CELEX: 62003TJ0069
Henkilöstö
Uudelleenasettautumiskorvaus
Asuinpaikan käsite
Näyttö

Kanne, jossa vaaditaan Euroopan parlamentin 3.6.2002 tekemän sen päätöksen kumoamista, jolla kantajalle ei myönnetty uudelleenasettautumiskorvausta.
Ratkaisu:
Kanne hylätään. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Tiivistelmä
1.
Henkilöstö – Kanne – Kohde – Hallintoviranomaiselle osoitettu määräys – Tutkimatta jättäminen
(Henkilöstösääntöjen 91 artikla)
2.
Henkilöstö – Kanne – Riidanalaisen toimen lainmukaisuuden arviointi niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella,
jotka olivat olemassa toimen tekemishetkellä
(Henkilöstösääntöjen 91 artikla)
3.
Henkilöstö – Kulukorvaus – Uudelleenasettautumiskorvaus – Myöntämisedellytykset – Tavallisen asuinpaikan todellinen muuttuminen
– Tavallisen asuinpaikan käsite – Todistustaakka uudelleenasettautumisen todellisuudesta, joka kuuluu virkamiehelle – Kolmen
vuoden määräaika, jota sovelletaan siirtoon, mutta ei sitä koskevaan näyttöön
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII oleva 6 artikla)
1.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi osoittaa yhteisön toimielimille määräyksiä tai toimia niiden sijasta. Näin ollen
entisen virkamiehen sellainen kanne on hylättävä, jossa vaaditaan, että toimielimelle määrätään, että se myöntää entiselle
virkamiehelle uudelleenasettautumiskorvauksen.
(ks. 20 ja 22 kohta)
Viittaukset: asia C-5/93 P, DSM v. komissio, 8.7.1999 (Kok. 1999, s. I-4695, 36 kohta) ja asia T-145/98, ADT Projekt v. komissio,
24.2.2000 (Kok. 2000, s. II-387, 83 kohta).
2.     Yhteisöjen tuomioistuimissa riitautetun yksittäisen toimen laillisuutta on arvioitava toimen tekemispäivänä olemassa olleiden
tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen mukaan. Jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen pitäisi tarkastella tätä laillisuutta
sellaisten tosiseikkojen perusteella, joita ei ollut olemassa kyseisenä päivänä, se korvaisi omalla arvioinnillaan sen toimielimen
suorittaman arvioinnin, joka kyseisen toimen on laatinut. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle ei kuitenkaan kuulu toimielinten
suorittaman arvioinnin korvaaminen omalla arvioinnillaan.
(ks. 28 kohta)
Viittaukset: asia C-449/98 P, IECC v. komissio, 17.5.2001 (Kok. 2001, s. I-3875, 87 kohta) ja asia T-19/90, Von Hoessle v.
tilintarkastustuomioistuin, 11.7.1991 (Kok. 1991, s. II-615, 30 kohta).
3.     Vaikka henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 6 artiklassa asetetaankin uudelleenasettautumiskorvauksen myöntämisedellytykseksi
vain se, että virkamies asettautuu uudelleen vähintään 70 kilometrin päähän asemapaikasta, tässä säännöksessä tarkoitetulla
asuinpaikan muuttamisella tarkoitetaan kuitenkin sitä, että virkamies tosiasiallisesti muuttaa tavanomaisen asuinpaikkansa
sellaiselle uudelle paikkakunnalle, jonka hän ilmoittaa olevan uudelleenasettautumispaikkakunta.
Tavanomaisen asuinpaikan käsitettä on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan paikkakuntaa, jolle asianomainen keskittää
intressinsä pysyvästi tai tavanomaisesti, haluten näin tehdä tästä asuinpaikasta pysyvän. Asuinpaikan käsite, vaikka se ei
perustukaan pelkästään henkilön tietyn maan alueella viettämän ajan pituuteen, edellyttää sen fyysisen seikan lisäksi, että
henkilö oleskelee tietyllä paikkakunnalla, joka tapauksessa myös sitä, että henkilöllä on aikomus elää ja solmia tavanomaiset
sosiaaliset suhteensa siellä siten, että huoneiston vuokraaminen ei riitä osoittamaan tavanomaisen asuinpaikan muuttumisen
todellisuutta.
Virkamiehelle kuuluu sen osoittaminen kaikin oikeussuojakeinoin, että hän on todellakin muuttanut asuinpaikkaa kolmen vuoden
kuluessa hänen palvelussuhteensa lopullisesta päättymisestä; on täsmennettävä, että näyttö siitä, että tämä uudelleenasettautuminen
tapahtui ennen määräajan päättymistä, on puolestaan mahdollista toimittaa määräajan päätyttyä. Tällä näytöllä on kuitenkin
asian kannalta merkitystä vain, jos sillä osoitetaan, että virkamies on todellakin muuttanut asuinpaikkaa kolmen vuoden kuluessa
hänen palvelussuhteensa lopullisesta päättymisestä.
(ks. 41–43 ja 48 kohta)
Viittaukset: yhdistetyt asiat T‑57/92 ja T-75/92, Yorck von Wartenburg v. parlamentti, 28.9.1993 (Kok. 1993, s. II-925, 65
ja 66 kohta) ja asia T-37/99, Miranda v. komissio, 24.4.2001 (Kok. H. 2001, s. I-A-87 ja II-413, 30, 31 ja 32 kohta).