CELEX: 62005CJ0062
Apeliacinis skundas
Reglamentas (EEB) Nr. 1430/79
Atsisakymas išieškoti importo muitus
Ispanijai skirtas cigarečių krovinys
Sukčiavimas vykdant Bendrijos tranzito operaciją

Apeliaciniu skundu likviduojama įmonė
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc
(toliau –
Nordspedizionieri
), Livio Danielis ir Domenico d’Alessandro prašo panaikinti 2004 m. gruodžio 14 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Nordspedizionieri di Danielis Livio ir kt. prieš Komisiją
(
T-332/02, Rink. p. II-4405
, toliau – skundžiamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
Bendrijos muitinės teisės aktai numato galimybę susigrąžinti visus sumokėtus importo ar eksporto muitus ar jų dalį arba atsisakymą išieškoti skolą muitinei. Sąlygos, kurioms esant būtų atsisakyta išieškoti mokesčius, taikomus šioje byloje, buvo nustatytos Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1430/79 dėl importo ar eksporto muitų grąžinimo ar atsisakymo juos išieškoti (
OL L 175, p. 1
), su pakeitimais, padarytais 1986 m. spalio 7 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3069/86, (
OL L 286, p. 1
, toliau – Reglamentas Nr. 1430/79), 13 straipsnyje.
Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato:
„1.   Importo muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti susidarius ypatingai situacijai <…>, esant aplinkybėms, kuriomis suinteresuoto asmens negalima apkaltinti apgavyste ar akivaizdžiu aplaidumu.“
Pagal 1976 m. gruodžio 13 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 222/77 dėl Bendrijos tranzito (
OL L 38, p. 1
) 36 straipsnį:
„1.   Jeigu nustatoma, kad atliekant Bendrijos tranzito operaciją tam tikroje šalyje padarytas pažeidimas arba nusižengimas, muitai ir kiti mokėtini mokesčiai išieškomi toje valstybėje vadovaujantis jos įstatymuose arba kituose teisės aktuose nustatytomis nuostatomis, nepažeidžiant baudžiamosios bylos iškėlimą reglamentuojančių nuostatų.
2.   Jeigu pažeidimo arba nusižengimo vietos neįmanoma nustatyti, laikoma, kad jis padarytas:
a)
jei atliekant Bendrijos tranzito operaciją pažeidimas arba nusižengimas išaiškinamas tranzito įstaigoje, esančioje prie vidaus sienos — toje valstybėje narėje, iš kurios ką tik išvyko transporto priemonė arba buvo išgabentos prekės;
b)
jei atliekant Bendrijos tranzito operaciją pažeidimas arba nusižengimas išaiškinamas tranzito įstaigoje, nurodytoje 11 straipsnio d punkto antrojoje įtraukoje – toje valstybėje narėje, kuriai toji įstaiga priklauso;
c)
jei atliekant Bendrijos tranzito operaciją pažeidimas arba nužengimas išaiškinamas kitoje valstybės narės teritorijos vietoje, bet ne tranzito įstaigoje – toje valstybėje narėje, kurioje jis išaiškintas;
d)
jei prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai – paskutinėje valstybėje narėje, į kurią sprendžiant pagal tranzito kontrolės lakštą įvažiavo transporto priemonė arba buvo įvežtos prekės;
e)
jei pažeidimas arba nusižengimas išaiškinamas užbaigus Bendrijos tranzito operaciją – toje valstybėje narėje, kurioje jis buvo išaiškintas.“
1965 m. lapkričio 10 d. tarp Italijos Respublikos ir Jugoslavijos socialistinės federacinės Respublikos sudaryto susitarimo dėl tarpusavio administracinės pagalbos sukčiavimo muitinėje prevencijos ir kovos su juo srityje (toliau – susitarimas dėl pagalbos) 1 straipsnis numato:
„Susitariančių Šalių muitinės laikydamosi šio susitarimo sąlygų bendradarbiauja tarpusavyje, siekdamos išvengti jų atitinkamos muitų sistemos pažeidimų, o taip pat nustatyti ir panaikinti šiuos pažeidimus.“
Pagal šio susitarimo 4 straipsnį:
„Abiejų Susitariančių Šalių muitinės savo iniciatyva arba kitos šalies muitinės prašymu vykdo specialią priežiūrą jos jurisdikcijai priklausančioje zonoje:
<…>
—
kad užtikrintų atitinkamų valstybių muitinius ir mokestinius interesus, kiekviena muitinė iš esmės siekia, kad iš jos teritorijos eksportuojamos prekės nebūtų kontrabanda kitos Susitariančios Šalies sąskaita.
Ypatinga priežiūra gavus prašymą skiriama eksportuojamoms prekėms, kurioms kitos Susitariančios Šalies teritorijoje taikomi dideli ir specialūs mokesčiai.“
Faktinės ginčo aplinkybės
1991 m. spalio 30 d.
Nordspedizionieri
, kurios nariai yra muitinės tarpininkai ir kuri turi buveinę Trieste, Ferneti muitinės įstaigoje deklaravo kartoninių pakavimo dėžių Bendrijos išorinį tranzitą iš Slovėnijos į Ispaniją. 1991 m. lapkričio 5 d. ir lapkričio 16 d.
Nordspedizionieri
pateikė kitas dvi Bendrijos tranzito deklaracijas, analogiškas spalio 30 d. deklaracijai.
Atlikus muitinės formalumus, susijusius su trečiąja tranzito operacija, muitinės įstaigos vadovas paprašė finansų policijos (
Guardia di Finanza
) patikrinti krovinio turinį. Sunkvežimis, kuris jau buvo išvykęs iš muitinės zonos, buvo sulaikytas už kelių kilometrų nuo sienos ir palydėtas į muitinės postą. Patikrinus krovinį paaiškėjo, kad kartoninės pakavimo dėžės nebuvo tuščios, kaip nurodyta tranzito deklaracijoje, o pilnos cigarečių. Sunkvežimio vairuotojas buvo sulaikytas, o sunkvežimis ir krovinys, taip pat pas vairuotoją rasti dokumentai – konfiskuoti.
Italų muitinės tyrimas, atliktas bendradarbiaujant su Slovėnijos muitine, leido nustatyti, kad sunkvežimio vairuotojas taip pat dalyvavo trijose kitose panašiose cigarečių kontrabandos operacijose, naudodamas 1991 m. spalio 30 d. ir lapkričio 5 d. tranzito deklaracijas, užpildytas
Nordspedizionieri
. Tiriant nagrinėjamos kontrabandos operacijas Italijos valdžios institucijos aptiko sandėlį, kuriame buvo laikomos neteisėtai importuotos prekės ir kuriame per 1992 m. balandžio 8 d. kratą buvo rasta 8010 kg cigarečių, kurios buvo konfiskuotos.
1992 m. spalio 16 d. ieškovai, kaip 1991 m. spalio 30 d. ir lapkričio 5 d. Bendrijos tranzito procedūrų vykdytojai, iš Triesto pagrindinės muitinės įstaigos pajamų tarnybos gavo reikalavimą sumokėti 2951462300 Italijos lirų (ITL) už užsienietišką apdirbtą tabaką, nelegaliai importuotą ir pateiktą vartoti Bendrijos muitų teritorijoje. Kadangi 1991 m. lapkričio 16 d. krovinys Italijos muitinės buvo konfiskuotas prieš jį pateikiant vartoti, ieškovams nebuvo pateikti reikalavimai sumokėti už jį muitą.
2000 m. lapkričio 14 d. ieškovai Europos Bendrijų Komisijos tarnyboms pateikė prašymą, kad būtų atsisakyta išieškoti muitus. Šį prašymą palaikė Italijos valdžios institucijos, kurios 2001 m. birželio mėnesį Komisijai pateikė prašymą leisti neišieškoti 497589687 ITL muitų.
2002 m. birželio 28 d. Komisija priėmė sprendimą REM 1401 (toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo atmetė šį prašymą. Ji nusprendė, kad šioje byloje nebuvo ypatingos situacijos, susidariusios esant aplinkybėms, kuriomis suinteresuotojo asmens negalima apkaltinti apgavyste ar akivaizdžiu aplaidumu Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme, ir todėl atsisakymas išieškoti importo muitus nėra pagrįstas.
Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
2002 m. spalio 30 d. ieškovai Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateikė ieškinį dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo.
Grįsdami savo reikalavimą panaikinti šį sprendimą ieškovai nurodė du ieškinio pagrindus.
Pirmasis ieškinio pagrindas buvo pagrįstas keliomis ginčijamo sprendimo materialinėmis klaidomis, o antrasis ieškinio pagrindas – tariamu ypatingos situacijos buvimu bei apgavystės ir akivaizdaus aplaidumo nebuvimu Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme. Ieškovai subsidiariai prašė iš dalies neišieškoti muitų.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo Pirmosios instancijos teismas, pirma, konstatavo, kad ginčijamame sprendime aprašant krovinio patikrinimo būdą nebuvo padaryta jokia fakto klaida. Antra, kaltinimą dėl tariamos klaidos, susijusios su prašoma atsisakyti išieškoti suma, jis pripažino nepriimtinu, nes šią sumą apskaičiuoja tik nacionalinės valdžios institucijos.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo Pirmosios instancijos teismas pirmiausia priminė, kad Komisija turi diskreciją taikant Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalį, kuri yra bendra teisingumo išlyga. Jis taip pat nurodė, kad norint ją taikyti turi būti įvykdytos dvi kumuliacinės sąlygos, t. y. ypatingos situacijos buvimas ir suinteresuoto ūkio subjekto apgavystės bei akivaizdaus aplaidumo nebuvimas.
Dėl ypatingos situacijos buvimo Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškovai neįrodė, jog Italijos valdžios institucijos iš anksto žinojo apie cigarečių kontrabandos operacijas. Jis taip pat atmetė ieškovų argumentą, pagal kurį kontrabanda, nuo kurios jie nukentėjo, viršijo su jų profesine veikla susijusią komercinę riziką. Prieš nuspręsdamas, kad muitinė nėra atsakinga už rimtus pažeidimus, Pirmosios instancijos teismas pirmiausia konstatavo, jog muitinė neprivalo fiziškai patikrinti visų per sieną gabenamų krovinių ir antra, kad susitarimas dėl pagalbos neįpareigoja Slovėnijos muitinės tuoj pat pranešti Italijos muitinei kiekvieną kartą, kai tabako krovinys išvežamas iš jos teritorijos ir įvežamas į Italiją.
Pirmosios instancijos teismas taip pat nusprendė, kad nurodytas negalėjimas patikrinti sunkvežimio nėra veiksnys, dėl kurio ieškovai atsidurtų išskirtinėje situacijoje, palyginti su kitais ūkio subjektais, todėl jis neleidžia pateisinti ypatingos situacijos Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme (1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
De Haan
,
C-61/98, Rink. p. I-5003
, 52 punktas). Dėl esamų interesų palyginimo Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija ne tik atmetė Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio taikymą, bet ir išnagrinėjo, ar bylos aplinkybės neperžengia komercinės rizikos, paprastai tenkančios muitinės tarpininkui, ribų, nuspręsdama, kad su šia veikla susijusios įprastos komercinės rizikos ribos nebuvo peržengtos.
Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad ieškovai neįrodė, jog Komisija, nuspręsdama, kad šios bylos aplinkybėmis nesusidarė ypatinga situacija, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Nesant ypatingos situacijos, buvo nuspręsta, kad nereikia nagrinėti antrosios sąlygos, susijusios su apgavyste ar akivaizdžiu aplaidumu. Todėl Pirmosios instancijos teismas antrąjį ieškinio pagrindą atmetė kaip nepagrįstą.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas atmetė prašymą iš dalies atsisakyti išieškoti muitus, susijusius su konfiskuotu apdirbtu tabaku, nurodydamas, kad klausimas dėl skolos muitinei panaikinimo konfiskavus dalį apmokestinamų prekių nepatenka į Reglamento Nr. 143/79 13 straipsnio taikymo sritį.
Kadangi ieškinys buvo atmestas, ieškovai 2005 m. vasario 10 d. pateikė apeliacinį skundą.
Šalių reikalavimai
Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriuo Komisija atsisakymą išieškoti 497589687 ITL importo muitų pripažino nepagrįstu,
—
pripažinti, kad pagal Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalį šioje byloje galima atsisakyti išieškoti muitus, nes apeliantų naudai egzistuoja ypatingos sąlygos, nesusijusios su apgavyste ar aplaidumu,
—
priteisti iš Komisijos pirmojoje instancijoje ir Teisingumo Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Atsakovė Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti visą apeliacinį skundą,
—
priteisti iš apeliantų pirmojoje instancijoje ir Teisingumo Teisme jų ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdami savo apeliacinį skundą apeliantai nurodo keturis pagrindus.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
Remdamiesi Reglamento Nr. 222/77 36 straipsnio 3 dalimi apeliantai ginčija skolą muitinei, nes nebuvo įvykdytos visos sąlygos tokiai skolai atsirasti, o būtent teismų praktikoje nustatyta sąlyga, susijusi su pranešimu vykdytojui (1999 m. spalio 21 d. Sprendimo
Lensing & Brockhausen
,
C-233/98, Rink. p. I-7349
, 31 punktas ir 2005 m. sausio 20 d. Sprendimo
Honeywell Aerospace
,
C-300/03, Rink. p. I-689
, 26 punktas). Teisingumo Teismas savo iniciatyva turi pripažinti šios išankstinės sąlygos, norint išieškoti skolą muitinei, nebuvimą, nes Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva to nenustatė.
Komisija tvirtina, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas, nes jis nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos teisme.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką leidimas šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti teisinį pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos teisme, leistų jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnę bylą, nei buvo nagrinėjęs Pirmosios instancijos teismas. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismo kompetencija apsiriboja pirmojoje instancijoje išnagrinėtų teisinių pagrindų teisiniu vertinimu (žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą
Koninklijke Coöperatie Cosun prieš Komisiją
,
C-68/05 P, Rink. p. I-10367
, 96 punktą ir 2007 m. vasario 27 d. Sprendimo
Gestoras Pro Amnistía ir kt. prieš Komisiją
,
C-354/04 P, Rink. p. I-1579
, 30 punktą).
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad nors apeliantai dėl kitų priežasčių, nesusijusių su šiuo apeliacinio skundo pagrindu, Pirmosios instancijos teisme ginčijo konkrečią skolos muitinei sumą, jie niekada šiam teismui nenurodė argumento dėl pačios šios skolos buvimo.
Be to, dėl šio apeliantų nurodyto pagrindo kvalifikavimo kaip viešosios tvarkos pagrindo reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio nuostatų vienintelis tikslas – kai yra tam tikros ypatingos aplinkybės ir nėra akivaizdaus aplaidumo ar apgaulės, – yra atleisti ūkio subjektus nuo privalomų muitų mokėjimo, o ne leisti ginčyti skolos muitinei mokėtinumo principą (žr. 1993 m. liepos 6 d. Sprendimo
CT Control (Rotterdam) ir JCT Benelux prieš Komisiją
,
C-121/91 ir C-122/91, Rink. p. I-3873
, 43 punktą). Iš to matyti, kad apeliantai ginčydami ginčijamą sprendimą negali pagrįstai remtis tik pagrindais, kuriais siekiama įrodyti šioje byloje ypatingų sąlygų buvimą ir jų aplaidumo ar apgaulės nebuvimą, nenurodant pagrindų, kuriais būtų siekiama įrodyti kompetentingų valdžios institucijų sprendimų, kuriais jie įpareigojami mokėti ginčijamus muitus, neteisėtumą (žr. minėto sprendimo
CT Control (Rotterdam) ir JCT Benelux prieš Komisiją
44 punktą). Taigi Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva nenurodė nuostatų, kurių jis neturėjo teisės taikyti.
Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
Apeliantai tvirtina, kad padarydamas netikslias ir neišsamias faktines išvadas dėl cigarečių krovinio atradimo aplinkybių ir iškraipydamas įrodymus Pirmosios instancijos teismas klaidingai pritaikė Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnį, kiek tai susiję su ypatingos situacijos buvimo vertinimu. Skundžiamo sprendimo 29 punkte Pirmosios instancijos teismas klaidingai nustatė faktines aplinkybes, nes nurodė, kad Ferneti muitinės įstaiga leido finansų policijai atlikti 1991 m. lapkričio 16 d. deklaracijoje nurodyto krovinio patikrinimą, nors šis patikrinimas, iš tikrųjų atlikus muitinės formalumus ir sunkvežimiu nuvažiavus keletą kilometrų Italijos teritorijoje, vyko ne muitinės zonoje. Tiksli faktinių aplinkybių chronologija ir priežastys, kurios iš tikrųjų lėmė nurodymą patikrinti sunkvežimio krovinį, išplaukia iš 1998 m. lapkričio 4 d.
Tribunale penale di Trieste
(Italija) nuosprendžio, pripažįstančio nagrinėjamos kontrabandos aktų autorius kaltais. Ši chronologija taip pat buvo 2005 m. sausio 15 d patvirtinta V. Portale, faktinių aplinkybių metu buvusio Farnetti muitinės įstaigos vadovo, rašytiniu pareiškimu.
Tačiau Komisija mano, jog Pirmosios instancijos teismas išdėstydamas faktines aplinkybes ir pateikdamas vertinimą, kad ginčijamame sprendime nėra jokios fakto klaidos, nepadarė jokios klaidos, nes jis aiškiai žinojo, kada vyko cigarečių krovinio patikrinimas. Be to, Komisija mano, kad V. Portale pareiškimas yra naujas įrodymas šiame procese ir todėl jis turi būti pripažintas nepriimtinu.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismo pateiktas faktinių aplinkybių, susijusių su cigarečių krovinio radimu, išdėstymas tiksliai sutampa su apeliantų nurodyta įvykių chronologija. Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 11 punkte yra nurodyta: „Atlikus muitinės formalumus <…> sunkvežimiui buvo leista važiuoti toliau. Truputėlį vėliau Ferneti muitinės įstaigos vadovas paprašė šios vietovės stovėjimo aikštelės finansų grupės, kad būtų patikrintas sunkvežimio krovinys. Sunkvežimis, kuris jau buvo išvykęs iš muitinės zonos, finansų grupės buvo pavytas ir sulaikytas už kelių kilometrų nuo sienos“.
Antrasis apeliacinio skundo pagrindas, pagrįstas tariamu faktinių aplinkybių netikslumu ar iškraipymu, yra nurodytas ginčijant Pirmosios instancijos teismo pateiktą faktinių aplinkybių išdėstymą, kuris realiai sutampa su tuo išdėstymu, kuriuo apeliantai siekia jį pakeisti. Todėl jis turi būti atmestas.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
Apeliantai tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnį. Savo apeliacinio skundo pagrindą jie grindžia keliais argumentais, kurie, jų manymu, leidžia pripažinti buvus ypatingą situaciją minėtos nuostatos prasme, t. y.:
—
jie nukentėjo nuo sukčiavimo, kuris peržengė su jų veikla paprastai susijusios rizikos ribas,
—
finansų policija žinojo apie kontrabandos veiklą, tačiau, norėdama suardyti kontrabandos tinklą, neįsikišo tuoj pat,
—
jie buvo sąžiningi ir pasitikėjo gautais dokumentais,
—
muitinė netikrino krovinių,
—
jie negalėjo kontroliuoti gabenimo operacijų ir
—
ginčijamame sprendime nebuvo įvertinti visi interesai.
Dėl pirmojo kaltinimo
— Šalių argumentai
Pagrindinis apeliantų konkrečiai nurodytas kaltinimas yra susijęs su teisės klaida, kurią padarė Pirmosios instancijos teismas aiškindamas susitarimą dėl pagalbos. Iš tikrųjų, priešingai nei nurodyta skundžiamo sprendimo 79 punkte, Slovėnijos muitinė pagal šį susitarimą privalėjo pranešti apie kontrabandą, įspėdama Italijos valdžios institucijas apie mokestiniu požiūriu svarbių prekių pervežimą, nes priešingu atveju susitarimas neturėtų prasmės.
Keliose vietose apeliantai nurodo susitarimą dėl pagalbos, kurio netinkamas aiškinimas turėjo pasekmių jų argumentų vertinimui. Jie nurodo savo sąžiningumą jiems pateiktų dokumentų atžvilgiu ir teisėtą pasitikėjimą šių dokumentų teisingumu. Jie besąlygiškai pasitikėjo, kad Slovėnijos muitinė vykdo tarptautinius įsipareigojimus, t. y. kad jos praneš apie „problemiškų“ prekių pervežimą. Dėl jiems tenkančios komercinės rizikos apeliantai nurodo, kad jų situacija nebuvo tokia pati kaip bet kurio kito tarpininko, bet kaip tarpininko, galinčio pasitikėti, kad laikomasi tarptautinių įsipareigojimų. Dėl tvirtinimo, pagal kurį veikimo ant valstybės sienos aplinkybė ir negalėjimas patikrinti sunkvežimių nesudaro ypatingos situacijos, nes šios aplinkybės gali būti pritaikytos daugeliui operatorių, reikia pažymėti, kad jis yra klaidingas, nes Pirmosios instancijos teismas atlikdamas tokį vertinimą turėjo atsižvelgti į nenormalią situaciją, susidariusią dėl susitarime dėl pagalbos nustatytų pareigų nesilaikymo.
Šiuo klausimu pateikdami savo pastabas dėl tariamo finansų policija žinojimo apie kontrabandą, apeliantai tvirtina, kad šio sprendimo 19 punkte minėtame
De Haan
sprendime nustatytas principas turi būti bet kokiu atveju taikomas šioje byloje, nes Slovėnijos valdžios institucijos nepranešusios atitinkamoms Italijos institucijoms apie tai, kad cigarečių krovinys kirto sieną, pažeidė susitarimą dėl pagalbos.
Komisija tvirtina, kad iš susitarimo dėl pagalbos teksto, ypač iš šio susitarimo 4 straipsnio paskutinės įtraukos, matyti, jog ypatinga „problemiškų“ prekių priežiūra gali būti vykdoma tik to paprašius Italijos valdžios institucijoms ir kad šis susitarimas nenustato jokios informavimo pareigos. Šis susitarimas nenumato jokios bendros pareigos Slovėnijos valdžios institucijoms informuoti Italijos valdžios institucijas apie krovinio turinį. Todėl Komisija mano, kad apeliantai negalėjo remtis teisėtais lūkesčiais, nes šie lūkesčiai saugomi tik tada, kai minėtos valdžios institucijos pačios sukuria pagrindą, kuriuo grindžiami apmokestinamųjų asmenų lūkesčiai, tačiau taip negali būti, jei valdžios institucijos suklydo dėl netikslių apmokestinamųjų asmenų deklaracijų (2001 m. gegužės 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kaufring ir kt.
,
T-186/97, T-187/97, T-190/97–T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97–T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 ir T-147/99. Rink. p. II-1337
).
— Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalyje yra nustatyta bendra teisingumo sąlyga, apimanti ypatingą situaciją, į kurią gali patekti deklaraciją pateikiantis asmuo kitų ta pačia veikla užsiimančių ūkio subjektų atžvilgiu (minėto sprendimo
De Haan
52 punktas). Tačiau apeliantai tvirtina, kad ypatingos situacijos šios teismų praktikos prasme buvimas galėtų būti pagrįstas susitarime dėl pagalbos, kurį Pirmosios instancijos teismas klaidingai išaiškino, nustatytų pareigų nesilaikymu. Todėl norint įvertinti šio apeliacinio skundo pagrįstumą reikia nustatyti, ar susitarimas dėl pagalbos iš tikrųjų nustato muitinėms pareigą pranešti apie mokestiniu požiūriu svarbių prekių, ypač cigarečių, gabenimą.
Nors susitarimo dėl pagalbos 1 straipsnis bendrai įtvirtina siekį išvengti muitų teisės aktų pažeidimų, o taip pat nustatyti ir panaikinti šiuos pažeidimus, vis dėlto šio straipsnio turinys patikslina, kad šis bendradarbiavimas vyksta minėtame susitarime numatytomis sąlygomis. Todėl reikia atkreipti dėmesį į kitas specialiąsias nuostatas.
Pagal susitarimo dėl pagalbos 4 straipsnio 1 dalį muitinės savo iniciatyva ar kitos Susitariančiosios Šalies muitinės prašymu, kiek tai įmanoma, vykdo specialią įtartinų asmenų, prekių ir autotransporto priemonių priežiūrą. Šis dvigubas patikslinimas leidžia daryti išvadą, kad muitinėms nėra bendros pareigos savo iniciatyva vykdyti specialią priežiūrą.
Šio straipsnio 2 dalies antroji pastraipa yra susijusi su prekių, kurioms kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje taikomi dideli ir specialūs mokesčiai, eksportu. Kadangi taip yra cigarečių eksporto į Italiją atveju, ši nuostata yra taikytina šioje byloje. Ji numato, kad gavus prašymą šiems produktams skiriama ypatinga priežiūra. Tačiau niekur nėra minima, kad toks prašymas buvo pateiktas.
Be to, kaip nurodo generalinis advokatas savo išvados 103 punkte, tai peržengtų ribas to, ko būtų galima pagrįstai tikėtis, kad toks susitarimas dėl pagalbos nustatytų susitariančiai valstybei, t. y. prižiūrėti ir nuolat be konkretaus prašymo teikti informaciją, susijusią su mokestiniu požiūriu svarbiomis prekėmis. 1985 m. sausio 14 d. aplinkraštyje, kurį paskelbė Italijos Finansų ministerija ir kuris yra susijęs su susitarimo taikymu, nėra jokios nuorodos, kuri leistų manyti apie tokios privalomos pareigos buvimą.
Iš to matyti, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo, jog susitarimas dėl pagalbos nenustato pareigos Slovėnijos muitinėms pranešti apie cigarečių gabenimą į Italiją. Todėl pirmasis kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl antrojo kaltinimo
— Šalių argumentai
Apeliantai tvirtina, kad, priešingai nei nurodė Pirmosios instancijos teismas, 1991 m. lapkričio 16 d. patikrinimas nebuvo atsitiktinis, jis buvo atliktas gavus informacijos apie tikrąjį krovinio turinį. Be to, V. Portale pareiškimas tai patvirtina. Taip pat jie mano, kad finansų policija žinojo apie apdirbto tabako kontrabandą, tačiau sąmoningai leido atlikti nagrinėjamos kontrabandos operacijas, kad suardytų kontrabandininkų tinklą. Tai paaiškina, kodėl praėjus labai mažai laiko nuo cigarečių sandėlio aptikimo Italijos valdžios institucijos jau turėjo visą informaciją, reikalingą suimti kitus su šia operacija susijusius asmenis bei atlikti kratą tame cigarečių sandėlyje. Minėtame sprendime
De Haan
Teisingumo Teismas panašias faktines aplinkybes kvalifikavo kaip ypatingą situaciją sudarančias aplinkybes.
Komisija nurodo, kad tik atlikus 1991 m. lapkričio 19 d. patikrinimą ir vėlesnį tyrimą buvo nustatyti ankstesni pažeidimai. Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad nebuvo įvykdytos sąlygos, reikalingos taikyti minėtame sprendime
De Haan
nustatytą principą.
— Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad iš EB 225 straipsnio 1 dalies išplaukia, jog apeliacinį skundą galima paduoti tik teisės klausimais. Dėl šios priežasties tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas nustatyti ir vertinti turinčius reikšmės bylai faktus bei įrodymus, nebent šie faktai ir įrodymai buvo iškraipyti (šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt.
,
C-136/92 P, Rink. p. I-1981
, 49 ir 66 punktus bei 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Camar ir Tico
,
C-312/00 P, Rink. p. I-11355
, 69 punktą).
Reikia pažymėti, kad šioje byloje apeliantų argumentai nėra susiję su Pirmosios instancijos teismo faktinių aplinkybių iškraipymu ir jais tik ginčijami minėto teismo nustatyti faktai.
Be to, bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad neatsižvelgiant į tai, ar V. Portale pareiškimas buvo priimtinas, jo turinys neatskleidžia jokios informacijos, galinčios įrodyti, jog Italijos valdžios institucijos iš anksto žinojo apie kontrabandą. Atvirkščiai, V. Portale savo pareiškime nurodo, kad tik neoficialiai iš savo slovėno kolegos gavusi informacijos Ferneti muitinė nedelsdama atliko atitinkamo sunkvežimio patikrinimą. Todėl šis pareiškimas negali būti naudojamas siekiant įrodyti, kad Italijos valdžios institucijos sąmoningai leido atlikti nagrinėjamos kontrabandos operacijas, kad suardytų kontrabandininkų tinklą.
Todėl reikia konstatuoti, kad kadangi šis antras trečiojo pagrindo kaltinimas yra susijęs su Pirmosios instancijos nustatytų faktinių aplinkybių ginčijimu, jis turi būti pripažintas nepriimtinu.
Dėl kitų apeliantų pateiktų argumentų
Reikia pažymėti, kad apeliantai pateikė kitų argumentų, susijusių konkrečiai su tuo, kad muitinė visiškai netikrino krovinių, kad apeliantai negalėjo kontroliuoti pervežimo operacijų ir kad nebuvo įvertinti visi interesai.
Tačiau reikia konstatuoti, kad apeliantai pateikdami argumentus nepateikia jokio kaltinimo dėl skundžiamo sprendimo ir tik pakartoja jau Pirmosios instancijos teisme nurodytus argumentus bei pateikia pastabas tik dėl ginčijamo sprendimo. Pavyzdžiui, savo dublike jie priekaištauja Komisijai vertinant visus interesus neatsižvelgus į šios institucijos su bendrove
Philip Morris
pasirašytą susitarimą, pagal kurį pastaroji įsipareigojo sumokėti 1,25 milijardo USD kompensaciją už Komisijos dėl prieš šį susitarimą vykdytos kontrabandos patirtą žalą, tačiau nenurodo savo priekaištų Pirmosios instancijos teismui.
Iš EB 225 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos ir Procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos c punkto matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti aiškiai nurodytos sprendimo arba nutarties, kurią prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą. Šio reikalavimo netenkina apeliacinis skundas, kuris apsiriboja Pirmosios instancijos teisme jau pateiktų ieškinio pagrindų ir argumentų pakartojimu ir kuriame netgi nėra argumentų, kuriais būtent siekiama identifikuoti skundžiamame sprendime esančią teisės klaidą. Iš tikrųjų, toks apeliacinis skundas yra prašymas, kuriuo siekiama Pirmosios instancijos teisme pareikšto ieškinio paprasto peržiūrėjimo, o tai nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai (2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
,
C-352/98 P, Rink. p. I-5291
, 34 ir 35 punktai bei 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Eurocoton ir kt. prieš Tarybą
,
C-76/01 P, Rink. p. I-10091
, 46 ir 47 punktai).
Kadangi apeliantų grindžiant trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą pateikti argumentai nėra susiję su priekaištais skundžiamam sprendimui, reikia juos atmesti kaip nepriimtinus. O pirmasis ir antrasis kaltinimai atitinkamai turi būti atmesti kaip nepagrįsti ir nepriimtini.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo
Ketvirtuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantai nurodo, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kaip jie to prašo, jog šiuo atveju egzistuoja ypatinga situacija Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme, antroji šios nuostatos taikymo sąlyga dėl ūkio subjekto „apgavystės ir aplaidumo“ nebuvimo taip pat būtų įvykdyta.
Reikia konstatuoti, kad kadangi trečiasis apeliacinio skundo pagrindas buvo atmestas ir kadangi Pirmosios instancijos teisingai nustatė, jog šiuo atveju nėra ypatingos situacijos Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme, šis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip neturintis prasmės.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad apeliacinis skundas yra iš dalies nepriimtinas, iš dalies neturintis prasmės ir iš dalies nepagrįstas. Todėl jis turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir apeliantai pralaimėjo bylą, jie turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Likviduojama įmonė
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc
ir L. Danielis bei D. D’Alessandro padengia bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.