad apmokestinamasis asmuo iš pradžių sąmoningai nuslėpė tiekimo Bendrijos viduje faktą.
Iš karto reikia priminti, kad valstybių narių pareiga atleisti nuo mokesčio prekių tiekimą Bendrijos viduje yra numatyta Šeštosios
direktyvos 28c straipsnio A dalies a punkto pirmojoje pastraipoje. Iš šios nuostatos išplaukia, kad valstybės narės atleidžia
nuo mokesčio prekių, kurios pardavėjo ar prekes įsigyjančio asmens ar bet kurio jų vardu išsiųstos arba išgabentos iš valstybės
narės teritorijos, bet vis tiek Bendrijos viduje, tiekimą kitam apmokestinamajam asmeniui ar neapmokestinamajam juridiniam
asmeniui, kuris veikia kitoje valstybėje narėje nei valstybė narė, iš kurios prekės išsiųstos arba išgabentos.
Nukrypstant nuo bendrajai PVM sistemai būdingo pagrindinio principo, pagal kurį mokestis taikomas kiekvienam gamybos ar platinimo
sandoriui (ypač žr. 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo
BP Soupergaz
, C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 16 punktą; 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo
Optigen ir kt
., C‑354/03, C‑355/03 ir C‑484/03, Rink. p. I‑483, 54 punktą ir 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo
Kittel ir Recolta Recycling
, C‑439/04 et C‑440/04, Rink. p. I‑6161, 49 punktą), minėtas atleidimas yra pagrįstas PVM pereinamojo laikotarpio schema,
taikoma prekybai Bendrijos viduje, kurią vykdant prekybos tarp valstybių apmokestinimas paremtas pajamų iš mokesčių priskyrimo
valstybei narei, kurioje vyksta galutinis vartojimas, principu (žr. 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Twoh International
, C‑184/05, Rink. p. I‑0000, 22 punktą).
Vadinasi, prekių tiekimo Bendrijos viduje atleidimas nuo mokesčio valstybėje narėje, iš kurios prekės išsiųstos arba išgabentos
į Bendrijos teritoriją, kurį atitinka įsigijimas Bendrijos viduje, apmokestinamas valstybėje narėje, į kurią prekės išsiunčiamos
arba išgabenamos, leidžia išvengti dvigubo apmokestinimo ir kartu bendrajai PVM sistemai būdingo mokesčių neutralumo principo
pažeidimo (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Teleos ir kt
., C‑409/04, Rink. p. I‑0000, 24 ir 25 punktus).
Dėl įrodymų, kurių apmokestinamieji asmenys, siekdami būti atleisti nuo PVM, privalo pateikti, reikia konstatuoti, kad nė
viena Šeštosios direktyvos nuostatų nėra tiesiogiai susijusi su šiuo klausimu. Šios direktyvos 28c straipsnio A dalies pirmoje
sakinio pusėje tik nustatyta, kad valstybės narės privalo nustatyti sąlygas, kuriomis jos atleidžia nuo mokesčio prekių tiekimą
Bendrijos viduje (minėto sprendimo
Twoh International
25 punktas).
Šeštosios direktyvos 22 straipsnis numato tam tikras formalias mokesčio mokėtojų pareigas, susijusias su apskaitos vedimu,
sąskaitų faktūrų išrašymu, deklaracijų bei suvestinių pateikimu mokesčių administratoriui. Vis dėlto to paties straipsnio
8 dalyje valstybėms narėms suteikiama galimybė nustatyti kitas pareigas, kurias jos laiko būtinomis tam, kad mokestis būtų
teisingai renkamas ir kad būtų užkirstas kelias sukčiavimui mokesčių srityje.
Tačiau iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad priemonės, kurių pagal Šeštosios direktyvos 22 straipsnio
8 dalį valstybės narės gali imtis siekdamos užtikrinti teisingą mokesčio surinkimą ir užkirsti kelią sukčiavimui, neturi viršyti
to, kas yra būtina pasiekti šiuos tikslus (žr. 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo
Gabalfrisa ir kt
., C‑110/98‑C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 52 punktą ir 2004 m. kovo 3 d. Nutarties
Transport Service
, C‑395/02, Rink. p. I‑1991, 29 punktą). Todėl šios priemonės negali būti naudojamos taip, kad keltų grėsmę PVM neutralumui,
kuris yra pagrindinis Bendrijos teisės aktais nustatytos bendros PVM sistemos principas (žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Schmeink & Cofreth ir Strobel
, C‑454/98, Rink. p. I‑6973, 59 punktą bei 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo
Halifax ir kt
., C‑255/02, Rink. p. I‑1609, 92 punktą).
Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad įrodinėjimo pateisinančiais ir apskaitos dokumentais reikalavimai atitinka proporcingumo
principą, nes jie sistemingai nekelia klausimo dėl teisės atleisti nuo PVM, kai atliekamas tiekimas Bendrijos viduje. Pirma,
šiais reikalavimais siekiama Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A dalies a punkto pirmojoje pastraipoje aiškiai nustatyto
tikslo, t. y. reguliaraus ir paprasto mokesčio rinkimo arba kovos su mokestiniu piktnaudžiavimu; antra, jie yra būtini užkertant
kelią vadinamajam „karuseliniam“ sukčiavimui.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad, remiantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, atsisakymas atleisti nuo
PVM pagrindinėje byloje nėra susijęs su Vokietijos teisės reikalavimu, pagal kurį mokesčio mokėtojas privalo įrodyti tiekimą
Bendrijos viduje, pateikdamas pateisinančius ir apskaitos dokumentus. Iš tiesų šis atsisakymas yra
Bundesfinanzhof
praktikos, pagal kurią kaip buhalterinis įrodymas reikalaujami įrašai turi būti atliekami reguliariai ir iškart atlikus atitinkamą
ūkinę operaciją, rezultatas, sąlyga, kuri nebuvo įgyvendinta šioje byloje, kai tiekimo Bendrijos viduje faktas aiškiai nustatytas,
ir tai, be to, pripažino ir
Finanzamt
.
Dėl to, kas pirmiausia susiję su klausimu, ar mokesčių administratorius gali atsisakyti atleisti nuo PVM tiekimą Bendrijos
viduje vien tik dėl motyvo, kad šio tiekimo buhalterinis įrodymas buvo pateiktas pavėluotai, reikia konstatuoti, kad nacionalinė
priemonė, kuri teisę atleisti nuo mokesčio tiekimą Bendrijos viduje iš esmės sieja su formalių pareigų laikymusi, neatsižvelgiant
į esminius reikalavimus ir ypač nekeliant klausimo dėl to, ar jie buvo įgyvendinti, viršija tai, kas būtina siekiant užtikrinti
teisingą mokesčio surinkimą.
Ūkinės operacijos turi būti apmokestinamos, atsižvelgiant į jų objektyvius požymius (ypač žr. minėtų sprendimų
Optigen ir kt.
44 punktą bei
Kittel ir Recolta Recycling
41 punktą). Todėl kalbant apie nustatymą, ar tiekimas atliktas Bendrijos viduje, iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia,
kad tiekimas, kuris atitinka Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A dalies a punkto pirmojoje pastraipoje nustatytas sąlygas,
neturi būti apmokestinamas PVM (minėtos nutarties
Transport Service
18 ir 19 punktai).
Vadinasi, kadangi iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, jog neginčijama, kad tiekimas Bendrijos
viduje buvo atliktas, mokesčių neutralumo principas pagrindinėje byloje reikalauja, kaip teisingai tvirtina Europos Bendrijų
Komisija, kad nuo PVM būtų atleidžiama, jeigu tenkinami esminiai reikalavimai, net jei apmokestinamieji asmenys nesilaikė
tam tikrų formalių reikalavimų. Kitaip būtų tik tuomet, jeigu tokių formalių reikalavimų pažeidimas neleistų pateikti neginčijamo
įrodymo, kad esminiai reikalavimai yra įvykdyti. Tačiau taip nėra pagrindinėje byloje.
Be to, reikia nurodyti, kad reikalavimas, pagal kurį reikalaujami įrašai turi būti atliekami iškart atlikus ūkinę operaciją,
bet šiuo atžvilgiu nesant numatyto konkretaus termino, gali pažeisti teisinio saugumo principą, kuris yra Bendrijos teisės
sistemos dalis ir kurį valstybės narės privalo gerbti vykdydamos įgaliojimus, kuriuos joms suteikia Bendrijų direktyvos (žr.
2006 m. gegužės 11 d. Sprendimo
Federation of Technological Industries ir kt
., C‑384/04, Rink. p. I‑4191, 29 punktą).
Kaip savo išvados 35 punkte teisingai pažymėjo generalinė advokatė, svarbu leisti apmokestinamųjų asmenų apskaitoje atsižvelgti
į pakeitimus, pagal kuriuos tiekimas priskiriamas sandoriams Bendrijos viduje, padarytus atlikus šią ūkinę operaciją. Tokie
pataisymai prireikus gali pasirodyti būtini dėl aplinkybių, nepriklausančių nuo pastarųjų asmenų valios. Taigi turi būti pripažinta,
kad tiekimas atliktas Bendrijos viduje, kai apskaitoje padaromi vėlesni pataisymai, jei tenkinami objektyvūs kriterijai, pagrindžiantys
šią ūkinę operaciją apibrėžiančias sąvokas.
Dėl to antrojo klausimo, ar tai, kad apmokestinamasis asmuo iš pradžių sąmoningai nuslėpė tiekimo Bendrijos viduje faktą,
yra svarbu pateikiant atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir ar dėl to atleidimas nuo PVM gali
būti siejamas su apmokestinamojo asmens sąžiningumu, reikia konstatuoti, jog atsakymas į šį klausimą priklauso nuo to, ar
suinteresuotajai valstybei narei gresia pajamų iš mokesčių praradimas.
Teisingumo Teismas 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Genius Holding
(C‑342/87, Rink. p. 4227) 18 punkte konstatavo, kad valstybės narės, užtikrindamos PVM neutralumą, savo vidaus teisės sistemoje
privalo numatyti galimybę pakoreguoti kiekvieną sąskaitoje faktūroje neteisingai nurodytą mokestį, jei sąskaitą faktūrą išrašęs
asmuo įrodo, kad jis yra sąžiningas. Tačiau minėto sprendimo
Schmeink & Cofreth ir Strobel
60 ir 63 punktuose teismas patikslino, kad tuomet, kai sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo laiku pašalina bet kokią pajamų iš
mokesčio praradimo riziką, PVM neutralumo principas reikalauja, kad sąskaitoje faktūroje neteisingai nurodytas mokestis būtų
pataisytas, tokio pataisymo nesiejant su šio asmens sąžiningumu (žr. 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo
Karageorgou ir kt
., C‑78/02–C‑80/02, Rink. p. I‑13295, 50 punktą). Tokios pačios taisyklės taip pat taikomos darant vėlesnius apskaitos pataisymus,
siekiant, kad tiekimas Bendrijos viduje būtų atleistas nuo mokesčio.
Vadinasi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas jo nagrinėjamai bylai svarbias aplinkybes,
turi patikrinti, ar vėlavimas pateikti buhalterinį įrodymą galėjo lemti pajamų iš mokesčių praradimą arba pakenkti apmokestinimui
PVM.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad pajamų iš mokesčių praradimu negalima laikyti PVM nesurinkimo už tiekimą Bendrijos viduje,
pirmiausia neteisingai kvalifikuoto kaip tiekimas valstybės viduje, už kurį iš esmės turi būti renkamas PVM. Vadinasi, pagal
teritorinio mokesčių teisės taikymo principą tokios pajamos iš mokesčių priklauso valstybei narei, kurioje vyksta galutinis
vartojimas.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar sandorio Bendrijos viduje slėpimas ir
vėlavimas, galintis atsirasti dėl atitinkamų apskaitos įrašų pataisymo, nesusijęs su sukčiavimu PVM srityje. Pagal nusistovėjusią
Teisingumo Teismo praktiką asmenys sukčiaudami arba piktnaudžiaudami negali remtis Bendrijos teisės normomis (ypač žr. minėto
sprendimo
Kittel ir Recolta Recycling
54 punktą). Be to, Bendrijos teisės aktų taikymas neturėtų būti išplėstas tiek, kad apimtų ūkines operacijas, kurios atliekamos
siekiant įgyti Bendrijos teisės numatytos naudos piktnaudžiaujant (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Halifax ir kt
. 69 punktą).
Vadinasi, tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, tarpininko įtraukimas siekiant gauti komisinį atlyginimą
pagal sutartį negali būti prilyginamas mokestiniam sukčiavimui arba piktnaudžiavimui Bendrijos teisės normomis, jei aišku,
kad tokia ūkinė operacija nebuvo atlikta siekiant gauti neteisėtos mokestinės naudos.
Galiausiai reikia pabrėžti, kad Bendrijos teisė neužkerta kelio valstybėms narėms tam tikromis sąlygomis ūkinės operacijos
Bendrijos viduje slėpimo laikyti bandymu sukčiauti PVM srityje ir tokiu atveju taikyti savo vidaus teisėje numatytas baudas
arba pinigines sankcijas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Schmeink & Cofreth ir Strobel
62 punktą). Tačiau, kaip teisingai nurodė Komisija, tokios sankcijos visuomet turi būti proporcingos piktnaudžiavimo sunkumui.
Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, jog Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A dalies a punkto pirmąją pastraipą
reikia aiškinti kaip draudžiančią valstybės narės mokesčių administratoriui atsisakyti atleisti nuo PVM tiekimą Bendrijos
viduje, kuris buvo iš tikrųjų atliktas, motyvuojant vien tuo, kad tokio tiekimo įrodymas nebuvo pateiktas laiku.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėdamas teisę atsisakyti atleisti nuo PVM tokį tiekimą, į tai,
kad apmokestinamasis asmuo iš pradžių sąmoningai slėpė tiekimo Bendrijos viduje faktą, privalo atsižvelgti tik tuomet, jeigu
yra rizika prarasti pajamų iš mokesčių ir apmokestinamasis asmuo jos visiškai nepašalino.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 91/680/EEB,
28c straipsnio A dalies a punkto pirmąją pastraipą reikia aiškinti kaip draudžiančią valstybės narės mokesčių administratoriui
atsisakyti atleisti nuo pridėtinės vertės mokesčio tiekimą Bendrijos viduje, kuris buvo iš tikrųjų atliktas, motyvuojant vien
tuo, kad tokio tiekimo įrodymas nebuvo pateiktas laiku.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėdamas teisę atsisakyti atleisti nuo pridėtinės vertės mokesčio
tokį tiekimą Bendrijos viduje, į tai, kad apmokestinamasis asmuo iš pradžių sąmoningai slėpė tiekimo Bendrijos viduje faktą,
privalo atsižvelgti tik tuomet, jeigu yra rizika prarasti pajamų iš mokesčių ir apmokestinamasis asmuo jos visiškai nepašalino.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.